АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/1578/2016 Постанова винесена суддею Дзюба О.А.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Павленко О.П., з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу про адміністративне правопорушення щодо

ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в

м. Києві, проживає за адресою: АДРЕСА_1,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3 на постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року

в с т а н о в и в:

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп.

Як встановив суд, ОСОБА_2 11 вересня 2016 року о 11 год. 01 хв., керував транспортним засобом «Деу», д.н.з. НОМЕР_1, по вул. Воскресенська, 12-Г, в м. Києві, в стані алкогольного сп'яніння, (перевірка на стан сп'яніння проводилася за допомогою приладу «Драгер»), внаслідок чого порушив п. 2.9(а) ПДР України, тобто скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі зі змінами ОСОБА_2 та його захисник ОСОБА_3, вважаючи постанову суду від 21 жовтня 2016 року незаконною, винесеною з порушенням норм процесуального права, просять її змінити, звільнити ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, із передачею матеріалів на розгляд трудового колективу ТОВ «Доменік».

Не оспорюючи вчинення ОСОБА_2 правопорушення та його винуватість за ч. 1 ст. 130 КУпАП апелянти вважають, що суд не дотримав вимог ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП, оскільки неповно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, формально підійшов до розгляду справи, тим самим неправильно встановив дані щодо особи ОСОБА_2, який працює, бо в матеріалах справи міститься клопотання трудового колективу ТОВ «Доменік» від 20.10.2016 про передачу матеріалів справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2, працюючого на посаді водія в ТОВ «Доменік», на розгляд трудового колективу, та безпідставно не врахував при постановленні судового рішення зазначене клопотання, не вирішивши його по суті.

Крім того, на думку апелянтів, судом не враховано пом'якшуючих обставин у справі, зокрема, визнання ОСОБА_2 своєї вини в повному обсязі та щире каяття у вчиненому, відвернення шкідливих наслідків правопорушення, не доведення умислу ОСОБА_2 керувати транспортним засобом в умовах, що могли б завдати шкоди здоров'ю, життю інших осіб, матеріальної шкоди іншим особам, який лише здійснив маневр заднім ходом виїзду з парковки, бо автомобіль був затиснутий між іншими автомобілями і в подальшому, за попередньою домовленістю зі своєю дружиною ОСОБА_4, мав намір їй передати керування автомобілем.

Посилаючись на характер вчиненого правопорушення і особу правопорушника, а також належним чином оформлене клопотання трудового колективу ТОВ «Доменік», апелянти вважають, що є всі підстави для застосування до ОСОБА_2 положень ст. 21 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3, які підтримали апеляційні вимоги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи скарги, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок судді Дніпровського районного суду м. Києва про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у відповідному протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, оскільки підтверджується наявними у справі доказами, яким суддя дав у постанові відповідну оцінку.

Зокрема, такий висновок підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серія АП2 № 485705 від 11 вересня 2016 року, зміст якого, всупереч тверджень апелянтів, відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки містить в собі достатню інформацію, необхідну для вирішення справи (а.с. 1); актом огляду ОСОБА_2 на стан алкогольного сп'яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 3) та результатами тестуваннями ОСОБА_2 спеціальним технічним засобом «Драгер», з показником тесту 1,33 % (а.с. 2); письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 від 16 вересня 2016 року (а.с. 4-5); розпискою ОСОБА_4 про зобов'язання доставити транспортний засіб «Деу», д.н.з. НОМЕР_1, за місцем проживання водія/власника за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Не оспорює в апеляційній скарзі фактичні обставини правопорушення, а саме недотримання п. 2.9(а) ПДР України, тобто вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 130 КУпАП, і сам ОСОБА_2

Отже суддя місцевого суду правильно встановив фактичні обставини правопорушення та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_2 у порушенні вимог п. 2.9(а) ПДР України, згідно з яким водію забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, тобто у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Що стосується доводів апелянтів про неповне з'ясування суддею місцевого суду всіх обставин справи щодо характеру вчиненого правопорушення, а також даних про особу правопорушника, які в своїй сукупності доводять наявність підстав для звільнення ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з передачею матеріалів на розгляд трудового колективу, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують його відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі. Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 21 КУпАП законодавець передбачив можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності, якщо з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника до нього доцільно застосувати захід громадського впливу, в той же час за змістом закону це є правом суду, а не обов'язком.

З матеріалів провадження вбачається, що суддя місцевого суду при обранні виду та міри адміністративного стягнення, врахував характер вчиненого ОСОБА_2 адміністративного правопорушення та, не знайшовши обставин, які пом'якшують чи обтяжують відповідальність останнього згідно зі ст.ст. 34, 35 КУпАП, застосував до ОСОБА_2 передбачене санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП стягнення у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами, за відсутності інших, визначених законом, альтернативних стягнень, отже правильно застосував норми матеріального права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що трудовий колектив ТОВ «Доменік» не заперечує проти застосування до ОСОБА_2 заходів адміністративного впливу (про що надано клопотання трудового колективу ТОВ «Доменік» про передачу матеріалів про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 на розгляд трудовому колективу від 20.10.2016; протокол № 2 позачергових загальних зборів трудового колективу ТОВ «Доменік» від 19.10.2016; позитивну характеристику з місця роботи), що, на думку апелянтів, є підставою для застосування положень ч. 1 ст. 21 КУпАП, являються непереконливими, з огляду насамперед на те, що вчинене ОСОБА_2 порушення ПДР України є грубим та має підвищену суспільну небезпеку. Крім того, враховуючи фактичні обставинами справи, відповідно до яких результати тестування ОСОБА_2 спеціальним технічним засобом «Драгер», показник якого становив 1, 33 %, тобто значно перевищив допустиму норму вмісту алкоголю в крові - 0,2 %, характер вчиненого правопорушення, навіть з огляду на виключно позитивні дані щодо особи ОСОБА_2, не свідчить про доцільність застосування до нього лише заходу громадського впливу, бо, на переконання суду, в такому випадку не буде досягнуто мети, передбаченої ст. 23 КУпАП.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він працює на посаді водія в ТОВ «Доменік» і позбавлення права керування транспортними засобами, а саме на цьому виді адміністративного стягнення зосереджує увагу апелянт, призведе до звільнення його з роботи та, як наслідок, неможливості забезпечувати свою родину, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо неможливості ОСОБА_2 за освітою, станом здоров'я тощо займатися іншими видами діяльності.

Доводи ж апеляційної скарги ОСОБА_2, що він визнав свою вину в повному обсязі та щиро кається у вчиненому правопорушенні також правильність висновків судді місцевого суду щодо наявності обґрунтованих підстав для застосування до ОСОБА_2 саме адміністративного стягнення не спростовують.

До того ж, аналізуючи положення ч. 3 ст. 30 КУпАП та матеріали справи, вважаю, що ОСОБА_2 не є особою, до якої позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись, а його пояснення щодо керування автомобілем в стані алкогольного сп'яніння виключно для здійснення маневру виїзду заднім ходом з парковки, не свідчать про наявність в даному випадку виняткових обставин, передбачених п. 2.14(е) Розділу 2 ПДР України.

Отже, перевіряючи доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку, що апелянтами не наведені такі обставини, за яких можливо було б звільнити ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП, та обмежитись лише застосуванням заходу громадського впливу.

Всупереч доводів апелянтів, за своїм змістом постанова судді місцевого суду в цілому відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, пояснення свідка ОСОБА_4 в даному випадку не впливають на рішення суду, а та обставина, що суддя в постанові помилково вказав, що ОСОБА_2 не працює, не є підставою для зміни судового рішення в тій частині, в якій її просять змінити апелянти.

З урахуванням викладеного, вважаю, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 є законною та обґрунтованою, отже відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу зі змінами ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва О.П.Павленко