П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2016 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши матеріали головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, за ч.3 ст.41 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшли адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ч.3 ст.41 КУпАП.

Так, відповідно протоколу №07-15-020/413 від 20 жовтня 2016 року при проведені перевірки виявлено, що ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця №2005104 зареєстрованого державним реєстратором 14.09.1995р., із змінами від 08.05.2008 р. Свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_2, згідно Свідоцтва про сплату єдиного податку, серія 3 №425466 від 01.01.2011 р., здійснює з видів діяльності 52.1-Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах та 52.7 - Ремонт побутових виробів та предметів особистого вжитку за адресою м. Ужгород, вул.Швабська, 44, та вул.Бородіна, 2.

При перевірці кіоску з ремонту побутових виробів та предметів особистого вжитку, розмішеного за адресою м.Ужгород, вул.Бородіна, №2, що належить фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2, виявлено найманого працівника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, якого допущено до роботи без укладеного письмово трудового договору та без повідомлення про прийняття працівника на роботу територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку як платника єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за типовою формою установлену постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17 червня 2015 року № 413, до початку роботи працівника. Такими діями ОСОБА_2 порушено ст.24 КЗпП України.

У своїх поясненнях в протоколі ОСОБА_2 вказав, що із висновками Акту перевірки не згідний і своєї вини у вчиненні правопорушення не визнає, вказуючи про укладену цивільно-правову угоду про надання послуг.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча про хоча про час і місце розгляду справи, своєчасно і належним чином повідомлявся. Згідно наданих суду письмових пояснень від 15.11.2016 року ОСОБА_2 свою вину не визнає та заперечує факт порушення ним трудового законодавства.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 в судовому засіданні просила провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ФОП ОСОБА_2 закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП.

Дослідивши адміністративні матеріали, заслухавши пояснення представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Стаття 251 КУпАП передбачає, що наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи орган (посадова особа) встановлює у визначеному законом порядку на основі будь-яких фактичних даних, тобто доказів. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ч.3 ст.41 КУпАП адміністративна відповідальність настає за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413. Повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу є частиною укладання трудового договору, яке складається із виданого наказу та повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законодавством України передбачені різні шляхи реалізації цього права. Виходячи з положень КЗпП України та ЦК України реалізувати своє право на працю можна шляхом укладення трудового договору, контракту або цивільно-правового договору, зокрема: договору підряду, договору доручення, авторського договору та інших цивільно-правових угод. Усі ці договори регулюють суспільні відносини у сфері трудової діяльності осіб, хоча їх правове регулювання істотно відрізняється.

Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

КЗпП України у статті 21 визначає поняття трудового договору. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Враховуючи роз'яснення Мінпраці та соціальної політики України від 11.03.2002 року №06/2-4/452 та від 26.12.2003 №067/1-4/2008 основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою укладання договору підряду є отримання певного матеріального результату. Тобто, за цивільно-правовим договором процес праці не регламентується: працівник не зараховується до штату, не видається наказ про його прийняття на роботу, не вноситься запис до трудової книжки і на нього не поширюється дія внутрішнього трудового розпорядку. Цивільно-правовий договір завжди оформляється письмово, з вказівкою конкретної роботи, завдання, замовлення.

Згідно розяснень, що містяться в листі Державна фіскальна служба України №21446/10/28-10-06-11 від 03.09.2015 року та №10320/Л/99-99-17-02-02-14 від 05.11.2015 року укладання договорів цивільно-правового характеру не регулюється статтею 24 КЗпП.

З досліджених судом матеріалів встановлено, що 1 вересня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено цивільно-правову угоду про надання послуг, відповідно до якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобовязання виконати роботу майстра по ремонту телефонів, з оплатою винагороди визначеної договором та прийнятою по акту-приймання виконаних робіт. Вказаний договір є строковими, тобто укладений на період з 01 вересня 2016 року до 31 жовтня 2016 року.

Спір щодо правомірності укладеного договору (трудового, цивільного) повинен вирішуватися у судовому порядку за позовом особи, чиї права порушено. Вказані рішення судів про визнання такого договору удаваним відсутні, а недійсність таких угод прямо не передбачена законом, тому твердження про намір приховати реально існуючі трудові відносини не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, посилання у протоколі про адміністративне правопорушення №07-15-020/413 від 20.10.2016 року на постанову КМУ від 17.06.2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», як на підставу притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 41 КУпАП є помилковими, оскільки вказана постанова передбачає порядок повідомлення Державну фіскальну службу та її територіальні органи про прийняття працівника на роботу. Проте, диспозиція ч.3 ст. 41 КУпАП встановлює відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Частиною 1 ст. 254 КУпАП передбачено, що при вчиненні адміністративного правопорушення складається протокол. За своїм призначенням адміністративний протокол є процесуальним документом, який з припущенням свідчить про вчинення особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, проступку.

Правильність та точність складання адміністративного протоколу впливає на набування ним доказової сили, однак, виходячи з приписів статті 251 КУпАП, наявність протоколу не є достатньою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об'єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з'ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Для визнання адміністративного правопорушення таким, що містить ознаки події правопорушення, діяльність особи має бути такою, що може розцінюватись як правопорушення передбачене тією чи іншою статтею.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП України відсутність складу адміністративного правопорушення є обставиною, що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення і провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю.

Аналізуючи в сукупності всі зібрані докази по справі, суд прийшов до висновку, що провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ФОП ОСОБА_2 слід закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП - за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 41 ч.3, 247, 283, 284, 294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 10 днів з дня винесення постанови.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5