Провадження № 33/792/157/16
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП Доповідач Бондар В. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2016 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі: головуючої-судді ОСОБА_1, з участю секретаря судового засідання Коростелкіної Ю.І., особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2016 року,-

В с т а н о в и в :

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2016 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, не працює, ідентифікаційний номер невідомий,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 275 грн. 60 коп. судового збору.

ОСОБА_2 визнано винним в тому, що 13 липня 2016 року близько 22 год. 10 хв. в м. Хмельницькому по вул. Гунашевського, 19, він керував транспортним засобом «Опель Омега», номерний знак НОМЕР_1, з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння обличчя, нестійка хода), від огляду на стан спяніння на місці зупинки за допомогою приладу „Драгер та в медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В своїй апеляційній скарзі, як видно з її змісту, ОСОБА_2 просить постанову суду першої інстанції змінити, та призначити йому менш суворе стягнення - штраф у розмірі, встановленому законодавством на момент вчинення правопорушення. Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив усі наявні в матеріалах справи докази, не мотивував обрання найбільш суворого виду стягнення, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, в порушення вимог ст. 33 КУпАП, не перевіряв та не досліджував всіх обставин провадження, безпідставно не допитав свідка, який був присутній в суді першої інстанції, позбавлення апелянта права керування транспортними засобами, зважаючи на його сімейний та майновий стан, поставить його сімю в скрутне матеріальне становище. Вважає, що в звязку з першим притягненням до адміністративної відповідальності, стягнення в виді штрафу буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення подібних правопорушень у майбутньому.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 в підтримання доводів апеляційної скарги, який в апеляційному суді просив постанову суду першої інстанції змінити та призначити йому стягнення у виді штрафу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за викладених в постанові обставин, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними та дослідженими судом першої інстанції доказами.

Як видно з протоколу про адміністративне правопорушення, який 13 липня 2016 року був складений інспектором УПП в м. Хмельницькому лейтенантом поліції ОСОБА_3, того ж дня о 22 год. 10 хв. ОСОБА_2 в м. Хмельницькому, по вул. Гунашевського, в порушення вимог п.2.5 Правил дорожнього руху, керував автомобілем «Опель Омега», номерний знак НОМЕР_1, з ознаками алкогольного спяніння (запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння шкірного покриву, нечітка хода) відмовився від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу «Драгер» та в медичному закладі в присутності двох свідків (а.с.1).

Як видно з постанови суду першої інстанції в суді першої інстанції ОСОБА_2 не визнавав своєї вини у вчиненні правопорушення, вказуючи, що не керував автомобілем на час його зупинки працівниками поліції, однак не заперечував факту відмови від проходження огляду на стан спяніння.

Однак такі його твердження суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив та не прийняв до уваги, позаяк його твердження про те, що він не керував автомобілем, який стояв, коли працівники патрульної поліції до нього підійшли, спростовуються даними протоколу про адміністративне правопорушення, даними відеозапису з реєстратора інспектора патрульної поліції, з якого чітко видно, що на час зупинки автомобіля співробітниками патрульної поліції, за кермом автомобіля перебував саме ОСОБА_2, тоді ж останній визнавав, що в той вечір вживав алкогольні напої, не погоджувався на проходження огляду. Факт відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан спяніння підтверджується також письмовими поясненнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 3, 4), не оспорюється самим ОСОБА_2

В апеляційному суді ОСОБА_2 визнав свою вину у вчиненому.

Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 подавав клопотання про допит свідка в суді першої інстанції (не заявляв про це і в апеляційному суді). Ті обставини, що судом першої інстанції не був допитаний свідок (при цьому навіть в апеляційній скарзі апелянт не вказує про його прізвище), зважаючи на обєктивні докази, на які послався суд першої інстанції в підтвердження доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не вказують про наявність підстав сумніватись в висновках суду щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та обґрунтовано обрав стягнення в виді позбавлення права керування транспортними засобами на визначений судом строк.

В матеріалах справи відсутні дані, що ОСОБА_2 подавав будь-які докази, що стосуються його особи, його майнового та сімейного стану (копії пенсійних посвідчень матері та вітчима та відомості щодо складу сімї, студентський квиток брата долучені ним лише до апеляційної скарги) відтак такі його твердження про безпідставне неврахування судом першої інстанції обставин щодо його майнового та сімейного стану не приймаються до уваги апеляційним судом.

Дослідивши вищезазначені подані апелянтом копії документів, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд погоджується з обраним судом першої інстанції видом стягнення та враховує, що в даному провадженні відсутні обтяжуючі та помякшуючі стягнення обставини (що спростовує твердження апелянта про неврахування таких обставин судом першої інстанції). Твердження апелянта про те, що він вперше притягується до відповідальності не впливають на висновки суду першої інстанції та не дають підстав для помякшення стягнення, при цьому апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 вчинив грубе порушення Правил дорожнього руху, його поведінка під час виявлення та фіксування порушення ним Правил дорожнього руху, під час розгляду справи в суді свідчить про відсутність в його діях розкаяння у вчиненому, та не вказує про наявність підстав для призначення йому більш мякого виду стягнення, про що він намагається переконати суд.

Доводи апелянта про те, що позбавлення його права керування транспортними засобами ставить його та його сімю у вкрай скрутне становище, не приймаються до уваги, так як такі його доводи не підтверджуються обєктивними доказами, ОСОБА_2 не працює, не звертався до державних органів за допомогою в працевлаштуванні, як особа, що шукає роботу, що він підтверджував в апеляційному суді, доказів, які б свідчили про використання ним автомобіля, як єдиного джерела заробітку апелянта, суду не надано. Зважаючи на вищевикладене, твердження апелянта, що його мати та вітчим є інвалідами ІІІ групи, отримують пенсію, а брат є студентом, не вказують про наявність підстав вважати, що він є єдиним годувальником в сімї та не дають підстав для призначення іншого стягнення в виді штрафу, про що вказує апелянт.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані доводи апелянта та його твердження, що він використовував автомобіль для перевезення городини, не впливають на висновки суду з приводу виду стягнення, зважаючи, що як видно з його пояснень в суді, в сімї є особи, які мають право керування автомобілем, що всі обставини, на які посилається апелянт, існували і на момент вчинення ним грубого порушення Правил дорожнього руху та жодним чином не виступили стримуючим фактором в його поведінці; ОСОБА_2 фактично визнав свою вину у вчиненому лише після ухвалення щодо нього судом першої інстанції рішення, в суді апеляційної інстанції, що не дає суду підстав вважати, що в його діях наявні ознаки щирого розкаяння у вчиненому.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції обрав йому найбільш суворий вид стягнення не приймаються до уваги, позаяк позбавлення права керування транспортними засобами не було найбільш суворим видом стягнення з числа стягнень, передбачених санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП (в редакції Закону, який діяв на момент вчинення правопорушення).

Призначене судом першої інстанції стягнення, на думку суду, є достатнім для виховання особи, що вчинила правопорушення та попередження вчинення нею нових адміністративних правопорушень.

Навіть з врахуванням тих обставин, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, суд не вбачає підстав для зміни постанови та призначення стягнення в виді штрафу.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,-

П о с т а н о в и в :

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2016 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя (підпис)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_1