Іллічівський районний суд м.Маріуполя
Справа № 264/5306/16-п
ПОСТАНОВА

12.12.2016 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В., при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в місті Маріуполі, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який працює оперуповноваженим Марїнського відділення Волноваського відділу поліції ГУНП в Донецькій області, мешкає в м. Маріуполі, вул. Митрополитська, буд. 35-а, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, за ч. 1 ст. 130 КпАП України,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2016 року до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшов адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії АП1 № 902518 від 16 вересня 2016 року ОСОБА_1 16 вересня 2016 року о 05 годині 18 хвилин в Донецькій області м.Маріуроль, Кальміуський район, блокпост № 7 керував транспортним засобом Land Rover Freelander, днз ДО0009, з явними ознаками алкогольного спяніння (різкий запах з порожнини рота, порушення мови та координації рухів), від проходження огляду газоаналізатором «Алкотест № 3608» та проведення огляду в медичному закладі відмовився в присутності 2-х свідків.

ОСОБА_1 в судовому засіданні провину не визнав, заперечуючи факт керування автомобілем та перебування у стані алкогольного спяніння. Пояснив, що напередодні 15 вересня 2016 року він весь день був на роботі і рано вранці мав також по роботі поїхати до міста Волновахи. Вранці 16 вересня 2016 року його знайомий ОСОБА_2 підвіз до виїзду із міста та поблизу блокпосту залишив чекати. Після чого його на військовому автомобілі повинні були забрати колеги по службі. В цей момент з блокпосту підійшли працівники національної гвардії та попросили документи на право керування військовим автомобілем, та у них виникли питання до військового автомобілю. В цей момент між ОСОБА_1 та військовослужбовцями виник конфлікт, та останні наказали залишатися на місці, після чого приїхали працівники патрульної поліції та звинуватили у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного спяніння. Зазначив, що відмовився проходити медичне обстеження, оскільки не керував транспортним засобом та поспішав на службу до м.Волновахи. Згодом за ним прибули знайомі та він поїхав до м.Волновахи. Під час поїздки йому повідомили, що на нього складено протокол за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Після чого він одразу прибув до наркодиспансеру м. Волновахи і пройшов обстеження, яке підтвердило відсутність будь-якого вживання алкогольних напоїв.

Адвокат ОСОБА_3, який представляє інтереси ОСОБА_1, в судовому засіданні заперечував проти складеного протоколу, просив закрити справу за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Вказував, що письмові пояснення свідків, які несли службу на блокпосту, не містять достовірної та повної інформації про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, оскільки в даних поясненнях відсутні посилання на причетність ОСОБА_1 до правопорушення та маються розбіжності щодо місця складання протоколу. Також у звязку із ліквідацією ДАІ та наявністю у нормативних актах, що регулюють процедуру виявлення у водіїв ознак алкогольного спяніння, суперечностей, працівники патрульної поліції не мають достатніх повноважень на використання алкотестерів, а повинні направляти до медичних установ.

Вислухавши ОСОБА_1 та його захисника, дослідивши письмові матеріали справи та відеодиск, приходжу до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення з наступних підстав.

17 липня 1997 року Верховна Рада України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядаються, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 ставиться в провину порушення вимог п. 2.5 ПДД України, згідно з яким водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп'яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідальність за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння особи, яка керує транспортним засобом, передбачена ст. 130 КУпАП.

З аналізу наведених норм слідує, що для звинувачення особи у вчиненні зазначеного правопорушення необхідно, перш за все, встановити факт управління нею транспортним засобом, а вже потім наявність у неї ознак спяніння, як підстави для вимоги про проходження огляду, перебування її у такому стані або відмови від проходження огляду на стан спяніння.

На підтвердження викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інспектором поліції надані відеозапис з нагрудної камери спостереження, що закріплена на форменому одязі працівника поліції, та одержані за відсутності сторони захисту письмові пояснення свідків військовослужбовців Національної гвардії ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6В, згідно з якими останні були учасниками зупинки автомобіля держ. № ДО0009 на блок-посту № 16 та виявлення у водія ознак алкогольного спяніння, після чого ними були викликані працівники поліції. Також представлені письмові пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, та в їх присутності на блок-посту № 7 водій на вимогу працівника поліції відмовився від проходження медичного огляду.

Вказані свідки повинні були підтвердити, перш за все, факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та його відмову від проходження огляду на стан спяніння. Факт відмови від проходження медичного огляду ОСОБА_1 і сам не заперечував, наполягаючи на відсутності для того підстав.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має щонайменше, зокрема, допитувати свідків обвинувачення або мати право на те, щоб їх допитали, а також вимагати виклику і допиту свідків з її сторони на тих же умовах, що й свідків обвинувачення. В цьому звязку ЄСПЛ у справі «Матицина проти Росії» (Скарга № 58428/10) нагадав, що важливим елементом справедливого кримінального процесу є конфронтація (очна ставка) обвинуваченого і свідка «в присутності судді, який буде виносити рішення по справі», для того щоб суддя заслухав свідка безпосередньо, поспостерігав за його поведінкою і сформував думку щодо його надійності. (ОСОБА_6. «PK проти Фінляндії» (рішення) (PK v. Finland (dec.)), № 37442/97, 9 липня 2002 роки; див. також, mutatis mutandis (з відповідними змінами), «Мілан проти Італії» (рішення) (Milan v. Italy (dec.)), № 32219/02, 4 грудня 2003 року; рішення у справі «Піткянен проти Фінляндії» (Pitkanen v. Finland), № 30508/96, п.п. 62-65 9 березня 2004 року; див. також рішення у справі «Пічугін проти Росії» (Pichugin v. Russia), № 38623/03, п. 199, 23 жовтня 2012 року; і, mutatis mutandis (з відповідними змінами), постанову по справі «ОСОБА_9 проти Росії» (Valeriy Lopata v. Russia), № 19936/04, п. 128, 30 жовтня 2012 року).

У справі № 6293/04 «Мірілашвілі проти Росії» (Заява № 6293/04) зазначається, що національні суди мають право брати до уваги показання свідків при виконанні таких вимог: 1) вжиття максимальних заходів для забезпечення явки свідків до суду; 2) підтвердження показань свідків іншими доказами; 3) відсутність свідка через поважну причину.

У справі, що розглядається, явка до суду жодного свідка стороною обвинувачення не забезпечена, причини їх неявки суду невідомі. Намагання суду викликати свідків через доступні йому засоби також виявилися безрезультатними, що позбавило обвинуваченого права на перехресний допит свідків та унеможливило оцінку їх показань судом безпосередньо.

Натомість на дослідженому в судовому засіданні відеозаписі з камери спостереження, що закріплена на форменому одязі працівника поліції, не зафіксовано момент зупинки службового автомобіля, та з відеозапису не вбачається, хто саме керував транспортним засобом. Відеозапис починається з моменту, коли приїхали працівники патрульної поліції на блокпост та наближались до ОСОБА_1 для зясування у нього обставин правопорушення. При цьому з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 стояв осторонь від автомобіля, та на запитання працівників поліції пояснював, що він не керував транспортним засобом, а його водія відпустили військовослужбовці.

Отже єдиним доказом вчинення правопорушення ОСОБА_1 та спростування його показів на свій захист є показання свідків, надані працівнику поліції.

У справі «Хорнкастл та інші проти Обєднаного королівства» (Заява № 4184/10) зазначено, що у випадках, коли показання відсутнього свідка є єдиною або вирішальною основою для винесення обвинувального вироку, потрібні достатні врівноважуючі фактори, які дозволяють оцінити надійність показань.

За обставинами справи, що розглядається, питання про достовірність наданих поліцією письмових пояснень не може бути справедливо і належним чином вирішене без безпосередньої оцінки усних свідчень залучених стороною обвинувачення свідків, оскільки у письмових поясненнях свідків ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відсутні дані про зупинку саме водія ОСОБА_1 та, більше того, мається посилання на місце зупинки водія - блок-пост М-16, натомість в протоколі зафіксовано місце вчинення правопорушення - блок-пост №7. Вказані суперечності, в тому числі щодо місця вчинення правопорушення та його обставин, не були усунуті через неможливість допиту свідків в судовому засіданні, внаслідок незабезпечення їх явки стороною обвинувачення.

Таким чином, суд виходить з того, що будь-які очевидці, котрі могли б підтвердити факт управління ОСОБА_1 транспортним засобом, відсутні. Надані стороною обвинувачення відеоматеріали також не містять даних, що беззаперечно спростовували б твердження обвинуваченого.

Більше того, згідно з представленим в судовому засіданні висновком з наркологічного диспансеру м.Волновахи від 16 вересня 2016 року, ОСОБА_1 о 07:15 годин, тобто через 40 хвилин після складання протоколу працівниками поліції, пройшов медичне обстеження в КЛПУ «Волноваський наркологічний диспансер» та у нього не виявлено жодних ознак спяніння.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «ОСОБА_10 де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обовязковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

З врахуванням ч. 3 ст.62 Конституції України, згідно з якими обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суддя бере до уваги копію висновку з наркології, згідно з яким у ОСОБА_1 не виявлено ознак алкогольного спяніння.

З огляду на викладене, за відсутності інших обєктивних джерел фактичних даних про обставини, що підлягають доказуванню в цій справі, покази поліцейського, що відображені в рапорті, з огляду на його зацікавленість у вирішенні справи, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та презумпцію невинуватості, передбачену статтею 62 Конституції України, в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі та достовірні докази керування транспортним засобом ОСОБА_1, не надані такі докази і в ході судового розгляду, що виключає подію і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, суд не знаходить підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП України через відсутність в його діях складу і події даного адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок відсутності події правопорушення.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити, внаслідок відсутності події адміністративного правопорушення.

На постанову протягом 10 днів з моменту її винесення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Суддя: Д. В. Кузнецов