АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді Коваль С.М.

за участю:

захисника особи, яку визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП - адвоката Демчука Р.В.

особи, відносно якої закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення - ОСОБА_2 та адвоката Татарченка В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року,

В с т а н о в и в:

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито у зв»язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Цією ж постановою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП закрито у зв»язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Як визнав суд, ОСОБА_4 25 листопада 2014 року приблизно о 13 год. 50 хв., керуючи автомобілем НОМЕР_1 в м. Києві на перехресті нерівнозначних доріг вул. Межигірська та вул. Оленівська, рухаючись по другорядній дорозі, не виконав вимогу дорожнього знаку «Дати дорогу», виїзжаючи з другорядної дороги, не надав дорогу автомобілю «Фольксваген» д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, після чого, автомобіль НОМЕР_1 відкинуло на стоячий автомобіль НОМЕР_3 з яким також відбулося зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів, завдавши матеріальних збитків. Чим порушив п. 16.11 ПДР України, відповідно до якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Відповідно до протоколу серія АП1 № 708599 від 19 грудня 2014 року ОСОБА_2 25 листопада 2014 року приблизно о 13 год. 50 хв. керуючи автомобілем «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 в м. Києві на перехресті нерівнозначних доріг вул. Межигірська та вул. Оленівська, рухаючись по головній дорозі, при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об»єктивно спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, який після того відкинуло на стоячий автомобіль НОМЕР_3 з яким також відбулося зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів, завдавши матеріальних збитків. Чим порушив п 12.3 ПДР України, відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об»єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

На зазначену постанову, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу з уточненнями до неї, в якій просить постанову суду скасувати та винести нову постанову, якою визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрити провадження у справі у зв»язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, а справу стосовно ОСОБА_4 закрити у зв»язку з відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Зазначає, що постанова суду винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, суд не в повному обсязі з»ясував всі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, формально підійшов до дослідження обставин справи, не сприяв повному, об»єктивному та неупередженому її розгляду, що потягло за собою винесення необгрунтованого рішення. Також посилається на те, що суд при прийнятті оскаржуваної постанови проявив однобічність, оскільки не співставив наявні у справі докази, не взяв до уваги його показання та показання свідка ОСОБА_5, які не містять суперечностей та узгоджуються між собою, схему ДТП та висновок експертного дослідження від 17.12.2014 року, а взяв до уваги лише суперечливі показання ОСОБА_2, свідка ОСОБА_6 та висновок судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 26.11.2015 року, висновки якої свідчать про її однобокість та неповноту. Вважає, що саме водій автомобіля «Фольксваген» ОСОБА_2 є винуватцем ДТП, оскільки він мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом застосування своєчасного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, саме його дії не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху та знаходяться в причинному зв»язку із застанням факту зіткнення.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення ОСОБА_4 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення ОСОБА_2 та його адвоката, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вислухавши пояснення експертів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши матеріали адміністративної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та доведеність вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за викладених у постанові обставин, є правильним та відповідає представленим у справі доказам. Суд при розгляді справи ретельно та в повній мірі перевірив зібрані докази по справі, при цьому дав їм належну оцінку. Такий висновок підтверджується даними, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення, схемі ДТП, яка складена уповноваженими особами та підписана ОСОБА_4 та ОСОБА_9 без зауважень, протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, фотознімках транспортних засобів, поясненнях учасників та свідків дорожньо-транспортної пригоди, висновку експертного дослідження № 49ат від 19.02.2015р. та висновку експертів за результатами проведеної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи.

Як убачається з матеріалів справи, з урахуванням наявних в ній письмових пояснень учасників ДТП - ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_9 та їх пояснень, які були надані ними під час розгляду справи в суді першої інстанції, пояснень свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, з урахуванням даних, які зафіксовані на схемі дорожньо-транспортної пригоди, протоколі огляду місця пригоди та наявних у матеріалах фотознімків транспортних засобів, з метою повного та всебічного з»ясування обставин ДТП, судом першої інстанції було задоволено клопотання учасників судового розгляду та призначено у справі автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 11845/11846/15-52 від 26.11.2015 року убачається, що у даній дорожньо-транспортній ситуації, перед виїздом на перехрестя водій автомобіля Ауді, для уникнення зіткнення з автомобілем Фольксваген (який здійснював рух по головній дорозі), першочергово мав діяти згідно вимог п. 16.11 ПДР, в свою чергу водій автомобіля Фольксваген для уникнення зіткнення з автомобілем Ауді, з технічної точки зору, мав діяти у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР, з моменту виникнення небезпеки/перешкоди для руху. Крім того, під час даного дослідження експерти дійшли висновку, що: у варіантах розвитку пригоди, вказаних водієм ОСОБА_2, водій автомобіля Фольксваген не мав технічної можливості уникнути зіткнення шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, керованого ним транспортного засобу. У варіантах розвитку пригоди, вказаних водієм ОСОБА_4 та всіх пояснень наданих свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_10, неможливо встановити експертним (розрахунковим) шляхом наявність/відсутність у водія автомобіля Фольксваген технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем Ауді, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування; за версіями розвитку пригоди, вказаними водієм ОСОБА_4 і свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, встановити чи відповідали дії водія ОСОБА_2 вимогам п. 12.3 ПДР, в рамках даного дослідження, неможливо; за наявного факту контактуванням автомобілів Ауді (який здійснював виїзд на перехрестя з другорядної дороги) та Фольксваген (який рухався по головній дорозі) та за умови змушення водія автомобіля Фольксваген змінювати напрямок або швидкість руху (при дотриманні водієм Фольсваген вимог ПДР) можливо зробити висновок про те, що дії водія Ауді не відповідали вимогам п. 16.11 ПДР. Також при дослідженні встановлено, що автомобіль Ауді в момент зіткнення з автомобілем Фольксваген перебував в рухомому стані, однак встановити швидкість руху автомобіля перед пригодою, в рамках даного дослідження, не видалось за можливе.

Враховуючи суперечливість пояснень учасників ДТП, з метою роз»яснення експертного висновку, для з»ясування обставин події і вирішення питання про те, які порушення правил дорожнього руху були допущені учасниками дорожньо-транспортної події, під час апеляційного розгляду справи були допитані експерти ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які повністю підтримали викладені ними у експертному дослідженні висновки.

При цьому експерти пояснили, що у зв»язку з тим, що на схемі ДТП відсутня будь-яка слідова інформація, залишена на дорожньому полотні колесами транспортних засобів, встановити точне місце зіткнення ТЗ, а саме - з відповідним кількісним розташуванням останнього (місця) відносно меж проїзної частини, встановити кількісне значення відстані, яку подолали транспортні засоби від безпосереднього місця зіткнення до місця зупинки в кінцевому положенні, а також особливості характеру їх руху, визначити швидкість руху автомобілів за їх пошкодженнями на основі наданих для дослідження матеріалів, в рамках даного дослідження, не видалось за можливе.

При цьому, експерти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що з урахуванням наявних в матеріалах справи об»єктивних даних та наявних вихідних даних, враховуючи характер пошкоджень на автомобілях Ауді та Фольксваген, враховуючи напрямок їх руху до ДТП, а також їх кінцевого розташування, за наявного факту контактування автомобілів, під час проведеного дослідження ними встановлено, що автомобіль Ауді в момент зіткнення з автомобілем Фольксваген перебував в рухомому стані, а тому у даній дорожньо-транспортній ситуації, перед виїздом на перехрестя водій автомобіля Ауді, для уникнення зіткнення з автомобілем Фольксваген (який здійснював рух по головній дорозі), першочергово мав діяти згідно з вимогами п. 16.11 ПДР.

Крім цього експерти пояснили, що за версіями водія автомобіля Фольксваген, він не мав технічної можливості уникнути ДТП шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР, тому в діях водія Фольксваген не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР. Водночас, встановити наявність/відсутність технічної можливості у водія автомобіля Фольксваген уникнути зіткнення з автомобілем Ауді, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування ТЗ, за версіями розвитку пригоди, вказаними водієм ОСОБА_4 і свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_10, а тому встановити чи відповідали дії водія ОСОБА_2 вимогам п. 12.3 ПДР, в рамках проведеного ними дослідження, не видалось за можливе.

Доводи апеляційної скарги про те, що при проведенні експертизи не було оглянуто автомобіль Ауді, також не вплинуло на висновок експертів, оскільки критерієм щодо оцінки технічної спроможності показів водіїв, була взята схема ДТП складена працівниками ДАІ, яка була підписана ОСОБА_4 та ОСОБА_9 без зауважень, дані протоколу огляду місця пригоди та наявні в матеріалах провадження фотознімки транспортних засобів, наявні відомості щодо напрямку їх руху та зафіксоване кінцеве розташування автомобілів.

Крім цього, як пояснив під час апеляційного розгляду ОСОБА_4, на даний час автомобіль Ауді відремонтовано.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що згідно вищезазначеної експертизи встановити обставини дорожньо-транспортної пригоди не виявилось за можливе, то в цій частині експертами під час апеляційного розгляду були надані та наведені відповідні пояснення та обґрунтування, які також відображені у проведеному ними дослідженні.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на те, що зазначений висновок експертів слід визнати недійсним, то вони також не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог діючого законодавства суд не наділений правом визнавати висновки експертів недійсними. Суд може не визнавати зазначені висновки процесуальними джерелами доказів у справі, однак правових підстав для цього апеляційний суд не вбачає та таких підстав апелянтом не наведено.

При проведенні зазначеної експертизи були додержані вимоги законодавства, та обставин, які бвиключали участь експертів у справі та ставили під сумнів компетентність експертів не встановлено. Експертний висновок обґрунтований, не містить суперечностей та узгоджений з матеріалами справи. Достатність поданих експертові об»єктів на дослідження не викликає сумнівів.

Правових підстав визнавати зазначений висновок експертів недійсним, при апеляційному розгляді встановлено не було.

Крім цього, під час апеляційного перегляду справи, клопотань щодо необхідності призначення у справі повторної експертизи, учасниками не заявлялось.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на те, що судом при розгляді справи не були взяті до уваги його пояснення та пояснення свідка ОСОБА_5, то вони не заслуговують на увагу, оскільки як убачається з постанови, суд при розгляді справи всебічно, повно та об»єктивно з»ясував всі обставини справи, та у відповідності до вимог КУпАП, надав всім доказам у справі належну оцінку в їх сукупності.

Такими, що не заслуговують на увагу є і посилання в апеляційній скарзі на те, що судом при розгляді справи не було взято до уваги, що протокол про адміністративне правопорушення серії АПІ № 708591 складений 15.12.2014р. стосовно ОСОБА_4 не відповідає вимогам закону, оскільки у протоколі не зазначена об»єктивна сторона правопорушення, а саме не зазначено, що в результаті порушення правил дорожнього руху були пошкоджені транспортні засоби.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як убачається з матеріалів справи, ніким із учасників ДТП не оспорюється та обставина, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі Фольксваген, Ауді та ЗІЛ отримали технічні пошкодження. Та обставина, що в результаті зіткнення автомобілі отримали пошкодження підтверджується даними, які містяться: у протоколі серія АП1 № 708599 складеному стосовно ОСОБА_2, протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.11.2014р., де зазначена локалізація технічних пошкоджень на вищезазначених транспортних засобах (а.с.17-21). А тому, зазначена обставина не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З урахуванням наявних в матеріалах адміністративної справи пояснень учасників ДТП, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, даних схеми ДТП, протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та фотознімків транспортних засобів, даних висновку автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 11845/11846/15-52 від 26.11.2015 року, висновку експертного дослідження № 49ат від 19.02.2015р., характеру та локалізації виявлених пошкоджень на автомобілях, за наявного факту контактування автомобілів, приймаючи до уваги напрямок руху автомобілів до ДТП, їх кінцевого розташування після дорожньо-транспортної події слідує, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність в матеріалах справи доказів які б вказували на невідповідність дій водія ОСОБА_2 вимогам п. 12. 3 ПДР та відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та про визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки в даній дорожній обстановці йому необхідно було діяти у відповідності з вимогами п.16.11 ПДР України.

За таких обставин, враховуючи доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення сукупністю наявних у справі доказів, висновок судді у постанові про те, що ОСОБА_4 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, є правильним.

При розгляді справи, суддею місцевого суду були повно, всебічно та об»єктивно з»ясовані всі обставини справи та дана їм належна оцінка, а тому доводи та підстави, за яких ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Переконливих доказів, які б за своїм змістом безумовно спростовували висновки судді в постанові про те, що вина ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, щодо його невинуватості у скоєному правопорушенні, у апеляційній скарзі наведено не було та відповідних додаткових доказів при розгляді справи в апеляційній інстанції, не було надано.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2016 року, якою ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито у зв»язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, та провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП закрито у зв»язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного

суду м. Києва С.М. Коваль