АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2416/16-п Номер провадження 33/786/502/16Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Полтава

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1

за участю:

особи, що притягується

до адміністративної відповідальності ОСОБА_2

розглянув матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2016 року,

в с т а н о в и в :

Цією постановою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, не працюючий, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, пров.Лісний, 9А,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 275, 60 грн. в дохід держави.

Згідно постанови суду ОСОБА_2 визнаний винуватим в тому, що 09.10.2016 року, о 22.00 год., в с.Стовбино Миргородського району, керував автомобілем НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного спяніння (різкий запах алкоголю з роту, тремтіння рук). Від проходження в установленому законом порядку огляду на стан спяніння відмовився в присутності свідків. Своїми умисними діями ОСОБА_2 порушив п.2.5 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить визнати поважними причини пропуску строку на оскарження та поновити пропущений строк, вказуючи на те, що під час розгляду справи присутній не був, а копію постанови суду отримав 16.11.2016 року, а тому не мав змоги, в передбачені законом строки, оскаржити вказану постанову.

Окрім того, просить постанову суду скасувати та постановити нову, якою закрити провадження у справі за відсутності в його діях події та складу адміністративного правопорушення, оскільки притягнення його до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є неправомірним, а при винесенні постанови, суддя взяв до уваги докази, які не є достатніми для визнання вини у скоєному.

Вказує, що зупинив свій транспортний засіб у звязку із пошкодженням заднього правого колеса автомобіля, яке в подальшому намагався замінити на справне. В момент заміни колеса до нього підїхали працівники поліції, які, з метою встановлення ознак спяніння, попросили останнього подихати, після чого стверджували про наявність в нього ознак алкогольного спяніння. На вимогу водія про проходження огляду за допомогою алкотестера, поліцейський відмовив, вказавши, що огляд на стан спяніння можливо провести лише в медичному закладі. Окрім того, складаючи протокол про адміністративне правопорушення, поліцейський неодноразово натякав на можливість надання йому неправомірної вигоди, а почувши відмову ОСОБА_2, почав погрожувати, що вилучить транспортний засіб та помістить його на штрафмайданчик. Побоюючись цього, ОСОБА_3 був змушений підтвердити вживання ним алкогольних напоїв. Факт зупинки працівниками поліції транспортного засобу, під керуванням ОСОБА_2, відсутній.

Водночас, заперечує наявність свідків, які могли б підтвердити проведення огляду на стан спяніння, складення протоколу працівником поліції.

Положення п.2.5 ПДР України не порушував, оскільки працівниками поліції проведення ОСОБА_2 огляду на стан алкогольного спяніння не запропоновано.

Розгляд справи судом проведено формально та не встановлено фактичних обставин правопорушення, не допитано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Окрім того, протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням вимог ст.256 КУпАП, зокрема, наявні виправлення, а зазначені в протоколі факти не відповідають обставинам справи.

Вислухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених, перевіривши матеріали справи, приходжу до висновку про задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

З огляду на положення ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, протягом десяти днів з дня вручення такої постанови.

Як вбачається із матеріалів справи, справу про адміністративне правопорушення було розглянуто суддею за відсутності правопорушника. Копію постанови суду ОСОБА_2 отримав 16.11.2016 року, а тому строк на апеляційне оскарження постанови пропущено з поважних причин.

Відповідно до вимог ст.ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд має повно, всебічно та обєктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та зясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність події адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 09.10.2016 року та матеріалами доданими до нього.

Висновок судді ґрунтується на обєктивних даних, що маються у справі та були досліджені в судовому засіданні.

Положення ч.1 ст.130 КУпАП вказують на притягнення особи до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортними засобами особі, яка перебуває в стані алкогольного спяніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п.2.9а ПДР України водієві забороняється керувати транспортними засобами у стані алкогольного спяніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Згідно п.2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного спяніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 дійсно керував транспортним засобом в стані алкогольного спяніння, що підтверджується матеріалами справи.

Складаючи 09.10.2016 року протокол про адміністративне правопорушення, старший інспектор взводу роти ДПС запропонував ОСОБА_2 пройти огляд на стан спяніння за допомогою алкотестера та в медичному закладі, на що останній відмовився.

Факт відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан спяніння підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які вказали, що правопорушник перебував в стані алкогольного спяніння та відмовився від проходження огляду на стан спяніння за допомогою алкотестера. До медичного закладу для проведення огляду на стан спяніння їхати не бажав.

Тому, посилання ОСОБА_2 про відмову працівників поліції у проведенні огляду на стан спяніння за допомогою алкотестера та відсутність факту вживання ним алкогольних напоїв не заслуговують на увагу та суперечать фактичним обставинам, нічим не підтверджуються та спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Твердження апелянта про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_4 для його подальшого допиту є суперечливим, оскільки вказана особа є знайомим ОСОБА_2, який перебував в автомобілі в якості пасажира, а тому виникають сумніви в обєктивності його показань.

Протокол про адміністративне правопорушення складено вірно із дотриманням положень ст.256 КпАП України, докази в матеріалах справи є послідовними та несуперечливими, повністю дослідженими судом в судовому засіданні.

Окрім того, суд апеляційної інстанції враховує факт визнання ОСОБА_2 вини у вчиненому правопорушенні на момент складення протоколу, що свідчить про відсутність підстав для закриття справи за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Водночас, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції відомостей, які б вказували на звернення ОСОБА_2 до відповідних органів відносно незаконності дій працівників поліції щодо порушення ними норм чинного законодавства не вбачається, а тому посилання апелянта про вимагання працівниками поліції неправомірної вигоди та, як наслідок, погрози вилучення транспортного засобу є безпідставними та надуманими задля уникнення правопорушником адміністративної відповідальності.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП належним чином обґрунтований сукупністю наявних в матеріалах справи доказів, об'єктивність яких сумнівів не викликає.

Враховуючи вищенаведене, вважаю, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни постанови суду не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП , -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2016 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2016 року відносно ОСОБА_2 без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ О.І. Захожай