Головуючий у 1-й інстанції: Васильченко О.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 року м.Маріуполь

Суддя судової палати в кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області Гєрцик Р.В., при секретарі Меляник К.В., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, захисника ОСОБА_3, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2016 року, якою

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік,-

ВСТАНОВИВ:

Як встановив суд, ОСОБА_2 7 серпня 2016 року о 01 годині 40 хвилин по вулиці Харлампіївській, біля будинку № 22 в м.Маріуполі керував автомобілем ГАЗ 33021 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного сп'яніння (різкий запах алкоголю з ротової порожнини, порушення мови та координації рухів), від продуття алкотестеру «Драгер» та проходження медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

На зазначену постанову ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, як незаконну та необґрунтовану, таку, що не відповідає вимогам ст.ст.7,245,252,280 КУпАП, та прийняти нову постанову, якою закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд однобічно та неповно дослідив докази та надав їм неправильну оцінку, через що прийшов до хибного висновку про наявність складу адміністративного правопорушення та доведеність його винуватості. Вказує, що він дійсно знаходився у стані алкогольного сп`яніння, проте автомобілем 7 серпня 2016 року о 01 годині 40 хвилин, як зазначено в протоколі, не керував, а лише знаходився у кабіні машини, двигун якої був вимкнений, взагалі не збирався їхати, про що і повідомив працівникам поліції, які прибули за викликом його дружини, з якою він посварився. Не звертаючи уваги на його пояснення, працівники поліції незаконно склали протокол щодо нього за ч.1 ст.130 КУпАП, але таке правопорушення він не вчиняв.

Заслухавши апелянта ОСОБА_2 та його захисника на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважаю що вона підлягає задоволенню, а постанова судді скасуванню за таких підстав.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.ст.245,280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак дані вимоги закону судом при розгляді справи щодо ОСОБА_2 не виконані в повному обсязі.

З постанови суду вбачається, що суддя прийшов до висновку про порушення з боку ОСОБА_2 п.2.5 Правил дорожнього руху України та наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП з огляду на дані протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 №902611 від 07.08.2016 року (а/с 2), письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а/с 4), пояснення працівників поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні, а також на відеозапис з регістраторів працівників поліції.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 впродовж всього часу стверджував, що 7 серпня 2016 року о 01 годині 40 хвилин він не керував транспортним засобом, приїхав до дружини ОСОБА_8 значно раніше щоб помиритися та разом з останньою за місцем її мешкання вживали спиртні напої. В подальшому у нього з дружиною сталася сварка, через що остання почала його проганяти та викликала поліцію. Він пішов з квартири та сів у салон свого автомобіля, проте їхати не збирався, мав намір переночувати в автомобілі. В цей час приїхали працівники поліції, які вимагали від нього пройти відповідні тест та медичний огляд на стан сп'яніння, але він відмовився, оскільки в цьому, на його думку, не було потреби тому, що він не керував автомобілем. Аналогічні пояснення ОСОБА_2 надав також й під час апеляційного розгляду.

Свідок ОСОБА_4, допитаний в ході апеляційного розгляду, пояснив, що 7 серпня 2016 року його запросили працівники поліції бути понятим при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо чоловіка, який побив дружину, та коли він приїхав на місце події, побачив ОСОБА_2, про що йому стало відомо від інспектора, який знаходився в той момент біля машини працівників поліції, на його автомобілі двигун та фари були вимкнено. Як йому пояснили працівники поліції, він повинен був засвідчити лише факт відмови правопорушника від медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння, що він фактично й зробив.

З письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які містяться в матеріалах справи, також не вбачається жодних даних про зупинення водія ОСОБА_8 саме під час керування транспортним засобом.

На наданому працівниками поліції відеозапису, який був відтворений судом першої інстанції та переглянутий у ході апеляційного розгляду, сам факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом взагалі не зафіксований, на момент початку запису автомобіль ГАЗ 33021 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1 стоїть з вимкненими фарами та двигуном, сам ОСОБА_2 знаходиться в кабіні автомобіля, де включено світло. Під час всього запису останній наполягає, що не керував транспортним засобом, просить засвідчити, що двигун є холодним.

Також на відеозапису зафіксовано розмову самого інспектора поліції ОСОБА_7 з його керівником, якому він доповідає, що коли вони приїхали за викликом, автомобіль ОСОБА_2 стояв на місці, не рухався, через деякий час вже зазначає, що цей автомобіль рухався та збив стовп. Жодні докази на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що в протоколі серії АП1 №902611 від 07.08.2016 року вказано, що ОСОБА_2 керував по вулиці Харлампіївській, біля будинку № 22 в м.Маріуполі транспортним засобом о 01 годині 40 хвилин і цей факт прийнятий судом першої інстанції, як доведений, але ці обставини спростовуються даними відеозапису з регістратора інспектора, оскільки сам цей запис починається лише о 01 годині 20 хвилин.

Суд також послався у своєму рішенні на письмові пояснення свідка ОСОБА_8 про те, що її чоловік ОСОБА_2 вже приїхав до неї у нетверезому стані, але, знову ж таки, з відеозапису не вбачається, що вона такі свідчення надавала, особисто їх не писала і не читала, тільки підписала. Свідок ОСОБА_8 допитувалась судом першої інстанції та не підтвердила факт керування ОСОБА_2 автомобіля у стані алкогольного сп`яніння, натомість, пояснила, що останній сидів у машині з вимкненим двигуном, коли приїхали працівники поліції за її викликом.

За змістом правових норм, передбачених п.п.1.10, 2.5 Правил дорожнього руху України, ч.1 ст.130 КУпАП, до адміністративної відповідальності, зокрема, може бути притягнута особа яка керує транспортним засобом та відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є керування транспортними засобами особами в стані сп'яніння, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані сп'яніння, так само ухилення осіб, які керують транспортними засобами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння, тобто факт керування транспортним засобом є безумовною та обов'язковою часиною складу зазначеного правопорушення, більш того, в даному випадку взагалі має преюдиціальне значення, так як в подальшому, при доведенні стану сп'яніння, така особа буде притягнута до відповідальності саме за керування транспортним засобом у такому стані.

Діюче законодавство не містить чіткого визначення самого поняття керування транспортним засобом. Виходячи з загально визначеного розуміння правової природи цього поняття та його тлумачення в юридичній літературі, під управлінням транспортним засобом слід розуміти вчинення технічних дій, пов'язаних з приведенням транспортного засобу в рух, зворушенням з місця, процесом самого руху аж до зупинки, відповідно до призначення і технічних можливостей транспортного засобу.

Відповідно до правових позицій, викладених в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (зі змінами та доповненнями), керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп'яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Таким чином, слід визнати, що належних та допустимих доказів, які б об'єктивно та поза межами розумного сумніву доводили той факт, що ОСОБА_2 на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення взагалі керував транспортним засобом, тобто безпосередньо виконував функції водія, матеріали справи не містять, а тому у останнього взагалі був відсутній обов'язок щодо виконання вимог, передбачених п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення нести тягар доказування, є складовою презумції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст.62 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

Враховуючи пояснення ОСОБА_2, свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_8, даних з відео регістратору, дослідивши всі докази у їх сукупності, приходжу до висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у вчиненні якого визнано винуватим ОСОБА_2, а тому доводи останнього про це у скарзі є цілком слушними.

Відповідно до вимог ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані стосовно даного правопорушення встановлюються окрім протоколу про адміністративне правопорушення поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та іншими доказами.

Згідно ст.ст.9,245,252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, яке мало місце, та що має бути встановлено судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Між тим, судом при розгляді справи ці вимоги закону не було виконано, свій висновок, як вбачається з оскаржуваної постанови, суд зробив лише з даних, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та пояснень осіб, що склали його, фактично не перевіривши їх, а тому висновки суду в постанові не відповідають фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд, який розглядав справу, помилково прийшов до висновку про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

За таких обставин, постанову районного суду слід скасувати, а провадження по справі закрити, відповідності до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 247, 294 КУпАП України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2016 року, якою ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік - скасувати.

Провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя судової палати у кримінальних справах

та справах про адміністративні правопорушення

Апеляційного суду Донецької області Р.В.Гєрцик