Справа № 490/2071/16-п 10.05.2016 10.05.2016 10.05.2016
Номер провадження: 33/784/79/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 33/784/79/16 Головуючий у суді 1-й інстанції: Дірко І.І.
Категорія: ст.172-10 КУпАП Головуючий у 2-й інстанції: Пустовар М.Л.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Апеляційний суд Миколаївської області
головуючого судді Пустовара М.Л.,
при секретарі Тимошенко О.Ф.,
за участю особи, притягнутої до
адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

10 травня 2016 року, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2016 року, якою:
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополя, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 (у даний час проживає у АДРЕСА_2 );
- визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-10 КУпАП, та звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням,
в с т а н о в и в:
Постановою визнано, що 3 березня 2016 року у відношенні матроса ОСОБА_1 складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-10 КУпАП, згідно якого останній 29 лютого 2016 року відмовився виконувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2016 р. № 81 та наказ командира тієї ж військової частини від 29.02.2016 р. № 93 про прийняття справ та посади інструктора полігону боротьби за живучість.
В апеляції ОСОБА_1 просить постанову скасувати, провадження у справі закрити.
Вважає, що суд не повно та не об`єктивно з`ясував усі обставини справи та вирішив її не у відповідності до закону.
Зазначає, що за п.83 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», військовослужбовці призначаються на посади, переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю та набутим досвідом служби. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка).
Вказує, що на порушення вищезазначеного Положення, перепідготовки у нього не було, всі прохання про переведення на основну або споріднену посаду ігнорувались, самого навчального полігону боротьби за живучість взагалі не існує, у зв`язку з чим він (апелянт) згідно з ст.60 Конституції України відмовився виконувати завідомо злочинний наказ від 23.02.2016 р. № 81.
Також звертає увагу, що за п.п.3.2.5.,3.2.7. Наказу Міністра Оборони України № 300 від 16.07.1997 р. «Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» питання прийняття документації та будматеріалів, що призначені для будівництва фундаменту навчального полігону боротьби за живучість відносяться до компетенції Начальника квартирно-експлуатаційної служби частини та Начальника речової служби частини.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 на підтримку апеляції, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
В апеляційній скарзі фактичні обставини справи щодо відмови ОСОБА_1 виконувати накази командира військової частини про прийняття справ та посади інструктора полігону боротьби за живучість не оспорюються, внаслідок чого, при розгляді скарги, відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП (апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги), апеляційним судом не перевірялись.
Що стосується доводів у скарзі про незаконність наказу, який ОСОБА_1 відмовився виконувати, їх не можна визнати такими, що відповідають дійсності.
Так, районним судом встановлено, що командиром військової частини НОМЕР_1 , на виконання наказу командувача ВМС Збройних Сил України від 24.06.2015 р. № 53-РС, видано наказ № 81 від 23.02.2016 р., яким зобов`язано матроса ОСОБА_1 у термін до 27.02.2016 р. прийняти справи та посаду інструктора полігону боротьби за живучість.
Цей наказ виданий уповноваженою військовою службовою особою, не суперечив чинному законодавству, не порушував цілісності суспільних відносин, конституційних прав і свобод фізичних та юридичних осіб, його виконання не сприяло настанню шкідливих наслідків, не мало ознак злочину, а отже є законним.
Проте, матрос ОСОБА_1 , який є підлеглим командира військової частини, вважаючи вказаний наказ недоцільним та не спрямованим на підняття боєготовності, відмовився його виконувати.
Факт відмови від виконання наказу самим матросом ОСОБА_1 не оспорюється та підтверджений письмовими доказами, дослідженими судом та наведеними в оскаржуваній постанові.
На підставі вищевикладеного, суд 1-ї інстанції дійшов висновку, що у діях матроса ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-10 КУпАП, а саме - відмова від виконання законних вимог командира (начальника).
З таким висновком суд апеляційної інстанції погоджується, оскільки винуватість ОСОБА_1 підтверджена сукупністю належних доказів, а його дії відповідно кваліфіковані за інкримінованим йому законом про адміністративні правопорушення.
Доводи апелянта щодо незаконності наказу, який він відмовився виконувати, суперечать змісту цього наказу, яким ОСОБА_1 лише зобов`язано, відповідно до займаної ним посади, прийняти таку посаду та справи, які мають безпосереднє до неї відношення.
Як і зазначив районний суд, будь-яких ознак незаконності, а тим більш злочинності наказу, останній за своїм змістом та суттю не містив.
Станом, як на момент виконання, так і на час апеляційного перегляду справи, ні наказ командувача ВМС ВС України, ні командира військової частини НОМЕР_1 не скасовано через незаконність, отже вони є легітимними і мають виконуватись відповідними службовими особами Збройних Сил.
За такого є безпідставними і посилання у сказі на положення ст.60 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.
Ці положення Конституції не стосуються інших наказів, які особа безпідставно чи помилково вважає злочинними.
За обставин, які є предметом цієї справи, матрос ОСОБА_1 повинен був виконати наказ командира, а після того, у разі невідповідності наказу зазначеним у скарзі правилам, викладеним у п.83 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», оскаржити його відповідній посадовій особі чи до суду у встановленому законом порядку.
Права на відмову виконувати наказ, як військовослужбовець, ОСОБА_1 , згідно чинного законодавства України, не мав.
Зважаючи на викладене, а також відповідність судового розгляду та оскаржуваного судового рішення вимогам КУпАП, ОСОБА_1 обґрунтовано притягнуто до відповідальності.
Звільняючи правопорушника від адміністративного стягнення, судом першої інстанції прийнято до уваги, що останній є вузькоспеціалізованим фахівцем (водолазом-розвідником спеціального призначення), має статус учасника бойових дій, відзначений міжнародними дипломами та сертифікатами, а також те, що тяжких наслідків та матеріальних збитків від скоєного адміністративного правопорушення не настало, а тому є достатні підстави обмежитись щодо нього усним зауваженням.
З огляду на наведене, оскаржуване судове рішення скасуванню із закриттям справи, про що просить апелянт, не підлягає.
Керуючись п.1 ч.8 ст.294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст.172-10 КУпАП - без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя