Номер провадження: 33/785/424/16
Номер справи місцевого суду: 501/1025/16-п
Головуючий у першій інстанції Семенов
Доповідач Мандрик В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016 року м. Одеса

Суддя апеляційного суду Одеської області Мандрик В.О., розглянувши апеляційну скаргу прокурора на постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 25.05.2016 року про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1, 2 ст. 172-7 КпАП України,

встановив:

Постановою судді Ілліівського міського суду Одеської області від 25.05.2016 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, працюючого наальником бази внутрішньої механізації ДП «Іллічівський морський торгівельний порт», проживаючий за адресою: АДРЕСА_1,

закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 172-7 КпАП України.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, за результатами перевірки ДП «Іллічівський морський торгівельний порт» проведеної працівниками УСБУ в Одеській області в березні-квітні 2016 року зроблено висновок, що ОСОБА_1 перебуваючи на посаді начальника бази внутрішньо портової механізації ДП «Іллічівський морський торгівельний порт», вчинив адміністративне правопорушення пов'язане з корупцією за наступних обставин.

ОСОБА_1 працює на посаді начальника Бази з 24.11.2006 року та, як керівник одного з підрозділів державного комерційного підприємства, що засноване на державній власності, наділений відповідними організаційно-розпорядчими функціями та адміністративно0господарськими обов'язками, є суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення відповідно до пп. а) п.2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».

На вказаній Базі з 03.10.2013 року на посаді економіста 2-ї категорії працює дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та з цього моменту у ОСОБА_1 виник потенціальний конфлікт інтересів внаслідок підпорядкованості йому близької особи.

В умовах цього потенційного конфлікту ОСОБА_4 здійснив діяння, як призвели до виникнення реального конфлікту інтересів, а саме, використовуючи надані йому повноваження, не зважаючи, що ОСОБА_3 підпорядковується адміністративно заступнику начальника Бази, в своєму службовому кабінеті 30 грудня 2015 року підписав та направив до служби управління персоналом Порту подання №789/09.10-07.2 з проханням заохотити свою дочку -

ОСОБА_3 з нагоди святкування Міжнародного жіночого дня - 8 Березня. При цьому ОСОБА_1 підписав та направив подання лише тільки на свою дочку, не зважаючи, що на Базі працюють декілька жінок.

У вказаному адміністративному протоколі зроблено висновок, що ОСОБА_1 30 грудня 2015 року прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів, шляхом самостійного підписання подання на заохочення свого близького родича, економіста 2-ї категорії База ОСОБА_3 з нагоди святкування Міжнародного жіночого дня, чим порушив вимогу пп. 3 ч. 1 ст. 28 Закону, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 172-7 КК України.

При цьому ОСОБА_1 вчинивши дії в умовах реального конфліктів інтересів, який виник 30.12.2015 року, негайно, не пізніше наступного дня, не повідомив свого безпосереднього керівника в особі заступника головного інженера ДП «ІМТП» ОСОБА_5 про наявність в нього конфлікту інтересів, чим грубо порушив вимоги підпункту 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» від 12.02.2015 року №198-VІІІ, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 172-7 КпАП України.

Вирішуючи питання про закриття провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не вносив кандидатур працівників на заохочення, безпосередньої участі у обговоренні цього питання не приймав та жодним чином не впливав на його вирішення, а підписав подання керівництву порту про заохочення двох підлеглих йому працівників, а не однієї, як про це було зазначено у протоколі. При цьому суд посилався на рішення Конституційного Суду України положень законів щодо запобігання корупції, із змісту якого вбачається, що будь яке обмеження прав людини і громадянина повинне бути не тільки юридично обґрунтованим, а й соціально виправданим і адекватним.

В апеляції прокурор просить постанову суду скасувати, та прийняти нову постанову, якою притягнути ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2 ст. 172-7 КпАП України та накласти на нього за ч. 1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, за ч. 2 - 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. При цьому прокурор послався на ст. 250 КпАП України, як на норму, яка дає йому право на апеляційне оскарження постанов суду по справі про адміністративне правопорушення.

В ході вивчення апеляції, приходжу до висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Дійсно, відповідно до ст. 250 КпАП України, якою регулювалися питання прокурорського нагляду за виконанням законів при провадженнях у справах про адміністративні правопорушення, прокурор має право: порушувати провадження у справі про адміністративне правопорушення; знайомитися з матеріалами справи, перевіряти законність дій органів (посадових осіб) при провадженні в справі; брати участь у розгляді справи; заявляти клопотання, давати висновки з питань, що виникають під час розгляду справи; перевіряти правильність застосування відповідним органом заходів впливу за адміністративні правопорушення; вносити подання, оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення, а також вчиняти інші, передбачені законом дії.

При провадженні у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 172-4 - 172-9 цього Кодексу, участь прокурора у розгляді справи судом є обов'язковою.

Стаття 250 КУпАП, на яку послався прокурор, викладена в редакції Закону України №221-VII від 18.04.2013 р., проте в подальшому повноваження прокурора були змінені Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р.

Відповідно до ч.7 ст.23 вказаного закону, прокурор у разі встановлення адміністративного чи кримінального правопорушення зобов'язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження, а статтею 22 цього Закону прокурору надані повноваження тільки при підтриманні державного обвинувачення в суді щодо кримінальних правопорушень. Також статтею 26 Закону України «Про прокуратуру» закріплено повноваження прокурора при здійсненні функції прокуратури наглядати за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян - ці повноваження спрямовані на захист прав і свобод особи, яка примусово утримується в будь-яких місцях згідно з судовим рішенням або рішенням адміністративного органу.

У відповідності до повноважень прокурора, визначених Законом «Про прокуратуру», були внесені змінив в КпАП України, а саме виключено право прокурора подавати подання, а також право на апеляційне оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення: статтю 290, яка передбачала таке право, - виключено взагалі; ст. 287 КпАП України, яка передбачає право оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, викладено в наступній редакції: «Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим»; частина друга ст. 294 КпАП України, якою регулюється апеляційний порядок перегляду постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, також не передбачено право прокурора на подачу апеляції.

Виходячи зі змісту ст. 287, ч.5 ст.7 КпАП України прокурор має право подати апеляцію на постанову суду тільки у разі, якщо нею застосовано до особи захід примусового характеру, пов'язаний з обмеженням особистої свободи.

Внесені зміни відповідають повноваженням прокурора, які визначені у розділі IV Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року.

При цьому законодавцем не були внесені зміни до ст. 250 КпАП України, яка знаходиться не в Главі 24 «Оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення», а в Главі 18 КпАП України «Основні положення».

З приводу зазначених протиріч до Конституційного Суду України звертався гр-н ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 250 Кодексу України про адміністративні правопорушення у взаємозв'язку з положеннями частини п'ятої статті 7, частини першої статті 287, частини другої статті 294 цього Кодексу.

Ухвалою Конституційного суду України № 49-у/2015 від 08.12.2015 року відмовлено у відкритті конституційного провадження у даній справі, встановлено, що питання оскарження прокурором постанов суду у справах про адміністративне правопорушення регулюється різними положеннями Кодексу, які не узгоджуються між собою, усунення таких неузгодженостей може бути вирішене лише у законодавчому порядку Верховною радою України, як єдиним органом законодавчої влади в України.

До цього часу неузгодженості в КпАП України законодавчим органом не усунуті.

Виходячи із загальних положень про дію закону у часі та дію спеціального закону по відношенню до загального, приходжу до висновку, що апеляційному суду слід керуватися ст. 287, ст. 294 ч.2 КпАП України в редакції Закону від 14.10.2014 року, які не передбачають право прокурора на апеляційне оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, якщо нею не застосовано до особи захід примусового характеру, пов'язаний з обмеженням особистої свободи, оскільки ці норми відповідають повноваженням прокурора, визначеним самим Законом «Про прокуратуру», яким не надано прокурору право на апеляційне оскарження постанови у справах про адміністративне правопорушення.

Приймаючи до уваги, що положення ст. 250 КпАП України викладені з урахуванням повноважень прокурора, які йому надавав попередній Закон «Про прокуратуру», то з прийняттям нового Закону ці повноваження втрачають силу, оскільки діє спеціальний закон, який прийнятий пізніше.

Статтею 19 Конституції України, яка є нормою прямої дії, встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закон «Про прокуратуру» не наділяє прокурора повноваженнями на апеляційне оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи (рішення «Щокін проти України»).

З огляду на викладене вимоги прокурора про розгляд апеляційної скарги, в якій ставиться питання про значне погіршення становища особи, з огляду на прийняте рішення районним судом про закриття справи у зв'язку з відсутністю складу правопорушення, не відповідає наведеним вище вимогам Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, приходжу до висновку про відсутність у прокурора права на апеляційне оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення та про неприйнятність апеляційної скарги прокурора до апеляційного розгляду, наслідком чого є необхідність повернення апеляційної скарги прокурору.

Керуючись ст. 287, 7 ч. 5, 294 КпАП України, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Вороніна Б.В. на постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 25.05.2016 року про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1, 2 ст. 172-7 КпАП України повернути прокурору у зв'язку з відсутністю у прокурора права на апеляційне оскарження даного судового рішення.

Постанова оскарженню не підлягає

Суддя апеляційного суду

Одеської області В.О. Мандрик