Справа № 352/332/16-п
Провадження № 33/779/98/2016
Категорія ч.7 ст.41 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р.Р.
Суддя-доповідач Шкрібляк Ю.Д.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2016 року м. Івано-Франківськ
Суддя Апеляційного суду Івано-Франківської області Шкрібляк Ю.Д., з участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та представників управління держпраці Клим М.І. та Крупа М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на постанову судді Тисмницького районного суду від 25 квітня 2016 року,

в с т а н о в и в :
Вказаною постановою ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України,?

визнаний винуватим за ч.7 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

З постанови судді вбачається, що ОСОБА_1 , здійснив триваюче порушення законодавства з питань праці, а саме: при одержанні повістки про призов на строкову військову службу з 14.04.2015 року апаратника лункування 4 розряду ОСОБА_2 мав видати наказ про увільнення його від роботи на період призову на строкову військову службу та про нарахування виплат, які належать працівникові. Даного наказу не було видано, а працівника ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 119 КЗпП України, було звільнено з посади апаратника лункування 4 розряду з 14.04.2015 року за п.3 ст. 36 КЗпП України, наказ від 14.04.2015 року № 52-К. Крім того, у трудовій книжці ОСОБА_2 зроблено запис про звільнення його з роботи за п.3 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ст. 119 КЗпП України, запис у трудовій книжці працівника щодо звільнення з роботи не вірний.

У своїй апеляційній скарзі (далі АС) ОСОБА_1 , покликається на незаконність та необґрунтованість постанови щодо нього, оскільки суддя неповно дослідив докази, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови як такий, що пропущений з поважних причин, а постанову скасувати, закривши провадження у справі за відсутності події адміністративного правопорушення.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 підтримав подану АС, свою вину не визнав та суду пояснив, що 26.02.2016 року проведена позапланова перевірка управлінням держпраці, по результатах якої складений акт № 09-18-0012/67, який він отримав для ознайомлення. Не погоджуючись з висновками акту ним 03.03.2016 року було вручено заперечення до нього, викладене в листі № 01/ 139 від 03 березня 2016 року, про що зроблено відповідний запис в акті. Вважає, що висновки викладені в акті не відповідають фактичним обставинам та чинному законодавству. Наказом по заводу від 14.04.2015р. №52-к звільнено з роботи апаратника лускування ОСОБА_2 по п. 3 статті 36 КЗпП України «Призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну не військову службу». У відповідності до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору «у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (не військову) службу (п.3 ст.36) працівникові виплачується не менше двомісячного середнього заробітку; ОСОБА_2 нараховано та виплачено вихідну допомогу в розмірі двомісячного середнього заробітку. Підставою для звільнення була заява ОСОБА_2 написана власноручно, до якої було додано повістку Тисменицько-Тлумацького ОРВК. Як порушення ст. 36. ч.3 та ст.119 в акті зазначено, що «На підставі повістки підприємству необхідно скласти наказ про те, що працівник відсутній на роботі з причини перебування на військовій службі. В наказі рекомендується вказати про виплати, які належить здійснити працівнику.» Однак, в даних статтях КЗпПУ цього не зазначено. Також порушеннями ст. 36.ч.3 та ст.119 КЗпПУ в акті вважається невидача наказу про увільнення ОСОБА_2 від роботи на період призову на строкову військову службу при одержанні повістки з 14.04.2015 року та видача наказу про його звільнення на підставі ст.36 частини 3 КЗпП України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року № 1169-VII ст. 119 КЗпП України доповнено частиною третьою такого змісту "Працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку". Відповідно внесено зміни до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань мобілізації та соціального захисту громадян України, які підлягають звільненню з військової служби під час особливого періоду або у зв`язку з оголошенням демобілізації » від 18 березня 2015 року,

Всі вищенаведені зміни до ст.36 пункт 3, ст. 119 та інших статей Кодексу законів про працю України стосувались військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. При призові на військову службу під час мобілізації на підприємстві в відповідності до ст. 119 КЗпПУ видавалися накази про направлення працівника в розпорядження військового комісаріату, який видав повістку і з таким працівником трудовий договір не розривається (копія наказів додається).

ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015р. № 433-VIII внесено зміни у Кодекс законів про працю. Цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 11.06.2015р.

Отже, пільги та гарантії передбачені ст. 36 п.3 та ст.119 КЗпП України в частині розірвання трудових відносин та збереження середньомісячного заробітку за працівниками призваними на строкову військову службу , на особливий період почали діяти з 11 червня 2015 року, тобто після набрання чинності Закону України від 14.05.2015р. № 433-VIII , тобто після звільнення п ОСОБА_2 .

У відповідності із постановою Кабінету Міністрів Ураїни № 105 від 4 березня 2015 р. із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 911 від 04.11.2015 « Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» , згідно з якою здійснюється компенсації підприємствам ,передбачені ст. 119 КзППУ, втановлено що дія постанови поширюється на громадян України, які починаючи з:

18 березня 2014 р. були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період;

8 лютого 2015 р. були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану;

11 червня 2015 р. були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Стаття 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, при звільненні ОСОБА_2 він не порушив жодного Закону України. Запис до трудової книжки ОСОБА_2 внесений у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю та пункт закону згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників. Крім цього, протокол № 09-180012/64 про адміністративне правопорушення був складений 26 лютого 2016 року 16.30 год., тобто до моменту підписання акту № 09-18-0012/67, який він підписав 03 березня 2016 р. із запереченнями, тобто без всебічного повного і обєктивного зясування адміністративної справи. Його свідомо позбавили прав, передбачених ст.268 КУпАП а саме: ознайомитися з протоколом, подавати докази, заперечення , пояснення та інше. Всупереч ст.254 КУпАП йому протокол під розписку ніхто не вручав, а значить від підпису протоколу він не міг відмовитись, аналогічно, як і від подання пояснення. Вважає, що в його діях відсутні ознаки правопорушення, передбачені ст. 41 ч.7 КУпАП. Постанову судді щодо нього вважає незаконною, а тому просить її скасувати, а провадження у справі закрити. В запереченні на АС ОСОБА_1 , представник управління держпраці Клим М.І. покликається на необґрунтованість доводів апелянта про необ`єктивність судового розгляду, оскільки висновки судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 41 КУпАП, повністю підтверджується зібраними по справі доказами, а тому винесена постанова є законною і обґрунтованою. Заслухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 , який просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови та скасувати постанову, а провадження у справі щодо нього закрити; пояснення представників управління держпраці Клим І.М. та Крупу М.І., які заперечили проти задоволення АС, просять постанову судді залишити без змін; перевіривши витребувані матеріали та додані до справи документи, вважаю, що апелянту слід поновити строк на апеляційне оскарження, та задовольнити його апеляційні вимоги, виходячи із наступного. Стосовно покликань ОСОБА_1 , в АС на те, що він пропустив строк на апеляційне оскарження з поважних причин, слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом, правомочним розглядати скаргу. З відтиску штампу вхідної кореспонденції Тисменицького районного суду видно, що ОСОБА_1 , подав АС 10 травня 2016 року, тобто з часу винесення постанови і до подання ним апеляційної скарги минуло більше 10 днів. Однак, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 був присутній в засіданні суду першої інстанції при винесенні постанови суду від 25 квітня 2016 року. Разом з тим, як правильно зазначив ОСОБА_3 у своєму клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, що він постанову суду від 25 квітня 2016 року одержав тільки після повторної заяви про видачу копії оскаржуваної постанови від 05 травня 2016 року в другій половині останнього дня, передбаченого терміну апеляційного оскарження. 04 травня 2016 року його первинну заяву про видачу копії постанови суду не було задоволено з невідомих йому причин. Таким чином, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_3 , пропустив строк на апеляційне оскарження з поважних причин, а тому його слід поновити. Відповідно до вимог ст.ст.280 та 283 КУпАП, при розгляді справи про адмінправопорушення суддя зобов`язаний з`ясувати чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адмінвідповідальності, а також інші обставини, необхідні для правильного вирішення справи. Постанова судді повинна бути законною і обґрунтованою. Однак, суддя не дотримався вказаних вимог закону. Як зазначено в постанові судді, в обґрунтування вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.41 КУпАП, наводиться протокол про адміністративне правопорушення (а.с.1-2); акт перевірки №09-18-0012/67 від 25 та 26.02.2016 року (а.с.3-5); роз`яснення управлінням держпраці в Івано-Франківській області від 21.12.2015 року та інші матеріали справи. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року № 1169-VII ст. 119 КЗпП України доповнено частиною третьою такого змісту "Працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку". Відповідно внесено зміни до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань мобілізації та соціального захисту громадян України, які підлягають звільненню з військової служби під час особливого періоду або у зв`язку з оголошенням демобілізації » від 18 березня 2015 року. Всі вищенаведені зміни до ст.36 пункт 3, ст. 119 та інших статей Кодексу законів про працю України стосувались військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. При призові на військову службу під час мобілізації на підприємстві в відповідності до ст. 119 КЗпПУ видавалися накази про направлення працівника в розпорядження військового комісаріату, який видав повістку і з таким працівником трудовий договір не розривається. ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015р. № 433-VIII внесено зміни у Кодекс законів про працю. Цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 11.06.2015р. Отже, пільги та гарантії передбачені ст. 36 п.3 та ст.119 КЗпП України в частині розірвання трудових відносин та збереження середньомісячного заробітку за працівниками призваними на строкову військову службу , на особливий період почали діяти з 11 червня 2015 року, тобто після набрання чинності Закону України від 14.05.2015р. № 433-VIII , а саме після звільнення ОСОБА_2 . У відповідності із постановою Кабінету Міністрів Ураїни № 105 від 4 березня 2015 р. із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 911 від 04.11.2015 « Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» , згідно з якою здійснюється компенсації підприємствам ,передбачені ст. 119 КзППУ, втановлено що дія постанови поширюється на громадян України, які починаючи з: 18 березня 2014 р. були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; 8 лютого 2015 р. були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану; 11 червня 2015 р. були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Стаття 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 при звільненні ОСОБА_2 не порушив жодного Закону України. Запис до трудової книжки ОСОБА_2 внесений у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю та пункт закону згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників.

За таких обставин, при звільненні ОСОБА_2 апеляційний суд не вбачає порушення жодного з вищезазначених законів які можуть бути підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Окрім цього, згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке надійшло на адресу Апеляційного суду Івано-Франківської області вбачається, що громадянин ОСОБА_2 був призваний на строкову військову службу та відправлений 13.05.2015 року. Також, відповідно до п.2 ч.1 ЗУ «Про внесення до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за порушення встановлених законом гарантій працівникам, призваним на військову службу» від 03 листопада 2015 року у Кодексі України про Адміністративні правопорушення ст. 41 доповнено частиною сьомою такого змісту: «Порушення встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» який набрав чинності 25 листопада 2015 року. З урахуванням цього, судом першої інстанції не взято до уваги те, що ч.7 ст. 41 КУпАП на час звільнення з роботи ОСОБА_2 , згідно наказу від 14.04.2015 року ще не була доповнена до КУпАП. Згідно копій наказу та довідки розрахунку від 29 квітня 2016 року які були подані ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду вбачається що ОСОБА_2 було виплачено матеріальну допомогу, як компенсацію в розмірі 6-ти місячного середньомісячного заробітку за липень-грудень 2015 року, як військово службовцю строкової служби збройних сил України, який був звільнений у відповідності до ч.3 ст. 36 КЗпУ України від 14.04.2015 року. В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 ствердив, що якби ОСОБА_2 звернувся з проханням про видання відповідного наказу виправленням в трудовій книжці чи звернулася б інша особа за його письмовим дорученням з цього приводу, то він би видав відповідний наказ та було б зроблено відповідний запис у його трудовій книжці. Однак на цей час ні ОСОБА_2 , ні інша особа не зверталася ПАТ «Барва». Таке його твердження суддя не врахував при прийнятті судового рішення. Вважає, що права та гарантії ОСОБА_2 , не були порушені. Як вбачається з наказу по ПАТ «Барва» ОСОБА_2 був прийнятий на роботу по строковому договору. Такі твердження ОСОБА_1 залишились поза увагою судді першої інстанції і не дана була їм правова оцінка. Враховуючи вищевикладене, із змісту постанови не видно, що суддя дійсно досліджував наявні в матеріалах справи докази і чи за таких умов міг дати їм належну правову оцінку. Зазначені вимоги закону суддею не були враховані в повному обсязі, внаслідок чого поза його увагою залишилися обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи. Таким чином, суддя лише формально підійшов до дослідження доказів по справі, не розкрив їх змісту, об`єктивно їх не оцінив, а тому його висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного вище адміністративного правопорушення, є передчасним і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Апеляційний суд приходить до переконання , що права і гарантії ОСОБА_2 не були порушені на час його звільнення, і в майбутньому його право на працю є гарантованим, за вищевикладених обставин, які грунтуються на чинному законодавстві. Зважаючи на викладене приходжу до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанову судді щодо нього слід скасувати, оскільки не встановлено події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.41 КУпАП в його діях, а тому відповідно до вимог п.1 ст. 247 цього ж Кодексу провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 247 ч.1 п.1, 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Тисменицького районного суду від 25 квітня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, тобто на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Постанова остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду
Івано-Франківської області Ю.Д. Шкрібляк