Справа № 278/1368/16-п
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2016 року, Суддя Житомирського районного суду Житомирської області Баренко С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Лабенської Л.І.,

прокурора Ільченка П.Л.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши в м. Житомирі адміністративні матеріали стосовно:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2, головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у Житомирській області , -

за частиною 1 статті 172-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП),

В С Т А Н О В И В :

Відносно ОСОБА_1 складено адміністративний протокол за частиною 1 статті 172-4 КУАП, за яким остання, перебуваючи на посаді провідного бухгалтера групи фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку автогосподарства з підпорядкуванням УМВС займалась іншою оплачуваною діяльністю, а саме: у період з 25.10.2016 по 26.10.2015 працювала членом дільничної виборчої комісії №180343 в с. Піски, Житомирського району, за що отримала 476 грн. 28 коп. заробітної плати.

ОСОБА_1 вважає даний протокол незаконним, хоча визнала, що у жовтні 2015 року вона працювала членом дільничної виборчої комісії №180343 в с. Піски Житомирського району і отримала за свою роботу заробітну плату у сумі 476 грн. 28 коп. Вона заперечувала свою належність до осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон), адже на час роботи у дільничній виборчій комісії вона не була державним службовцем, а займана нею на той час посада не була повязана із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, оскільки за штатним розкладом, вона була фахівцем, виконувала свою роботу, галуззю не керувала, не була розпорядником коштів, підлеглих в неї у підпорядкуванні не було. З посиланням на постанову Кабінету Міністрів України №245 від 03.04.1993 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій» (далі Постанова КМУ), стверджувала, що вона мала право на роботу за сумісництвом.

Захисник ОСОБА_1 зайняла аналогічну позицію, просила справу закрити за відсутності у діях останньої події і складу адміністративного правопорушення, адже ОСОБА_1 на час роботи у дільничній виборчій комісії не була субєктом відповідальності за корупційні правопорушення у відповідності до частини 1 статті 3 Закону.

Прокурор просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки остання порушила антикорупційне законодавство. На його переконання остання являлась службовою особою УМВС в силу виконання нею організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій.

Судом встановлено, що 14.02.2015 ОСОБА_1 наказом начальника УМВС за №38 о/с призначена на посаду провідного бухгалтера групи фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку автогосподарства з підпорядкуванням УМВС (а.с. 23). Для неї встановленні функціональні обовязки відповідно до посади (а.с. 48). У Кодексі законів про працю України, а також у КУпАП відсутнє визначення «посадової особи» чи «службової особи». У розясненні Державної інспекції України з питань праці (далі Держінспекція) від 24.07.2014 вказано, що до категорії посадових осіб можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в статті 2 Закону України «Про державну службу», в статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до статті 364 Кримінального кодексу України (далі КК). Держінспеція зробила висновок про те, що поняття «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними

Приміткою 1 до статті 364 КК визначено, що службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Згідно із підпунктом «з» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» субєктами, на яких поширюється дія цього Закону є також службові особи інших державних органів. У частині 3 статті 18 КК визначено, що службовою особою є особа, яка постійно чи тимчасово здійснює функції представників влади, а також постійно чи тимчасово обіймає в органах державної влади посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій.

У частинах 3-4 пункту 1 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» розяснено, що організаційно-розпорядчі обов'язки - це обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Адміністративно-господарські обов'язки - це обов'язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації, забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово-господарських, постачальних, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємств, відомчих ревізорів та контролерів тощо.

Особа є службовою не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції чи виконує обов'язки постійно, а й тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальним повноваженням, за умови, що зазначені функції чи обов'язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою.

Працівники підприємств, установ, організацій, які виконують професійні (адвокат, лікар, вчитель тощо), виробничі (наприклад, водій) або технічні (друкарка, охоронник, тощо) функції, можуть визнаватися службовими особами лише за умови, що поряд із цими функціями вони виконують організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські обов'язки.

Змістовний аналіз наведених законодавчих норм та роз'яснень дає підстави для висновку, що посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

Із функціональних обовязків ОСОБА_1 на посаді провідного бухгалтера вбачається, що остання не здійснювала керівництво іншими працівниками, не мала повноважень щодо управління майном УМВС та не очолювала фінансовий відділ, оскільки була лише фахівцем, а тому до її обовязків не входило здійснення організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій. Відтак ОСОБА_1 не була службовою особою у розумінні підпункту «з» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону.

З аналізу пунктів 2.2, 3, 4 Рішення Конституційного суду України у справі № 1-13/2012 від 18.04.2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 364 Кримінального кодексу України (справа щодо застосування кваліфікуючої ознаки "працівник правоохоронного органу" до працівника державної виконавчої служби) вбачається, що у статті 364 Кримінального кодексу України (далі КК) не визначено хто саме належить до працівників правоохоронного органу. Відсутні в законі про кримінальну відповідальність і посилання на відповідні положення інших законів України. Конституційний Суд України вказав, що поняття "працівник правоохоронного органу" необхідно визначати відповідно до розуміння ознак цього субєкта злочину лише за змістом його застосування у Кримінальному кодексі, а тому ОСОБА_1 не можна віднести до працівника правоохоронного органу.

Прокурором не доведено, що ОСОБА_1 була розпорядником коштів, мала у підпорядкуванні підлеглих, мала право самостійно приймати рішення, які породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини. Надання ОСОБА_1 консультацій за своєю спеціальністю на думку суду не свідчить про наявність у останньої організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій. Також у матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження факту наявності у ОСОБА_1 спеціальних владних повноважень, які б обґрунтовували її віднесення до категорії «службова особа». Відтак, прокурор не представив суду ґрунтовних доказів того, що ОСОБА_1 дійсно являлась службовою особою УМВС, на яку поширюється антикорупційне законодавство і обмеження щодо сумісництва. Державним службовцем, яким заборонено займатись іншою оплачуваною діяльністю і які є субєктами відповідальності за корупційні правопорушення, ОСОБА_1 стала лише після призначення її на посаду головного спеціаліста управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку наказом Головного управління національно поліції в Житомирській області від 07.11.2015, тобто після участі у роботі дільничної виборчої комісії.

Наказом Міністерства праці України № 43 від 28.06.1993 у пункті 4 визначено коло осіб, які не мають права працювати за сумісництво, а саме: керівники державних підприємств, установ, організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів державних підприємств, установ, організацій (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхні заступники. З досліджених судом матеріалів аддміністративної справи суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не належить до числа осіб, які не мають право на роботу за сумісництвом.

Приміткою до статті 172-4 визначено, що суб'єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", за винятком депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад (крім тих, які здійснюють свої повноваження у відповідній раді на постійній основі), членів Вищої ради юстиції (крім тих, які працюють у Вищій раді юстиції на постійній основі), народних засідателів і присяжних. Проте, ОСОБА_1 до таких субєктів не належить.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.05.1998 «Про практику розгляду судами справ про корупційні діяння та інші правопорушення, пов'язані з корупцією» розяснено, що у справах даної категорії суди повинні забезпечувати

своєчасне, всебічне, повне й об'єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтями 247, 280 КУпАП. При цьому особливу увагу необхідно звертати на з'ясування в кожній справі таких питань: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад корупційного правопорушення,

передбаченого Законом; чи особа є винною в його вчиненні; чи належить вона до суб'єктів даного правопорушення;

При дослідженні матеріалів справи судом зясовано, що ОСОБА_1 не належить до субєктів правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-4 КУпАП, а тому в її діях відсутні подія і склад адміністративного правопорушення, що у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП є підставою для закриття провадження у справі.

Керуючись: статтями 3, 25 Закону, Розясненнями Державної інспекції України з питань праці від 24.07.2014, постановою пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про хабарництво», пунктами 2.2, 3, 4 Рішення Конституційного суду України у справі № 1-13/2012 від 18.04.2012, статтею 364 КК, Наказом Міністерства праці України № 43 від 28.06.1993, Постановою Кабінету Міністрів України №245 від 03.04.1993 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», пунктом 4 Постанови пленуму Верховного Суду України №13 від 25.05.1998 «Про практику розгляду судами справ про корупційні діяння та інші правопорушення, пов'язані з корупцією», статтями 172-4, 247, 280 КУпАП суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 172-4 КУпАП закрити за відсутністю в діях останньої події і складу адміністративного правопорушення.

На постанову суду протягом 10 днів з дня її винесення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд.

Суддя: С.Г. Баренко