Справа № 423/2899/16-п
Провадження № 33/782/103/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Сєвєродонецьк Луганська область

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Луганської області Тополюк Є.В., при секретарі Магомедові Ш.Х. за участю правопорушника ОСОБА_2 розглянувши його апеляційну скаргу на постанову Попаснянського районного суду Луганської області від 28 вересня 2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 164 КУпАП ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Попаснянського районного суду Луганської області від 28 вересня 2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Тополі, Троїцького району Луганської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні онука 2004 року народження, опікуном якого є його дружина ОСОБА_3, приватного підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень без конфіскації одержаного прибутку. Також постановою з ОСОБА_2 стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 275,60 грн..

Згідно з постановою суду 01 вересня 2016 року о 13 годині 00 хвилин на поблизу вул. Лівобережний масив, 3, сел. Біла Гора, Попаснянського району Луганської області, виявлено, що ОСОБА_2 на власному автомобілі DAEWOO NUBIRA, державний номерний знак НОМЕР_1, здійснював господарську діяльність з перевезення пасажирів без одержання ліцензії на провадження даного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Попаснянського районного суду Луганської області від 28.09.2016 року - скасувати. Вказує, що дана постанова підлягає скасуванню, адже при її винесенні суд першої інстанції не дослідив всіх обставин справи та порушив приписи процесуального законодавства, що призвело до прийняття судом хибного й неправомірного рішення. Просить звернути увагу на те, що при винесенні рішення Попаснянський районний суд Луганської області проігнорував ту обставину, що ОСОБА_2 звернувся до Державної служби України з безпеки на транспорті з заявою та повним пакетом документів для отримання відповідної ліцензії, однак відповіді щодо результату розгляду своєї заяви не отримав до цього часу, хоча фактично проживає за місцем реєстрації місця проживання та жодним чином не ухиляється від отримання кореспонденції.

Він також послався на те, що постановою КМУ № 77 від 27.01.2010 року передбачено, що « у випадку ненадання відмови у встановлений законом строк також діє принцип мовчазної згоди, « якій в законі « Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» визначається як принцип, згідно з яким суб'єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено ( ст.1).

На його думку, Попаснянський районний суд при розгляді його справи це не з'ясував та навіть не намагався.

Крім того ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що він вважає, що не отримав ніякої відповіді від Укртрансбезпеки за результатами розгляду його заяви про отримання ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, не зважаючи на те, що відправив свою заяву 31.03. 2016 року. У нього є Інтернет, але він не користувався ним з метою отримати яку-небудь інформацію з веб-сайту Укртраснбезпеки. Закон України « Про ліцензування видів господарської діяльності « та Постанову КМУ про Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів він не читав. Під час провадження ним господарської діяльності з перевезення пасажирів ( таксі) йому керівництво диспетчерської служби говорило, що у зоні АТО ліцензії отримувати не обов'язково, якщо він сплачує податок, як підприємець. Він не розуміє, чому він сплачує податок, якщо не може працювати як таксист. У нього не має іншого заробітку. Його жінка є опікуном неповнолітньої дитини з 2008 року, з нею він вступив у шлюб у 2012 році. Просить суд не накладати на нього такий великий штраф у розмірі 17000 грн., так як у нього не має коштів для його сплати.

Свідок ОСОБА_4 у апеляційному суді пояснив, що 01.09.2016 року саме він складав протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.164 КУпАП щодо ОСОБА_2 на підставі того, що останній порушив вимоги ст.7 п.24 Закону України « Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 року № 222-УШ. Вважає, що ОСОБА_2 винний у тому, що займався господарської діяльністю -перевезенням пасажирів без ліцензії, яку він повинен був спочатку отримати, а потім займатися перевезенням пасажирів. Він зробив спочатку те, що зареєструвався як підприємець, почав сплачувати податки, які сплачуються щомісячно незалежно від того, є прибуток чи не має, та почав перевозити пасажирів не отримавши ліцензію від Укртрансбезпеки. Така його господарська діяльність є порушенням закону, за що передбачена відповідальність. Підприємець повинен знати закони, податкова служба не має таких повноважень, щоб роз'яснювати підприємцям, що займаються перевозками пасажирів, які приймаються закони, постанови КМУ. ОСОБА_2 повинен був отримати ліцензію на перевозку пасажирів, яка має необмежений строк дії, здійснити разову плату за видачу ліцензії в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, та працювати.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_2, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, свідка ОСОБА_4, якій пояснив, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 він керувався п.24 ст.7 Закону України « Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 року № 222-УШ.,та зміст його підтримує, перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно вимог ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визначає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованого відхилення їх місцевим судом.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

1)залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2)скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3)скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4)змінити постанову.

Згідно вимог статей 245, 252, 280, 283 КУпАП при розгляді справи про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи, підлягають для з'ясування питання про те, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа в його вчинені, рішення приймається на підставі доказів долучених у суді і оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженню всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дані вимоги закону виконав належним чином.

Відповідно до ст. 164 ч. 1 КУпАП об'єктивна сторона цього правопорушення характеризується діями, спрямованими на провадження господарської діяльності без державної реєстрації, як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом( крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Як вбачається з матеріалів справи та постанови суду першої інстанції, судом було встановлено, що ОСОБА_2 провадив господарську діяльність з перевезення пасажирів без одержання ліцензії на провадження даного виду господарської діяльності ,що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

При цьому сам ОСОБА_2 не заперечував проти того, що він займається перевозками пасажирів починаючи з березня 2016 року як приватний підприємець. Він зареєстрований у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сплачує єдиний податок та всі необхідні платежі, та надав відповідні документи, які підтверджують цій факт. ( а.с. 16-26).

У суді першої інстанції він також дав пояснення, з змісту яких вбачається, що він направив документи до м. Києва на отримання ліцензії, однак не має жодної інформації з цього приводу. Він співпрацює з диспетчерською службою « Таксі « Рикс», яка надає йому диспетчерські послуги. Працює у режимі добу через добу з 09-00 годин до 09-00 години наступного дня. Отримує в середньому прибуток 1500-2000 грн. на місяць. Іншими видами господарської діяльності він не займається.

Саме таки пояснення ОСОБА_2 дав у суді апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що до нього необхідно застосувати принцип мовчазної згоди, враховуючи вимоги ч.6 ст.4-1 Закону України « Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» та постанови КМУ № 77 від 27.01.2010 року, апеляційний суд встановив наступне.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення , якій був складений старшим оперуповноваженим оперативного забезпечення на окремих територіях зон проведення АТО Головного управління ДФС у Луганській області, підполковником податкової міліції ОСОБА_4 01.09.2016 року щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.164 КУпАП , та який був досліджений у суді першої інстанції, ОСОБА_2 надавав послуги по перевезенню пасажирів з м.Сєвєродонецьку до м.Лисичанська за винагороду в сумі 130 грн. з пасажира на власному автомобілі ДЕО, дер. ном. знак НОМЕР_1 без відповідної на те ліцензії в порушенні п.24 ст.7 Закону України « Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 року № 222.

У своєї апеляційної скарги правопорушник ОСОБА_2 посилається на вимоги зовсім іншого Закону України « Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-1У, якій був прийнятий раніше 06.09.2005 року, де саме цим законом була викладена нова редакція ст. 164 КУпАП, але без зазначення випадків принципу мовчазної згоди.

Про принцип мовчазної згоди вперше було зазначено у постанові КМУ № 77 від 27.01.2010 року, та він стосується лише документів дозвільного характеру, які надаються суб'єктам господарювання, та які надають їм право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності протягом 10 робочих днів з дня закінчення строку, встановленого для видачі документа дозвільного характеру або прийняття рішення про відмову в його видачі, на підставі копії опису прийнятих документів з відміткою про дату їх прийняття.

Крім того, у ч.2 ст.2 Закону України « Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-1У від 06.09.2005 року зазначено, що « дія цього Закону не поширюється на відносини у сфері ліцензування господарської діяльності ( крім відносин щодо видачі документів дозвільного характеру, необхідних для отримання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності).

Пунктом 24 ст.7 Закону України « Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 року № 222 передбачений перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, де крім іншого зазначено про перевезення пасажирів.

Крім того цим законом встановлений порядок та умови надання ліцензій суб'єктам господарювання -водіям, які надають послуги по перевозки пасажирів, як таксі.

Так, у статті 9 п.4 цього Закону зазначено, що органи ліцензування оприлюднюють ліцензійні умови і зміни до них на своєму офіційному веб-сайті.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 відправив пакет документів для отримання ліцензії до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), яка розташована за адресою : 01135, м. Києв, проспект Перемоги,14, 31.03.2016 року, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у якому зазначено, що вищезазначена служба отримала документи ОСОБА_2 04.04.2016 року.( а.с.39).

Після чого, як зазначив ОСОБА_2, він ніяких повідомлень на отримував від служби Укртрансбезпека.

Разом з цим, якби ОСОБА_2 зайшов на веб-сайт Укртрансбезпека, то він побачив би, що 13.04.2016 року щодо нього було прийнято рішення про залишення без розгляду його заяви, та були зазначені підстави для прийняття такого рішення та їх зміст.

Відповідно до вимог ст.12 Закону України « Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222 від 02.03.2015 року із змінами від 02.07.2015 року, 08.12.2015 року орган ліцензування протягом трьох робочих днів з дня одержання заяви про отримання ліцензії встановлює наявність або відсутність підстав для залишення її без розгляду і в разі їх наявності приймає відповідне рішення. Копія рішення про залишення заяви про отримання ліцензії без розгляду надається у триденний строк здобувачеві ліцензії.

Після усунення причин, що стали підставою для прийняття рішення про залишення заяви про отримання ліцензії без розгляду, здобувач ліцензії може повторно подати заяву про отримання ліцензії.

Не зважаючи на це, ОСОБА_2 здійснював перевозки пасажирів без ліцензії, що є істотною ознакою адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції правильно зазначив у своєї постанові про те, що дії ОСОБА_2 за ознаками ч.1 ст.164 КУпАП правильно кваліфіковані , оскільки він провадив господарську діяльність з перевезенням пасажирів без одержання ліцензії на провадження даного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

Суд першої інстанції перевірив також інші ознаки складу адміністративного правопорушення , передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП , а саме : об'єктивну сторону його діяльності ( систематичність, факти отримання щомісячного прибутку) , суб'єктивну сторону , а саме бажання ОСОБА_2 здійснювати господарську діяльність саме такого виду - надання послуг таксі, його знання умов для здійснення такого виду господарської діяльності, та його дії, спрямовані на це.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що « ОСОБА_2 вчинив дії, направлені на отримання відповідної ліцензії, разом з тим здійснення даного виду господарської діяльності до її отримання створює склад цього правопорушення.»

Суд апеляційної інстанції не знайшов законних підстав для скасування постанови Попаснянського районного суду Луганської області від 28.09.2016 року щодо визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. без конфіскації одержаного прибутку, оскільки судом першої інстанції були досліджено всі обставини, що стосуються обставин правопорушення, а також дана належна правова оцінка доказам, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, через що суд прийшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Також апеляційний суд не знайшов законних підстав для зміни постанови суду першої інстанції в частині накладення стягнення на ОСОБА_2, а саме для зменшення розміру штрафу, оскільки суд першої інстанції достатньо мотивовано та обґрунтовано наклав адміністративне стягнення на ОСОБА_2 у вигляді мінімального штрафу без конфіскації отриманого прибутку.

З таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 247, 294 КУпАП, апеляційний суд; -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову судді Попаснянського районного суду Луганської області від 28 вересня 2016 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП та призначення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. без конфіскації одержаного прибутку - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Луганської області: Є.В. Тополюк