Справа № 500/6337/16-п Провадження № 3/500/1932/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2016 року

Суддя Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Волков Ю.Р., розглянувши матеріали по справі про адміністративне правопорушення, які надійшли з Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління у відношенні

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тартус, Сирія, громадянина Сирії, головного інженера т/х «SKY MOON» прапора Танзанії,

про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 204-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:
03 грудня 2016 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу ОСОБА_2 складено адміністративний протокол у відношенні громадянина Сирії ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення передбаченого ст.204-2 КУпАП.

Згідно вищезгаданого протоколу, 03 грудня 2016 року о 10 год. 30 хв. під час здійснення прикордонного контролю судна «SKY MOON» прапор Танзанії прикордонним нарядом «ПР» виявлено громадянина САР ОСОБА_1 , який 16.11.2016 року та 18.11.2016 року порушив порядок в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 204-2 КУпАП.

Дослідивши протокол про адміністративне правопорушення, матеріали справи, суд дійшов висновку, що протокол про адміністративне правопорушення слід повернути з таких підстав.

Так, відповідно до п. 1 ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, чи належить до його компетенції розгляд даної справи.

Частиною 1 ст. 276 КУпАП передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Частинами 2 5 ст. 276 КУпАП встановлена спеціальна підсудність справ про адміністративні правопорушення у випадках, прямо встановлених цими нормами, до яких ця справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 204-2 КУпАП не відноситься. Частиною ж 6 ст. 276 КУпАП встановлено, що законами України може бути передбачено й інше місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Місцем вчинення правопорушення у цій справі за ст. 204-2 КУпАП є місце порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, а з матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що цим місцем є м. Севастополь, що знаходиться за межами територіальної юрисдикції Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, тому розгляд цієї справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 згідно ч. 1 ст. 276 КУпАП за загальним правилом підсудності справи про адміністративне правопорушення за місцем його вчинення не належить до компетенції Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

Іншими ж законами України та іншими нормами КУпАП не визначена спеціальна підсудність справ про адміністративні правопорушення за ст. 204-2 КУпАП.

Так, ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII визначено, що у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Вказаною ст. 12 зазначеного Закону встановлений порядок визначення підсудності цивільних, адміністративних, господарських справ та кримінальних проваджень. Ані вказаною ст. 12, ані іншими нормами вказаного Закону, ані іншими законами України не встановлений порядок визначення підсудності справ про адміністративні правопорушення, які територіально підсудні судам Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Частинами 1 3 ст. 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Згідно ст. 129 Конституції України, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Згідно частинам 1, 3 ст. 7 вказаного Закону, кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом; доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. Відповідно ж до ч. 1 ст. 8 зазначеного Закону, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Враховуючи вищенаведені загальні засади правосуддя, в цілому, та засаду верховенства права, зокрема, відповідно до якої людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, того, що чинним законодавством України не встановлено визначення підсудності справ про адміністративні правопорушення, які за загальним правилом про територіальну підсудність підсудні судам Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, суд вважає за необхідне в даному випадку застосувати аналогію закону щодо визначення підсудності таких справ.

За змістом ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини надає «автономне» значення концепції «кримінальне обвинувачення», незалежне від категорій, що використовуються в національних правових системах держав учасниць Конвенції (Адольф проти Австрії (Adolf v. Austria), пункт 30).

Першочергова оцінка Європейським судом з прав людини застосовності кримінального аспекту ст. 6 Конвенції ґрунтується на критеріях, викладених у рішенні у справі Енгель та інші проти Нідерландів (Engel and Others v. the Netherlands) (пункти 82 83): 1) класифікація в національному законодавстві; 2) характер правопорушення та 3) суворість покарання, ризику якого піддається відповідна особа.

При цьому, в практиці Європейського суду з прав людини перший критерій має відносну значимість та слугує тільки як відправна точка. Якщо внутрішнє державне законодавство класифікує певне правопорушення як кримінальне, цей критерій буде мати вирішальне значення. В іншому випадку Європейський суд з прав людини не приймає до уваги національну класифікацію та вивчає фактичний зміст розглядуваної процедури.

Другий та третій критерії, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Енгель на інші проти Нідерландів (Engel and Others v. the Netherlands), являються альтернативними та необов`язково застосовуються одночасно; для вирішення про застосовність ст. 6 Конвенції достатньо, щоб розглядуване правопорушення за своїм характером вважалось «кримінальним» з точки зору Конвенції або щоб за вчинене правопорушення на особу покладалось покарання, яке за своїм характером та ступеню серйозності належить в цілому до «кримінальної» сфери (Озтюрк проти Німеччини (Ozturk v. Germany), пункт 54; Лутц проти Німеччини (Lutz v. Germany), пункт 55).

Таким чином, враховуючи те, що чинним законодавством України не встановлено визначення підсудності справ про адміністративні правопорушення, які за загальним правилом про територіальну підсудність підсудні судам Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, те, що адміністративне правопорушення за ст. 204-2 КУпАП за своїм характером з точки зору Конвенції можна вважати «кримінальним», а також те, що за це правопорушення на особу може бути накладено стягнення у виді адміністративного арешту, яке за своїм характером та ступеню серйозності належить в цілому до «кримінальної» сфери, а також практику Європейського суду з прав людини щодо визначення поняття «кримінальне обвинувачення», то суд вважає за необхідне застосувати в даному випадку аналогію закону щодо порядку визначення підсудності саме кримінальних проваджень, які територіально підсудні судам Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, тобто положення абз. 7 ч. 1 ст. 12 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Вказаною нормою передбачено забезпечення розгляду кримінальних проваджень, підсудних місцевим (районним, міським, районним у містах, міськрайонним) судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, одним з районних судів міста Києва, визначеним Апеляційним судом міста Києва.

Таким чином, в будь-якому разі, з урахуванням наведених загальних засад правосуддя та положень чинного законодавства розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 204-2 КУпАП не належить до компетенції Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, та останній не є судом, встановленим законом в розумінні чинного законодавства України, а також практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (рішення від 20.07.2006 р. п.п. 24 25) в черговий раз зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Суд висловив думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». У пп. 107109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, у зв`язку з тим, що розгляд цієї справи про адміністративне правопорушення в будь-якому разі, навіть із застосуванням аналогії закону, не належить до компетенції Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, та останній не є судом, встановленим законом, для розгляду цієї справи, те, що некомпетентність Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області була встановлена під час підготовки до розгляду цієї справи в порядку п. 1 ст. 278 КУпАП, а також те, що ч. 2 ст. 277 КУпАП встановлений строк розгляду справи цієї категорії протягом доби, то ця справа підлягає негайному поверненню військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 для подання до належного суду.

Таким чином, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 7, 8, 276, п. 1 ст. 278 КУпАП, ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, суд
П О С Т А Н О В И В:
Справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) за ст. 204-2 КУпАП повернути до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 для подачі до належного суду.

Постанова оскарженню не підлягає.
Суддя: Ю.Р.Волков