АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№33/796/1001/2016 Постанова винесена суддею Смик С.І.
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Горб І.М., за участю особи, щодо якої провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито -ОСОБА_2, її захисника ОСОБА_3 та другого учасника дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4,розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року відносно

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Києва, громадянки України, з середньою освітою, одруженої, маючої на утриманні доньку, 2001 р.н., та сина, 2011 р.н., працюючої бухгалтером НДІ «Марс», ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, яка раніше до адміністративної відповідальності не притягувалася,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрито у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно постанови, суд розглянув протокол про адміністративне правопорушення, за яким 24 березня 2016року о 12 год. 50 хв. по вул. Підвисоцького, 4-Б в м. Києві ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2, під час руху заднім ходом не забезпечила безпеки маневру, не звернулась за допомогою до сторонніх осіб, внаслідок чого скоїла зіткнення з автомобілем «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим порушила п. 10.9 ПДР України.

Проте, посилаючись на встановлені при судовому розгляді обставини та матеріали справи, суддя дійшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 порушень вимог Правил дорожнього руху, які призвели до виникнення ДТП і, відповідно, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, вважаючи постанову суду незаконною та прийнятою з порушенням норм процесуального права і вимог ст.ст. 3, 8, 62, 63, 69, 124 Конституції України, просить її скасувати та визнати ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, наклавши на неї штраф в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від 6 місяців.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при судовому розгляді справи він присутній не був, оскільки не був повідомлений про час і місце слухання справи, відповідно не міг здійснити своє право на доступ до правосуддя, а саме - реалізувати своє право на дачу суду письмових пояснень по справі, подати докази правопорушення вчиненого ОСОБА_2, вимагати проведення судової автотехнічної експертизи та брати участь у допиті судом свідка, саме на свідчення якого суд першої інстанції і послався при винесенні оскаржуваної постанови.

Також зазначає, що у протоколі про адміністративне правопорушення встановлено, що ОСОБА_2 порушила п. 10.9 Правил дорожнього руху і саме внаслідок цього порушення вона допустила зіткнення із належним йому автомобілем та заподіяла шкоду. При цьому, із складеного відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення у повній мірі вбачається, хто саме перебував за кермом транспортного засобу та чітко випливає об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Однак, незважаючи на те, що протокол є безпосереднім джерелом фактичних даних, на основі яких встановлюються правопорушення, суд першої інстанції безпідставно не прийняв його до уваги, як доказ вини особи, та визнав встановленими обставини, які, згідно з зазначеним протоколом про адміністративне правопорушення, не були предметом судового розгляду.

Крім того, виходячи за межі встановлених на місці вчинення правопорушення обставин, суд першої інстанції у порушення вимог закону допустив однобічну оцінку доказів, оскільки прийняв до уваги свідчення свідка ОСОБА_5, яка є знайомою ОСОБА_2, але необґрунтовано відхилив надані ним письмові пояснення щодо обставин справи, навіть не допитавши його у судовому засіданні як свідка. Зокрема, суд послався на те, що його пояснення спростовуються обставинами справи, але не вказав, якими ж саме матеріалами, та не взяв до уваги, що показання свідка ОСОБА_5, не підтверджені жодним засобом фото і відео спостереження, тобто матеріальними доказами.

Тому, на думку апелянта, закриття провадження у справі було здійснено суддею без з'ясування дійсних обставин справи і за відсутності належних доказів та законних підстав для звільнення ОСОБА_2 від відповідальності.

Також ОСОБА_4 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду, як пропущений з поважних причин. В обґрунтування поважності причин пропуску строку посилається на те, що розгляд справи та винесення оскаржуваної постанови відбулося без його участі і повідомлення, у зв'язку з чим він отримав постанову суду лише 22.06.2016 року та був позбавлений можливості своєчасно реалізувати право на юридичну допомогу.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції ОСОБА_4 пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_4 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення ОСОБА_2 та її захисника ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги з підстав відсутності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд повинен вжити всіх передбачених законом заходів для повного всебічного і об'єктивного дослідження доказів по справі та з'ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Проте, ці вимоги закону судом першої інстанції належним чином не виконані.

Як вбачається з матеріалів справи, розглядаючи справу по суті та дійшовши висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 порушень Правил дорожнього руху та скоєння нею правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суддя послався на матеріали справи та пояснення ОСОБА_2 і свідка ОСОБА_5 в суді.

При цьому, надавши перевагу саме цим доказам, суд залишив не спростованими та належним чином не оціненими пояснення другого учасника дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4

За таких обставин, прийняте суддею рішення по даній справі не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню.

За результатами розгляду апеляційної скарги та перевірки матеріалів справи слід прийняти нову постанову, якою встановити такі обставини вчинення адміністративного правопорушення, а саме, 24 березня 2016року о 12 год. 50 хв. по вул. Підвисоцького, 4-Б в м. Києві ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2, під час руху заднім ходом не забезпечила безпеки маневру, не звернулась за допомогою до сторонніх осіб, внаслідок чого скоїла зіткнення з автомобілем «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим порушила п. 10.9 ПДР України.

Вказані обставини підтверджуються даними, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, схемі дорожньо-транспортної пригоди та поясненнях учасників дорожньо-транспортної пригоди, що містяться в матеріалах справи.

Так, за наявними в матеріалах справи письмовими поясненнями ОСОБА_2, наданими одразу після дорожньо-транспортної пригоди, вона здійснювала паркування автомобіля заднім ходом із включеними аварійними сигналами та фарами руху заднього ходу, дивлячись у дзеркала, та, коли зупинилась, почула поштовх в задню ліву частину автомобіля. Водій автомобіля «Ланос», державний номерний знак НОМЕР_3, не дочекавшись завершення її маневру і не дотримуючись дистанції, в'їхав в її автомобіль.

Проте, з наданих ОСОБА_2 вже під час розгляду справи судом першої інстанції письмових пояснень, які вона підтвердила і в суді апеляційної інстанції, вже вбачається, що 24 березня 2016 року вона, керуючи автомобілем «Лексус», здійснила вимушену зупинку в крайній правій смузі руху якомога правіше, при цьому, відстань між її автомобілем та лівим краєм смуги рух була достатньою для проїзду інших транспортних засобів. Переконавшись в безпеці свого маневру, тобто подивившись у дзеркало заднього виду і бокове дзеркало та включивши відповідні світлові покажчики, вона на мінімальній швидкості почала рух заднім ходом в сторону припаркованого автомобіля. Під час руху заднім ходом вона не змінювала напрямок руху та не виїжджала зі своєї смуги руху, а тому інші автомобілі могли вільно проїжджати повз неї. Відстань між її автомобілем та автомобілем, який був припаркований ззаду, була достатньою для вирівняння її автомобіля, однак цієї відстані не було достатньо для паркування ще одного автомобіля. Тому, коли автомобіль «Деу» з'явився за її автомобілем, вже після того як вона почала рух заднім ходом, при цьому, не подавши ніяких звукових сигналів та сигналу світловим покажчиком про здійснення ним повороту, вона навіть припустити не могла, що водій автомобіля «Деу» захоче припаркувати там своє авто.

При цьому, ОСОБА_2наполягала на тому, що вона здійснювала рух заднім ходом відповідно до вимог правил дорожнього руху, а у дорожньо-транспортній пригоді винен ОСОБА_4, який ніяких звукових та світлових сигналів не подавав, та навіть не бачив, що вона паркується, а подав звуковий сигнал вже на момент зіткнення.

Аналогічні пояснення надала в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5, яка вказала на те, що вона знаходилася в своєму припаркованому автомобілі «Тойота» та стала свідком того, як автомобіль «Деу Ланос», без відповідних звукових та попереджувальних сигналів, намагався різко заїхати на парковочне місце, незважаючи на те, що туди вже паркувався автомобіль «Лексус».

Отже, ОСОБА_2 були дані суперечливі пояснення щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, хоча під час розгляду справи в суді першої інстанції і ОСОБА_2, і свідок ОСОБА_5 підтвердили ту обставину, що зіткнення транспортних засобів відбулось саме під час здійснення руху заднім ходом водієм ОСОБА_2, проте стверджували, що водій автомобіля «Деу Ланос», без відповідних звукових та попереджувальних сигналів, намагався різко заїхати на парковочне місце, незважаючи на те, що туди вже паркувався автомобіль «Лексус», але відстані між автомобілями не було достатньо для паркування ще одного автомобіля.

Разом з тим, такі пояснення ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_5 щодо невинуватості ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді спростовуються поясненнями іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4, даними схеми дорожньо-транспортної пригоди щодо розташування транспортних засобів після зіткнення та пошкоджень, які вони отримали в результаті цього, а також наявними в матеріалах справи та наданими в суді апеляційної інстанції на підтвердження цих обставин фотознімками.

Так, за поясненнями іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4, які він підтвердив і в суді апеляційної інстанції, він, під'їхавши до лікарні по вул. Підвисоцького, включив правий поворот та почав паркуватись між автомобілем «Лексус» та тим автомобілем, до якого пізніше водій автомобіля «Лексус» почала паркуватись заднім ходом, так як місця між ними було достатньо, а саме - близько 6 метрів. В цей час автомобіль «Лексус», який був припаркований попереду, біля синього автомобіля, почав рухатись заднім ходом, він почав сигналити, оскільки не міг відкотитись назад, так як там односторонній рух в один ряд та були припарковані ще автомобілі, однак на його вимоги звуковим сигналом зупинитись, водій автомобіля «Лексус» не відреагувала та не дивлячись у дзеркало заднього виду, продовжила рухатись заднім ходом, внаслідок чого наїхала на його автомобіль. В результаті зіткнення в його автомобілі було пошкоджено праву фару та бампер.

Саме такий механізм дорожньо-транспортної пригоди повністю відповідає об'єктивним даним, що зазначені у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, та підтверджений зібраними по справі доказами.

Зокрема, ці обставини підтверджуються і схемою дорожньо-транспортної пригоди, правильність якої не оспорювалася учасниками пригоди при її складанні, та в якій зафіксовано місце зіткнення транспортних засобів, їх розташування після зіткнення, а також пошкодження, які мали автомобілі в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Так, зі схеми дорожньо-транспортної пригоди видно, що після зіткнення в автомобілі «Лексус» деформовано задній бампер з лівої сторони, пошкоджено лакофарбове покриття заднього лівого бамперу, наявні подряпини заднього лівого підфарника, а в автомобілі «Деу Ланос» - пошкоджено лакофарбове покриття переднього бамперу з правої сторони та розбите скло правої фари, тобто ці дані свідчать про контактування в момент зіткнення задньої лівої частини автомобіля «Лексус» із правою передньою частиною автомобіля «Деу Ланос».

Вказані обставини об'єктивно підтверджуються і наявними в матеріалах справи та долученими під час апеляційного розгляду фотографіями розташування транспортних засобів після зіткнення, на яких зафіксовано їх пошкодження.

Отже, дані схеми дорожньо-транспортної пригоди щодо розташування транспортних засобів після зіткнення, характер та локалізація пошкоджень, які мали автомобілі після дорожньо-транспортної пригоди та які зазначені в схемі дорожньо-транспортної пригоди, в сукупності з поясненнями водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також свідка ОСОБА_5, свідчать про здійснення водієм ОСОБА_2 руху заднім ходом та недотримання нею при цьому вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, відповідно до якихпід час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, а для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Вимоги даного пункту зобов'язують водія перед початком руху заднім ходом впевнитися в тому, що позаду немає пішоходів або будь-яких перешкод та слідкувати за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу своєчасно реагувати на її зміну і виявити небезпеку для руху, та відповідно зупинити транспортний засіб.

Проте ці вимоги закону ОСОБА_2 не виконала, оскільки, сторонньою допомогою не скористалася, за дорожньою обстановкою належним чином не слідкувала та при наявності іншого автомобіля (при його наближенні), тобто при виникненні у неї перешкоди для руху, свій транспортний засіб не зупинила, не забезпечивши таким чином безпеку свого руху.

Посилання ОСОБА_2 на дотримання нею вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху та фактично про наявність у неї пріоритетного перед ОСОБА_4 права на проїзд, оскільки вона вже здійснювала рух заднім ходом, коли водій автомобіля «Деу Ланос» намагався різко заїхати на парковочне місце, незважаючи на те, що відстані між автомобілями не було достатньо для паркування ще одного автомобіля, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, в т.ч. і фотознімками, які вказують на достатню відстань між автомобілями, поміж яких здійснювала рух заднім ходом ОСОБА_2, в т.ч. і для паркування автомобіля «Деу Ланос», та навіть за цих, вказаних ОСОБА_2, обставин, це не звільняло її від виконання обов'язку щодо забезпечення безпеки дорожнього руху під час руху заднім ходом.

Отже, обставини дорожньо-транспортної пригоди, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, повністю відповідають фактичним обставинам цієї події і свідчать про те, що між порушенням ОСОБА_2 п. 10.9 Правил дорожнього руху та пошкодженням транспортних засобів є прямий причинний зв'язок і її винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, доводиться проаналізованими вище доказами.

Таким чином, вважаю доведеною винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції, апеляційний суд, у відповідності до положень ст. 294 КУпАП, постановляє нову постанову, якою визнає винною ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 7 ст. 247 КУпАП провадження у справі підлягає закриттю у разі закінчення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення у справах, підвідомчих суду, може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Оскільки правопорушення мало місце 24.03.2016 року, то на момент розгляду справи в апеляційному суді, передбачені в ч. 2 ст. 38 КУпАП, строки накладення адміністративного стягнення закінчилися, у зв'язку з чим провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП слід закрити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року, якою провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрито у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, - скасувати.

Визнати ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і провадження у справі закрити, у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду міста Києва Горб І.М.