П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоМаринченка В.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,

при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представників:

Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі -Залізниця) - Краснової Т.М.,

управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області (далі - Управління праці) - Недогарка С.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Залізниці до Управління праці про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Залізниця звернулася до суду з позовом до Управління праці про визнання протиправною його бездіяльності, а саме: нереєстрації за період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року податкових зобов'язань за фактично надані послуги пільгового проїзду залізницею окремим категоріям громадян по станції Малин м. Малин, ненадсилання інформації про додаткові зобов'язання фінансовому органу виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області (далі - Міськарада), визнання протиправною бездіяльності Управління праці в частині неповної сплати витрат на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду в приміських поїздах, за вказаний період та стягнення з відповідача витрат, понесених Залізницею на перевезення таких пасажирів.

На обґрунтування позовних вимог Залізниця зазначила, що на порушення вимог пункту 6 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256 (далі - Порядок фінансування), Управління праці за період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року не зареєструвало свої зобов'язання за фактично надані послуги пільгового проїзду залізницею окремих категорій громадян по станції Малин м. Малин за вказаний період та не надсилало інформацію про додаткові зобов'язання щомісяця до 18 числа фінансовому органу виконавчого комітету Міськради; не сплатило Залізниці витрати на перевезення залізницею пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах, за період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року у сумі 444 682 грн 22 коп.

Шевченківський районний суд міста Києва постановою від 8 квітня 2013 року позов задовольнив: визнав протиправною бездіяльність Управління праці в частині невиконання вимог пункту 6 Порядку фінансування, а саме: нереєстрації в період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року своїх зобов'язань за фактично надані послуги пільгового проїзду залізницею окремих категорій громадян по станції Малин м. Малин за вказаний період та ненадсилання інформації про свої зобов'язання щомісяця до 18 числа фінансовому органу виконавчого комітету Міськради; визнав протиправними дії Управління праці в частині несплати Залізниці витрат на перевезення пасажирів залізницею, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах, за період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року відповідно Порядку фінансування; постановив стягнути з Управління праці на користь Залізниці витрати на перевезення залізницею пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах, за період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року в сумі 444 682 грн 22 коп. та судовий збір у розмірі 2328 грн 41 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на порушення пункту 6 Порядку фінансування відповідач мав надіслати інформацію за період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року щодо компенсування пільг, наданих залізницею відповідним категоріям громадян, фінансовим органам, які складають уточнені реєстри, проте додаткові зобов'язання відповідач не зареєстрував.

Доводи відповідача щодо необхідності укладення договору про порядок відшкодування витрат за надані послуги по перевезенню пільгових категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету як обов'язкового елементу відшкодування понесених Залізницею витрат за рахунок субвенцій з державного бюджету не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 24 жовтня 2013 року постанову суду першої інстанції скасував у частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Управління праці щодо несплати Залізниці витрат на перевезення пасажирів залізницею, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах, за період з 1 січня по 31 жовтня 2012 року відповідно до Порядку фінансування та ухвалив у цій частині нову постанову - про відмову в задоволенні позову. В решті постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Вирішуючи спір, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про протиправну бездіяльність Управління праці щодо нереєстрації в період з 1січня по 31 жовтня 2012 року додаткових зобов'язань за фактично надані послуги пільгового проїзду залізницею окремих категорій громадян, ненадсилання інформації про свої зобов'язання щомісяця до 18 числа фінансовому органу виконавчого комітету Міськради та стягнення на користь позивача витрат на перевезення залізницею пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах, за вказаний період у сумі 444 682 грн 22 коп.

Водночас суд дійшов висновку про те, що обсяг субвенцій з державного бюджету місцевому бюджету для розрахунків за надані послуги пільгового перевезення громадян на 2012 рік було затверджено у сумі 241 000 грн, тому відповідач не міг перерахувати позивачу суми понад ті, які виділені за рахунок субвенцій.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 16 квітня 2015 року скасував постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року та залишив у силі постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 8 квітня 2013 року. Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що відсутність коштів для належного виконання грошового зобов'язання не може бути обставиною, що звільняє від відповідальності (форс-мажорною обставиною), незалежно від підстав її виникнення. Крім того, чинним законодавством не врегульовано порядок проведення погашення заборгованості бюджетних установ у випадках, коли поточні бюджетні асигнування не покривають усі зобов'язання за укладеними договорами, проте вказане не може бути підставою для звільнення від виконання зобов'язань за укладеними договорами.

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, Управління праці звернулось із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України пункту 6 Порядку фінансування.

На обґрунтування заяви додало копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 27 листопада 2012 року, 19 червня, 13 та 18 листопада 2014 року (справи №№ К/9991/39595/12, К/800/30552/13, К/800/51507/13, К/9991/46052/11 відповідно), які, на думку Управління праці, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Водночас обставини справи, що розглядається, відмінні від обставин, встановлених у справах, на рішення в яких посилається заявник, обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2015 року.

Так, у справі, що розглядається, касаційний суд зазначив, що відсутність коштів для належного виконання грошового зобов'язання не може бути обставиною, що звільняє від відповідальності (форс-мажорною обставиною), незалежно від підстав її виникнення. Крім того, чинним законодавством не врегульовано порядок проведення погашення заборгованості бюджетних установ у випадках, коли поточні бюджетні асигнування не покривають усі зобов'язання за укладеними договорами, проте вказане не може бути підставою для звільнення від виконання зобов'язань за укладеними договорами.

В ухвалах від 27 листопада 2012 року та 13 листопада 2014 року Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що виплата відшкодування за перевезення пільгової категорії громадян проводилась управлінням праці відповідно до договорів на перевезення пасажирів на маршрутах загального користування та з дотриманням вимог Порядку фінансування, а також Методики розрахунку відшкодування витрат від перевезення пільгових категорій населення на 2010 - 2012 роки.

В ухвалі від 18 листопада 2014 року суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду про те, що спірна компенсація утворилась внаслідок неузгодження сум відшкодування вказаних витрат за період з січня по лютий 2008 року, тобто у період дії пункту договору, яким передбачено певний граничний рівень такої компенсації.

В ухвалі від 19 червня 2014 року Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що відповідно до пункту 2.9 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 2 березня 2012 року № 309 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 березня 2012 року за № 419/20732), органи казначейства не реєструють зобов'язання у разі відсутності документів, які підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання. Договір про порядок відшкодування витрат за надані послуги по перевезенню пільгових категорій громадян між сторонами укладено не було. Таким чином, оскільки немає документів, які підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання, то у відповідача не виникло обов'язку з відшкодування понесених позивачем витрат.

Отже, ухвалення судом касаційної інстанції різних за змістом судових рішень стало наслідком встановлення різних обставин справ, тому підстав для висновку про неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах немає.

Ураховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, керуючись частиною першою статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.Л. Маринченко
Судді: О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.А. Коротких О.В. Кривенда
П.В. Панталієнко О.Б. Прокопенко
І.Л. Самсін О.О. Терлецький