Справа № 431/1512/16-п
Провадження № 33/782/42/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області Горощук О.В., за участі особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності на постанову Старобільського районного суду Луганської області від 13.04.2016 року, якою:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Манькове Чертковського району Ростовської області, громадянка України, працююча головним лікарем КУ «Старобільський районний центр ПМСД», проживаюча за адресою: АДРЕСА_1

піддана адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 164 КУпАП, в виді штрафу в дохід держави в розмірі сімнадцяти тисяч гривень без конфіскації речей, -

в с т а н о в и в :

Постановою судді Старобільського районного суду Луганської області від 13 квітня 2016 року ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, і на неї накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі сімнадцяти тисяч гривень без конфіскації речей.

Згідно з постановою суду, 30 березня 2016 року об 11:45 годині ОСОБА_2 в м. Старобільську Луганської області здійснювала провадження господарської діяльності без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, а саме зайняття медичною практикою, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чим порушила ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

На вказану постанову ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій вона просить скасувати постанову суду, а справу про адміністративне правопорушення щодо неї закрити за відсутністю події та складу правопорушення.

Посилаючись на вимоги ч.1 ст. 164 КУпАП та положення ст.ст. 3, 55 ГК України апелянт вказує, що з викладеної у постанові суду фабули інкримінованого їй обвинувачення неможливо визначити за що її притягнено до адміністративної відповідальності - за те, що вона як фізична особа начебто займалась медичною практикою без реєстрації, чи за те, що вона як фізична особа будучи начебто зареєстрованим суб`єктом господарювання не отримала ліцензію на заняття медичною практикою, чи за те, що вона як керівник комунальної установи «Старобільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» допустила порушення комунальною установою порядку здійснення господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Зазначає, що вона ніколи не здійснювала медичну практику у якості громадянина України і фізичної особи, та не отримувала за це прибуток, як фізична особа-підприємець, вона не зареєстрована і ліцензія їй не потрібна, тому вважає що у справі відсутні склад та подія інкримінованого їй адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Крім того апелянт у своїй апеляційній скарзі вказує, що рішенням Старобільської районної ради № 18/3 від 29.08.2012 року було створено комунальну установу «Старобільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на базі Старобільської районної поліклініки та структурних підрозділів комунальної установи «Старобільське районне медичне об`єднання». Цим же рішенням затверджено Статут КУ «Старобільський РЦ ПМСД». Ліцензії на право на зайняття медичною практикою були отриманні ще КУ «Старобільське районне територіальне медичне об`єднання «Старобільської районної ради», які є безтерміновими та на підставі рішення Старобільської районної ради від 30.01.2013 року були передані на баланс КУ «Старобільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» яка здійснює свою діяльність на підставі цієї ліцензії до теперішнього часу.

Між тим апелянт зазначає, що вона працює в КУ «Старобільській районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на підставі трудового договору, є найманим працівником, та для здійснення своїх повноважень щодо керівництва комунальною установою їй особисто не потрібна ліцензія, в її повноваження, визначені трудовим договором не входить контроль за оформлення ліцензій, тому вважає, що вона не може бути суб`єктом адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Також вказує, що висновки суду в частині того, що протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали містять дані про те, що ОСОБА_2 здійснювала регулярну, постійну та суттєву діяльність є безпідставним твердженням, та таких даних в протоколі та матеріалах справи не значиться. У судовому засіданні апелянт неодноразово наголошувала, що КУ «Старобільський РЦ ПМСД» є неприбутковою організацією, про що вказано в Статуті цієї установи.

Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду не конкретизовано обставини інкримінованого їй правопорушення, а саме: не зазначено обставин, місця його вчинення, та у якості якого із суб`єктів вона вчинила правопорушення, не вказано який саме нормативний акт нею порушено.

Зазначає, що під час винесення постанови суду не в повному обсязі були дотримані норми ст.ст. 256, 280, 283 КУпАП.

Також апелянт вказує, що ст. 164 КУпАП передбачає відповідальність саме суб`єкта господарювання, а не його посадової особи. Так, наприклад ст.ст. 163-2, 163-4, 163-5 КУпАП прямо передбачають, що суб`єктами є посадові особи, а натомість ст. 164 КУпАП також прямо зазначає, що суб`єктами правопорушення є або фізична особа без оформлення підприємництва, або ж сам суб`єкт господарювання, але ніяким чином не може бути суб`єктом правопорушення за ст. 164 КУпАП будь-яка посадова особа такого суб`'єкту господарювання.

Заслухавши думку ОСОБА_2 та її представника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 8 та 9 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, Україна є правовою державою, у якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 року та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст.252 КУпАП орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування всіх обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов'язаний з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи наявні пом'якшуючі чи обтяжуючі обставини, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації чи трудовому колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Диспозиція ч.1 ст. 164 КУпАП передбачає відповідальність за провадження господарської діяльності без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом.

Об'єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері регулювання господарської діяльності .

Господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, спрямована на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Так, у протоколі про адміністративне правопорушення від 30 березня 2016 року зазначено, що 30.03.2016 року близько 11 години 45 хвилин громадянка ОСОБА_2 здійснювала провадження господарської діяльності без одержання ліцензії на провадженння певного виду господарської діяльності, а саме зайняття медичною практикою, що підлягає ліцензуванню відповідно діючого законодавства.

Із матеріалів справи, досліджених в ході апеляційного розгляду, вбачається, що рішенням Старобільської районної ради № 18/3 від 29.08.2012 року було створено комунальну установу «Старобільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» шляхом поділу майна КУ "Старобільське РТМО". Структурні підрозділи медичного об"єднання були передані до складу КУ "Старобільський РЦПМСД" без припинення діяльності закладів охорони здоров"я.

КУ "Старобільський РЦПМСД", як правонаступник, здійснює свою діяльність з медичної практики на підставі ліцензії серії АД номер 071452 від 15 листопада 2012 року № 47.

( арк. справи 9).

В апеляціному суді ОСОБА_2 пояснила, що відповідно до трудового договору № 26 від 1 січня 2015 року, вона працює головним лікарем КУ "Старобільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги". За цим контрактом вона зобов"язана безпосередньо і через адміністрацію установи здійснювати оперативне управління установою відповідно чинного законодавства.

( арк. справи 49-51).

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень апелянта, всі докази які знаходяться в матеріалах справи свідчать про діяльність саме установи КУ "Старобільський РЦПМСД", яка здійснює медичну практику, а не особою відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

При цьому в матеріалах справи, постанові суду пешої інстанції та протоколі про адміністративне правопорушення відсутні докази, що ОСОБА_2, як фізична особа займалася медичною практикою, що її діяльність була регулярною, постійною та суттєвою, отримуючи за це доходи в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Також в постанові суду першої інстанції та протоколі про адміністративне правопорушення відсутні дані про отримання ОСОБА_2 доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, тобто у її діях відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 164 КУпАП.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суддя першої інстанції, не дослідивши належним чином протокол про адміністративне правопорушення у сукупності з іншими доказами у справі, відповідно до вимог ст.252 КУпАП, допустився неповноти, однобічності у встановленні фактичних обставин справи про адміністративне правопорушення.

Допустивши неповноту провадження у справі про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції допустив порушення норм процесуального права.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; скасувати постанову та закрити провадження по справі; скасувати постанову та прийняти нову постанову; змінити постанову.

З урахування наведеного апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, справа закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Старобільського районного суду Луганської області від 13.04.2016 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 164 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень без конфіскації речей - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП, відносно ОСОБА_2 - закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП через відсутність складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ О.В. ГОРОЩУК