АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/222/16 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2ст. 172-7 КУпАП Головуючий у другій інстанції: ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2016 року суддя Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області Піскун О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську, за участю: ОСОБА_3 та її захисника-адвоката ОСОБА_4, прокурора Спесивцева А.В.,апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2016 року у справі про адміністративне корупційне правопорушення, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка працює заступником начальника структурного підрозділу «Дніпропетровський центр професійного розвитку персоналу» регіональної філії «Придніпровська залізниця ПАТ «Укрзалізниця» , паспорт серія АМ 367736, виданий Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 24 квітня 2001 року, ІНН НОМЕР_1, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,-

визнано винною у вчиненні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме: 3 400 (три тисячі чотириста) гривень,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2016 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме: 3 400 (три тисячі чотириста) гривень.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3, працюючи на посаді заступника начальника відокремленого структурного підрозділу "Дніпропетровський центр професійного розвитку персоналу залізниці" ДП "Придніпровська залізниця", який до грудня 2015 року був частиною ДП "Придніпровська залізниця", підпадала під ознаки підпункту "а" п. 2 ст. 3 Закону України "Про запобігання корупції", в період часу з 08.06.2015 року по 29.06.2015 року виконувала обов'язки начальника відокремленого структурного підрозділу "Дніпропетровський центр професійного розвитку персоналу залізниці", відповідно до наказу в.о. начальника служби кадрової та соціальної політики ОСОБА_5 № НОК-728 від 20.05.2015 року, а також в період часу з 09.07.2015 року по 07.08.2015 року відповідно до наказу голови комісії з реорганізації в.о. начальника залізниці ОСОБА_6 № НОК-1409 від 03.07.2015 року, порушила вимоги ч. 1 ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції", а саме у вказані періоди нею видавались накази № 37/в від 23.06.2015 року, № 40/в від 13.07.2015 року, № 41/в від 13.07.2015 року про надання відпусток методисту ВСП "Дніпропетровський центр професійного розвитку персоналу залізниці" ДП "Придніпровська залізниця" ОСОБА_7, яка доводиться їй рідною донькою, тобто відповідно до ст. 1 Закону України "Про запобігання корупції" доводиться їй близькою особою, у зв'язку з чим останній протягом липня та серпня 2015 року було нараховано 2958,75 грн. (4104,57 грн. без утримань) та 4624,35 грн. (6175,20 грн. без утримань) відповідно, тобто в умовах реального конфлікту інтересів прийняла рішення та видала накази, що передбачено ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2016 року скасувати, а справу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 172-7 КУпАП закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат вважає, що судом першої інстанції було безпідставно визнано винною ОСОБА_3 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, оскільки постанова була винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

При цьому адвокат зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_3 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП та в самій постанові суду вказаних ознакне зазначено. Вважає, що неправомірно та необґрунтовано в мотивувальній частині постанови суд прирівняв різні за своєю правовою природою поняття «потенційний конфлікт інтересів» та «реальний конфлікт інтересів».

Адвокат вважає, що суд повинен був мотивувати належним чином саме наявність «реального конфлікту інтересів», в чому він виявився та обґрунтувати судове рішення відповідними доказами.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її адвокат ОСОБА_4 підтримали в повному обсязі подану адвокатом апеляційну скаргу, підтвердили викладенні в ній доводи та просилизадовольнити.

В свою чергу прокурор Спесивцев А.В. вважав, що постанова суду є законною та обґрунтованою та просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобовязаний повно, всебічно та обєктивно зясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Дані вимоги закону судом першої інстанції було виконано в повному обсязі.Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на зібраних у справі та досліджених у судовому засіданні доказах.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції вислухавши пояснення правопорушниці ОСОБА_3, свідків ОСОБА_8Х та ОСОБА_9, розглянувши матеріали справи, прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_3. вчиняла дії та приймала рішення в умовах реального конфлікту інтересів, тобто вчинила корупційне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172-7 КУпАП.

Так судом було встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення корупційного правопорушення була субєктом корупційних правопорушень, оскільки відповідно до підпункту «а» п. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» є посадовою особою юридичної особи публічного права. Вказана обставина захисником не оспорюється.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання корупції": правопорушення, пов'язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність:

приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами , у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях;

реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Частиною 2 статті 172-7 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції" особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані в тому числі: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; тощо.

Доказами наявними в матеріалах справи підтверджено, що ОСОБА_3 виконуючи обовязки начальника ВСП «Дніпропетровського центру професійного розвитку персоналу залізниці» ДП «Придніпровська залізниця», діючи у відповідності до інструкції начальника ВСП «Дніпропетровський центу професійного розвитку персоналу залізниці» ДП «Придніпровська залізниця», видала накази №37/в від 23.06.2015 року, №40/в від 13.07.2015 року та 41/в від 13.07.2015 року про надання відпусток своїй дочці ОСОБА_7, яка є їй близькою особою та працює методистом на вказаному підприємстві.

ОСОБА_3 була ознайомлена з вимогами Закону України «Про запобігання корупції», оскільки проводилися збори у вищевказаному структурному підрозділі, не заперечує вказаний факт і захисник в апеляційній скарзі.

Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_3 виконуючи обовязки начальника підприємства прийняла рішення підписавши накази про відпустку щодо своєї близької особи - доньки в умовах реального конфлікту інтересів.

Тобто при виконанні ОСОБА_3 обовязків начальника центру профрозвитку персоналу залізниці в її діях має місце потенційний конфлікт інтересів лише до моменту вчинення дій та прийняття відповідних рішень щодо близької особи.

Дії ж ОСОБА_3 по прийнятті рішення і видачі наказу відносно близьких осіб в даному випадку відносно доньки ОСОБА_7 і є прийняттям рішення в умовах реального конфлікту інтересів. Заборона вчинення вказаних дій прямо передбачена ч.1 ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції".

Доводи захисника щодо відсутності доказів по справі є голослівними, оскільки всі вони були предметом розгляду в суді першої інстанції та наявні в матеріалах справи.

Перевіркою доводів апеляційної скарги встановлено що вони необґрунтовані, яку слід залишити без задоволення, а висновок суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_3 складу корупційного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, таким що відповідає фактичним обставинам справи, оскільки остання діяла в умовах реального конфлікту інтересів.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, апеляційним переглядом не встановлено, судове рішення є законним та обґрунтованим, належним чином мотивованим.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови місцевого суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2016 року, якою ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме: 3 400 (три тисячі чотириста) гривень залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_2