АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/602/16 Головуючий у першій інстанції:Карягіна Н.О.
Категорія:ч.1 ст. 130 КУпАП Головуючий у другій інстанції: Піскун О.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня2016 року суддя Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області Піскун О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро, за участю: ОСОБА_3 та його захисника-адвоката Шкуро Р.В.,апеляційну скаргуДьоміна Р.В. на постанову Бабушкінсько го районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року у справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який офіційно не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1,-

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді адміністративного арешту на строк 7 (сім) діб,-

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді адміністративного арешту на строк 7 (сім) діб.

Судом першої інстанції було встановлено, що 17.07.2016 року о 16-45 годині водій ОСОБА_3, у порушення п. 2.5 ПДР України, знаходячись на вул. Артема, 17 в м. Дніпро, керував автомобілем «ВАЗ» д/н НОМЕР_1 з наявними ознаками наркотичного сп'яніння (розширені зіниці очей, які не реагують на світло, підвищена жвавість, рухливість ходи). Від проходження, у встановленому порядку огляду на стан наркотичного сп'яніння ОСОБА_3 відмовився в присутності двох свідків, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати в частині накладення адміністративного стягнення та змінити застосувавши до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт не оспорюючи своєї вини вважає, що вид адміністративного стягнення було накладено з порушенням, оскільки не відповідає характеру вчиненого правопорушення та його ступеня вини.

Так вказує, що в нього ІІ клінічна стадія тяжкої хвороби, та він проходить антиретровірусну терапію на постійній основі. В зв'язку з чим це потребує відвідування лікарні. Просить врахувати, що в ІТТ йому не нададуть відповідне лікування.Також апелянт звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня інформація щодо притягнення його до будь-якої адміністративної відповідальності.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його захисник-адвокат Шкуро Р.В. підтримали в повному обсязі подану ОСОБА_3 апеляційну скаргу, підтвердили викладенні в ній доводи та просили апеляційну скаргу задовольнити застосувавши до ОСОБА_3 адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Викладений в постанові районного суду висновок про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним і обґрунтованим, повністю узгодженим із наявними в матеріалах справи доказами та самим апелянтом не оспорюється.

Відповідно до ст. 33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують та обтяжують відповідальність.

Накладене адміністративне стягнення в кожному конкретному випадку має бути необхідним і достатнім для виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Так судом першої інстанції при визначені виду і розміру стягнення було враховано характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, який офіційно не працює, до адміністративної відповідальності не притягувався, ступінь його вини та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання, тобто лише перерахував загальні правила накладення стягнення за адміністративні правопорушення, передбачені ст. 33 КУпАП, однак фактично не врахував.

Однак, аналізом оскаржуваної постанови встановлено, що районний суд не мотивував в повному обсязі своє рішення щодо того, в зв'язку з чим він прийшов до висновку про необхідність накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення саме у виді адміністративного арешту, яке є найсуворішим.

Відповідно до ст. 32 КУпАП, адміністративний арешт застосовується лише у виняткових випадках.

Проаналізувавши норми чинного Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд приходить до висновку, що адміністративний арешт - це найсуворіший захід адміністративної відповідальності, який застосовується лише в тих випадках, коли за обставинами справи і з урахуванням особи порушника застосування інших заходів буде визнано недостатнім.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, щов Кодексі України про адміністративні правопорушення за жодне адміністративне правопорушення арешт не встановлено як єдиний захід стягнення і завжди є можливість застосувати до правопорушника інше, альтернативне, адміністративне стягнення.

Однак, районним судом не було обговорено питання про накладення на апелянта передбаченого законом менш суворого адміністративного стягнення.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 хворіє «Варікозной хворобою. Хронічна венозна недостатність. Прогресуюча язва нижньої правої голені». Потрібна медична терапія та перев'язка згідно плану. Крім того, має тяжку хворобу, та потребує лікування.

У матеріалах справи відсутня інформація відносно ОСОБА_3, яка б у відповідності до ст. 35 КУпАП відносилася до обтяжуючих обставин.

На переконання апеляційного суду, незважаючи на те, що дійсно вчинене ОСОБА_3 адміністративне правопорушення, є грубим порушенням порядку користування правом керування транспортними засобами, інше, менш суворе адміністративне стягнення, буде цілком відповідати меті, з якою воно застосовується, відповідно до вимог ст. 23 КУпАП, зокрема, вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

В зв'язку з чим, враховуючи викладене, конкретні обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість пом'якшення ОСОБА_3 адміністративного стягнення, але не на штраф, оскільки останній офіційно не працює, а на адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування усіма видами транспортних засобів на строк 1 рік, у відповідності до ч.1 ст. 130КУпАП.

Такими чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - зміні в частині накладеного адміністративного стягнення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року відносно ОСОБА_3 Віталійовича- змінити в частині накладення адміністративного стягнення.

Накласти на ОСОБА_3 адміністративне стягнення за ч.1 ст.130КУпАП, у виді позбавлення права керування усіма видами транспортних засобів на строк 1 (один) рік.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Дніпропетровської області О.П. Піскун