АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1142/16-п Номер провадження 33/786/108/16Головуючий у 1-й інстанції Чернюк В. Д. Доповідач ап. інст. Костенко В. Г.
Категорія: ч.3 ст.41 КпАП
ПОСТАНОВА ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Полтава

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області Костенко В.Г.,

з участю державного інспектора управління Держпраці в Полтавській області Тимченко Д.М.,

правопорушника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Цією постановою ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та мешканець АДРЕСА_1, громадянин України, одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, приватний підприємець, несудимий,

визнаний винуватим у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 та ч.3 ст.41 КпАП України, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 8500 грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 275 грн. 60 коп.

Провадження по справі за епізодами правопорушень, передбачених ч.1 ст.41 КпАП України, вчинених у 2015 році та 3 лютого 2016 року, закрите на підставі п.7 ст.247 цього Кодексу у зв'язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Згідно постанови судді, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 визнаний винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень за таких обставин.

В березні 2016 року, за місцем здійснення підприємницької діяльності в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованому в АДРЕСА_2, ОСОБА_3, в порушення вимог ч.1 та ч.2 ст.115 КЗпП України, а також ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», не забезпечив виплату заробітної плати працівнику ОСОБА_4 два рази на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів.

Крім того, ОСОБА_3, всупереч приписам ст.96 КЗпП України та ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці», не забезпечив дотримання співвідношення розмірів тарифних ставок (посадових окладів) при прийнятті на роботу адміністратора ОСОБА_6 (наказ від 4 березня 2016 року) та кухарки ОСОБА_5 (наказ від 25 березня 2016 року), що призвело до визначення цим працівникам окладів в розмірі мінімальної заробітної плати.

Також, в березні 2016 року ОСОБА_3, в порушення вимог ст.24 КЗпП України, допустив ОСОБА_5 до роботи в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2» без оформлення трудового договору, яка пропрацювала два тижні.

В апеляційній скарзі з внесеними змінами ОСОБА_3, не оспорюючи постанову в частині притягнення до відповідальності за ч.1 ст.41 КпАП України, просить за ч.3 ст.41 КпАП України або пом'якшити адміністративне стягнення, або його не накладати.

Вислухавши пояснення ОСОБА_3, який не заперечував фактичних обставин вчинення правопорушення, проте вважав накладене стягнення занадто суворим і просив його пом'якшити чи взагалі не накладати, думку головного державного інспектора управління Держпраці в Полтавській області Тимченко Д.М. про законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали справи, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновок судді про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.3 ст.41 КпАП України, за наведених у постанові обставин, обґрунтований сукупністю досліджених і належно оцінених доказів, які відповідають фактичним обставинам справи та не спростовується в апеляційній скарзі.

Доводи скарги про можливість звільнення ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності за ч.3 ст.41 КпАП України, чи пом'якшення накладеного стягнення, не є обґрунтованими.

Приписами ст.22 КпАП України передбачена можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення.

Проте очевидно, що малозначними можуть бути визнані лише такі адміністративні правопорушення, які не становлять великої суспільної небезпечності й не завдають значних збитків державним, суспільним інтересам, або правам і свободам громадян чи іншим, охоронюваним законом, цінностям.

Право на працю визначене приписами ст.2 КЗпП України та включає в себе право громадян України на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи та забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Порушення встановлених законом вимог щодо легальної занятості населення призводить як до втрати громадянами можливості користування державними гарантіями відповідно до чинного законодавства, так і до ненадходження податків до відповідних бюджетів.

Тому, допущення ОСОБА_3 працівника до роботи без оформлення трудового договору в даному випадку неможливо визнати малозначним адміністративним правопорушенням.

У відповідності до ч.2 ст.33 КпАП України, враховуючи особу ОСОБА_3, який раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, ступінь його вини, сімейний та майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, зокрема визнання вини та щире розкаяння винного, суд обґрунтовано наклав стягнення у мінімальному розмірі, передбаченому законом.

Водночас, подальше пом'якшення стягнення не передбачене нормами КпАП України, а отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року щодо ОСОБА_3 залишити без змін, а його апеляційну скаргу, - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Костенко В.Г.