Справа № 346/5466/16-п
Провадження № 3/346/1315/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м. Коломия

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Калинюк О.П., розглянувши матеріали, які надійшли від управління Держпраці в Івано-Франківській області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, бул.Л.Українки, 32-а, Івано-Франківської області, директора товариства з обмеженою відповідальністю «Тенмарк» (м.Коломия, бул.Л.Українки, 32-а, Івано-Франківської області), громадянина України, за ч.7 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КУпАП), -

ВСТАНОВИВ:

12.10.2016 року відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 7 ст.41 КУпАП, в якому вказано, що він при одержанні повідомлення військового комісара Коломийського ОМВК ОСОБА_2 про призов на строкову військову службу з 22.04.2015 року оператора спаювального пресу ОСОБА_3 видав наказ №87-к від 20.04.2015 року про звільнення його з роботи у звязку з призовом на військову службу з 20.04.2015 року, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 36 та ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

ОСОБА_1 під час розгляду справи вину у вказаному правопорушенні не визнав та пояснив, що протокол про вчинене правопорушення складений за наслідками перевірки на підставі акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю від 12.10.2016 року безпідставно, а вказане в протоколі правопорушення вимог законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена ч. 7 ст. 41 КУпАП, не відповідає дійсності. Зокрема, працівник ТзОВ «Тенмарк» ОСОБА_3 20.04.2015 року звільнений з роботи наказом № 87-к від 20.04.2015 року на підставі п.3 ч. 1 ст.36 КЗпП України у звязку з призовом на військову службу.

На дату звільнення ОСОБА_3 редакція п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачала таку підставу для звільнення як призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року оголошено часткову мобілізацію, а в п. 7 Указу зазначено, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи на термін, що не перевищує одного року.

При цьому, на дату звільнення ОСОБА_3 ч. 3 ст. 119 КЗпП України, якою передбачалися гарантії призваних на військову службу діяла у наступній редакції: «За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посада і компенсуються із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форм власності». Отже, на дату звільнення ОСОБА_3 редакція п. 3 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України не передбачала гарантії для працівників, призваних на строкову військову службу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 року №433 внесено зміни до п. 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, які набули чинності з 11.06.2015 року. Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України викладено в такій редакції: «Призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Частина третя статті 119 КЗпП України викладена в наступній (новій) редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, у порівнянні з редакцією ч.3 ст. 119 КЗпП України, яка діяла на дату звільнення ОСОБА_3, у нову редакцію цієї частини включено поняття гарантії для працівників, призваних на строкову військову службу. Крім того, іншим визначальним критерієм для таких гарантій є призов на особливий період. Поняття «особливий період» визначено ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Отже, нова редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України, яка набрала чинності з 11.06.2015 року, узгодила між собою положення ч. 3 ст. 36 та ст. 119 КЗпП України, чітко визначила те, що гарантії поширюються і на працівників, які призвані на строкову військову службу, а також те, що ці гарантії діють на весь час служби до дня фактичної демобілізації.

Частиною 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» передбачено, що одними з видів військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Це різні юридичні категорії за статусом, правовим регулюванням і відповідно забезпеченням прав та гарантій видів для працівників, призваних на військову службу. ОСОБА_3 був призваний на строкову військову службу, що підтверджується документами, а також і самим перевіряючим, про що зазначено в акті перевірки. Натомість, в протоколі про адміністративне правопорушення упущено ключові слова «на строкову військову службу», тобто, те, на яку саме службу був призваний ОСОБА_3, а зазначено тільки те, що він був звільнений у звязку з призовом на військову службу. Таке помилкове тлумачення норм закону і призвело до неправильного застосування норм законодавства та безпідставного складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Крім того, ОСОБА_3 у звязку із закінченням проходження строкової військової служби 10.10.2016 року звернувся до ТзОВ «Тенмарк» із заявою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за результатами розгляду якої прийнято рішення про його поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.04.2015 року по 10.10.2016 року.

Таким чином, ОСОБА_1 та його захисник адвокат ОСОБА_4 стверджують, що ними беззастережно доведено те, що не тільки на день складання протоколу від 12.10.2016 року в діях директора ТзОВ «Тенмарк» ОСОБА_1, але і за минулий період, відсутні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП.

Крім того, станом на 20.04.2015 року не було відповідальності, встановленої ч. 7 ст.41 КУпАП, оскільки таку частину доповнено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за порушення встановлених законом гарантій працівникам, призваним на військову службу» від 03.11.2015 року. Тому ОСОБА_1 просить провадження в справі про адміністративне правопорушення закрити.

Вивчивши матеріали справи, приходжу до наступних висновків.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за порушення встановлених законом гарантій працівникам, призваним на військову службу» від 03.11.2015 року №734-VІІІ ст. 41 КУпАП доповнено частиною 7 такого змісту: «Порушення встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обовязків, передбачених законами України "Про військовий обовязок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від пятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян". ОСОБА_5 набрав чинності 25.11.2015 року.

Ч. 2 ст. 8 КУпАП передбачає, що закони, які пом'якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Тому приходжу до висновку про відсутність події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст.41 КУпАП, оскільки на час звільнення найманого працівника ОСОБА_3 (20.04.2015 року) не існувало ч. 7 ст. 41 КУпАП, і ця норма не може мати зворотної сили, тобто не поширюється на правопорушення, вчинені до видання вищевказаного Закону від 03.11.2015 року.

На підставі наведеного та, керуючись ст.ст. 221, 247, 283, 284, 288-290, 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.7 ст.41 КУпАП закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП в звязку з відсутністю події даного адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу, а також постанов, прийнятих за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд.

Суддя Калинюк О. П.