АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 33/796/562/2016 Категорія: ст. 130 КУпАП
Головуючий в суді першої інстанції:Мальченко О.В,
Головуючий в апеляційній інстанції: Маліновський О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва Маліновський О.А., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності -

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Срібне,Сбрібнянського району, Чернівської області, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_4, за ч.1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року ОСОБА_4, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 (один) рік.

Як зазначено у постанові 22.02.2016 року о 00 год. 35 хв. ОСОБА_4 керував автомобілем НОМЕР_1 по пр-ту Маяковського, 26, в м. Києві з заявними ознаками алкогольного сп'яніння від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5А ПДР України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить замінити захід стягнення на штраф у розмірі, встановленому на розсуд суду.

Вважає, що постанова суду першої інстанції незаконна, необґрунтована та така, що винесена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справами та порушення норм матеріального і процесуального права. Суд не не з»ясував всі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав ім. належної оцінки, підійшов формально до вчинення обставин справи, що потягло за собою необґрунтоване та надто суворе застосування стягнення як вид покарання за адміністративне правопорушення.

ОСОБА_4 зазначає, що автомобіль використовується ним у робочих цілях, він є водієм, і позбавлення права керувати ним ставить його та осіб, про яких він піклується, у дуже скрутне становище, він не має можливості іншого способу заробітку для існування. На його утриманні є дружина, дев'ятирічний син, крім того, він постійно допомагає своїм батькам похилого віку. У зв'язку з позбавленням його права керування, він не зможе заробляти гроші та в достатньої мірі піклуватися про свої рідних.

Заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

При розгляді справи судом першої інстанції у відповідності зі ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП були повно, всебічно та об'єктивно встановлені фактичні обставини та досліджені зібрані по справі докази в їх сукупності, дана їм належна оцінка, керуючись законом суд прийшов до законного та обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_4 порушення п. 2.5 ПДР України та вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що підтверджено протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями свідків, про відмову ОСОБА_4 від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку, та від підписання протоколу, намаганням уникнути відповідальності за вчинене правопорушення шляхом створення штучних доказів його невинуватості.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині накладеного адміністративного стягнення є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

У відповідності з вимогами ст. ст. 33, 34 КУпАП суд при накладенні стягнення на ОСОБА_4 врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, і наклав стягнення, що за своїм видом та розміром є законною і обґрунтованою мірою відповідальності за вчинене правопорушення, і відповідає меті виховання особи, що його вчинила, та запобіганню вчиненню нових правопорушень, як це передбачено ст. 23 КУпАП.

Призначене ОСОБА_4 стягнення не являється найсуворішим стягненням, передбаченим ч. 1 ст. 130 КУпАП та відповідає вимогам закону, тяжкості вчиненого правопорушення та особі правопорушника.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що автомобіль використовується ним у робочих цілях, і позбавлення права керувати ним ставить його та осіб, про яких він піклується, у дуже скрутне становище, оскільки він не має можливості іншого способу заробітку не підтверджені належними доказами та не можуть бути визнані достатніми підставами для зміни рішення суду першої інстанції.

Крім того, позбавлення права керувати транспортними засобами є тимчасовою мірою відповідальності за вчинення правопорушення, призначеною на певний строк, і не перешкоджає ОСОБА_4 користуватись автомобілем в установленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для зміни постанови суду першої інстанції, оскільки вони були враховані судом при ухваленні постанови про накладення стягнення.

За таких обставин постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для її зміни апеляційним переглядом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_4, за ч. 1 ст. 130 КУпАП - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду міста Києва О.А. Маліновський