Справа № 465/6486/15-п Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 33/783/238/16 Доповідач: Романюк М. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року суддя Апеляційного суду Львівської області Романюк М. Ф. з участю особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, захисника ОСОБА_2, потерпілого ОСОБА_3, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року у справі №465/6486/15-п про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України,

встановив:

постановою Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, провадження у справі закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КпАП України.

Винесеною постановою встановлено, що 19.09.2015 року приблизно о 23.05 год. на вул. Городоцька, 124 у м. Львові, ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Фольксваген Туарег» д.н.з. НОМЕР_1, не вибрав безпечної швидкості,не оцінив дорожню обстановку,не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автобусом БАЗА079 н.з.ВС1092 АА під керуванням ОСОБА_3

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, порушуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, просить закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КпАП України, стосовно нього у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом, при винесенні постанови, надано перевагу одним доказом над іншими, не зазначено про пояснення, які надав в судовому засіданні захисник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2, а покликання на порушення п. 2.3, 10.1, 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху України є такими, що суперечать фактичним обставинам справи, а відтак рішення суду не відповідає принципам всебічності, обєктивності та законності.

Зазначає, що з матеріалів справи не вбачається порушення ПДР ОСОБА_1, оскільки відсутні будь-які допустимі докази, судом взято до уваги письмові пояснення свідка ОСОБА_4, однак не спростовано письмових пояснень свідка ОСОБА_5, що стало причиною розгляду справи однобічно та безпідставного надання переваги одним доказам над іншими. Звертає увагу на механізм зіткнення, схему пригоди та локалізацію механічних пошкоджень, наявних на автомобілях, та зазначає про неправильне визначення порушення ПДР в його діях.

Заслухавши пояснення правопорушника, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, покази потерпілого ОСОБА_3, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про поновлення строку на апеляційне оскарження, вважаю, що такий підлягає поновленню, оскільки, встановлено, що ОСОБА_1 на судовому засіданні присутній не був, копію постанови Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року отримав 11 березня 2016 року. Дані обставини вважаю поважною причиною, а тому приходжу до переконання, що необхідно поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження.

Аналізуючи постанову суду першої інстанції, вважаю, що суд не в повному обсязі дослідив обставини справи, поверхнево дослідив наявні докази, зокрема надав перевагу одним над іншими, формально поставився до вивчення особи правопорушника, тому постановив рішення, що не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завдання провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ст. 252 КпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд першої інстанції посилається на те, що винуватість ОСОБА_1 підтверджується зібраними по справі доказами, а саме протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП локалізацією пошкоджень транспортних засобів, а також поясненнями свідків та потерпілого. Однак, проаналізувавши матеріали справи, не погоджуюся з даним рішенням з огляду на таке.

Що стосується схеми ДТП, то на ній не співпадає нумерація будинків, неподалік яких сталася ДТП, а також розміщення транспортних засобів по відношенню до таких.

Стосовно пояснень свідків та потерпілого, вважаю, що суд першої інстанції надав перевагу одним поясненням над іншими, а саме, взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_3, натомість залишив поза увагою пояснення правопорушника ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_5, при цьому не умотивувавши чому саме прийшов до такого рішення.

Аналізуючи обставини вчинення ДТП, пояснення учасників, вважаю за необхідне взяти до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 Відповідно до таких, ОСОБА_6, 19 вересня 2016 року, близько 22:35 год., перебуваючи на зупинці громадського транспорту навпроти ТЦ «Скриня», бачив як водій маршрутки, виїжджаючи з приміського вокзалу, виїхав на проїжджу частину і посеред неї зупинився. В цей час, зі сторони Приміського ринку в сторону ТЦ «Скриня» рухався водій автомобіля «Фольксваген Туарег». Оминаючи маршрутку, водій виїхав на бордюр, розвернувся і поїхав в поворот, а водій маршрутки рушив і вдарив водія автомобіля «Фольксваген Туарег» в заднє ліве крило. З даних показів вбачається, що водій маршрутного транспортного засобу стояв, а далі рушив на перешкоду.

З показів ОСОБА_1, даних в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, під вбачається, що водій маршрутного транспортного засобу стояв впоперек проїжджої частини, коли ОСОБА_1 рухався в сторону ТЦ «Скриня». Після цього, уникаючи наїзду на людей, які перебували поблизу, обїжджав маршрутку, водій якої, поглянувши на нього, свідомо рушив і здійснив зіткнення в сторону лівого заднього крила.

Проаналізувавши дані покази, вважаю, що такі відповідають дійсності, оскільки не суперечать реальним подіям, які відбувалися в той час, підтверджуються іншими доказами у справі, а саме схемою ДТП в частині відображення руху транспортних засобів, локалізацією механічних пошкоджень транспортних засобів та показами свідка ОСОБА_6 та поясненнями ОСОБА_1

Крім того, при обставинах, викладених вище, не вбачається раптовості в діях ОСОБА_1 при здійсненні маневрів, а також не порушено швидкісний режим, що не могло стати причиною вчинення ДТП саме ОСОБА_1

Що стосується рішення суду щодо порушень ОСОБА_1 ПДР, на які він посилається, вважаю такі необґрунтованими та невмотивованими.

Відповідно до п. 12.1 ПДР, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Згідно з п. 12.3 ПДР, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.

Щодо інших відомостей, наявних у матеріалах справи, то такі у своїй сукупності не дають підстав вважати, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КпАП України.

З огляду на вищевказані обставини, приходжу до переконання, що наведене свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАп України.

Суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_1 виним у вчиненні адміністративного правопорушення, під час розгляду справи не звернув уваги і не дав даним обставинам оцінки в оскаржуваній постанові.

Відповідно до ст 247 КпАП України, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутність складу адміністративного правопорушення;

За таких обставин, постанова Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року винесена без всебічного, повного і обєктивного зясування обставин справи і така підлягає скасуванню, а справа щодо ОСОБА_1 закриттю у звязку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КпАП України,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити, постанову Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України - скасувати і закрити провадження у справі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Львівської області ОСОБА_7