АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
33/796/983/2016 Головуючий у першій інстанції Малинников О.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року Суддя Апеляційного суду міста Києва Ковальська В.В., за участю захисників Зими І.П., Задорожньої Л.Г., потерпілого ОСОБА_1 та його захисника Кальної О.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП.
Згідно з постановою судді ОСОБА_2 допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України за таких обставин.
Згідно з наказом від 17 червня 2015 року № 366 К ОСОБА_1 молодшого фахівця служби сервісного обслуговування та енергетичного забезпечення, дільниця сервісного обслуговування, електромеханічна група вивільнено у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації, зі збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати до закінчення строку трудового договору з 22 червня 2015 року.
Наказом від 08 лютого 2016 року № 114 К ОСОБА_3 молодшого фахівця звільнено 09 лютого 2016 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України, що є порушенням ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року в частині визнання його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КупАП, та визнати його невинним у вчиненні правопорушення, передбаченого цією статтею.

Апелянт вважає, що він не порушив вимог ст. 119 КЗпП, оскільки припинення трудового договору з ОСОБА_1 було законним.

Так, апелянт вказує, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Київмедпрепарат» було укладено трудовий договір на визначений строк до 09 лютого 2015 року, по закінченні якого трудовий договір було припинено на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП, а тому з боку ПАТ «Київмедпрепарат» не було порушень вимог законодавства про працю.

Також апелянт звертає увагу на описку в резолютивній частині постанови у написанні закону, за яким ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення та за яким закрито провадження у справі.

Заслухавши доповідь судді, захисників Яцюка О.М., які підтримали апеляційну скаргу, потерпілого ОСОБА_1 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, а постанову судді необхідно залишити без змін, виходячи з таких підстав.

Висновки, викладені у постанові судді районного суду про винність ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 41 КУпАП, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються наявними у справі доказами та відповідають вимогам закону.
Згідно з постановою судді Яцюк О.М. порушив вимоги ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, якою встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, і яке виразилось у тому, що ОСОБА_2 , як директор ПАТ «Київмедпрепарат», 08 лютого 2016 року видав наказ про звільнення ОСОБА_1 , який був призваний на строкову військову службу під час мобілізації, зі збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Апелянт та його захисники, а також потерпілий та його захисник не заперечували тієї обставини, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи в ПАТ «Київмедпрепарат» під час виконання обов`язків у зв`язку з призовом на строкову військову службу та ця обставина підтверджується наявними у справі і наведеними у постанові судді доказами: наказами про прийом на роботу та звільнення ОСОБА_1 , наказом про вивільнення ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації, зі збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Згідно з наказом № 114 К від 08 лютого 2016 року, виданим ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнено з роботи у ПАТ «Київмедпрепарат» з 09 лютого 2016 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору, ОСОБА_2 не порушив вимог трудового законодавства не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, статтею 119 Кодексу законів про працю України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.
Частиною третьою статті 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Отже, згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України місце роботи, посада і середній заробіток зберігаються за працівником на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, незалежно від форми трудового договору.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 143 від 10 травня 2016 року солдат ОСОБА_1 був звільнений з військової служби 10 травня 2016 року.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України ОСОБА_1 не міг бути звільненим з роботи у ПАТ «Київмедпрепарат» до дня фактичної демобілізації - 10 травня 2016 року, проте ОСОБА_2 видав наказ про звільнення ОСОБА_1 08 лютого 2016 року.

Звільнення працівника, який був призваний на строкову військову службу під час мобілізації, до дня фактичної демобілізації у даному випадку містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 КУпАП, тому доводи апеляції про відсутність складу адміністративного правопорушення є необґрунтованими.
Суддя районного суду, встановивши в діях ОСОБА_2 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, а також встановивши, що на момент розгляду справи в суді закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП, прийняв правильне рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.
За таких обставин суддя апеляційного суду не вбачає підстав для зміни чи скасування постанови судді районного суду відносно ОСОБА_2 .
Щодо описки, допущеної у резолютивній частині постанови судді районного суду, на яку звернув увагу апелянт, то вона може бути виправлена суддею районного суду у встановленому законом порядку за ініціативою судді або за заявою учасників судового розгляду.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляцію ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва В.В. Ковальська