ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 року м. Мукачево Справа №303/772/16-п 3/303/300/16

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області В.В.Кость, розглянувши матеріали, що надійшли з Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції в Закарпатській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, пенсіонера),

за статтею 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Матеріали адміністративної справи місять фактичні дані відносно того, що: «31 січня 2016 року о 17 год. 03 хв. в м. Мукачево по вул. Автомобілістів, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «CITROEN Berlingo», д./н. ВС 08-54 ВІ, не виконав вимогу працівників міліції про зупинку транспортного засобу, яка була подана за допомогою звукового сигналу та червоних проблискових маячків, а надалі продовжував свій рух та проїхав на заборонений сигнал світлофору.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковано за статтею 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у звязку з порушенням ним п.2.4 Правил дорожнього руху України.

В судові засідання ОСОБА_1 не зявився, оскільки заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Поряд з цим, на підставі поданої ним заяви (а.с. 12), ОСОБА_1 заперечив свою причетність до скоєння адміністративного правопорушення, вказавши на те, що 31 січня 2016 року не перебував за кермом власного автомобілю, що доведено постановою Берегівського районного суду від 24.02.2016 року.

Дослідивши матеріали адміністративної справи суд констатує наступне.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Як зазначено у ст. 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення визнається вчиненим коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Згідно зі ст. 215 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для визнання діяння правопорушенням і, відповідно, застосування передбачених правовими нормами санкцій необхідно встановити наявність у діянні особи складу адміністративного правопорушення.

Згідно з вимогами ст.ст. 278, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Диспозиція статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає нормативне правило наступного змісту: «адміністративна відповідальність настає за невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу.

Отже, необхідною умовою для застосування до порушника відповідальності передбаченої вищевказаною ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення є, зокрема, наявність доказів, які б безпосередньо свідчили про порушення викладених вище вимог про зупинку, а також у залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди з порушенням встановлених нормативно-правовими актами правил.

Суб'єктом правопорушення за вищевказаною нормою є лише водій транспортного засобу.

За даними протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 №457844 від 31.01.2016, ОСОБА_1 порушив приписи п. 2.4 Правил дорожнього руху України, якими передбачено, що на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обовязковому технічному контролю.

Однак, як вбачається з наданої ОСОБА_1 копії постанови Берегівського районного суду від 24 лютого 2016 року (а.с. 18), 31 січня 2016 року при зупинці працівниками патрульної поліції водія автомобіля марки «CITROEN Berlingo», д./н. ВС 08-54 ВІ, за кермом автомобіля перебував ОСОБА_2. При цьому, ОСОБА_1 перебував на пасажирському сидінні.

Також вищевказаним судовим рішенням встановлені обставини відносно відсутності у діях ОСОБА_1 події і складу адмінправопорушення, передбаченого статтею 126 КпАП України, який одночасно був встановлений інспектором при складанні на вказану особу й двох інших адмінспротоколів, а саме за статтею 130 та ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Фактичні дані встановлені вищевказаним рішенням суду з приводу перебування ОСОБА_1 на пасажирському сидінні автомобіля узгоджуються також і наданими ОСОБА_1 поясненням інспектору з приводу адмінправопорушення (протокол, а.с. 1).

Інших фактичних даних, які б свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення матеріали справи не містять.

Отже, вказаним судовим актом, який набрав законної сили та підлягає обовязковому виконанню на всій території України, констатовані фактичні дані щодо відсутності у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, яке нерозривно повязане з тим, яке є предметом даного судового розгляду.

Вищевказане свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

По відношенню до цього суд також виходить з того, що згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначив в п. 4 рішення від 22.12.2010 року 23-рп/2010 Конституційний Суд України (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)), конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64).

Відповідно до п. 4.1 вказаного Рішення, Конституційний Суд України також зазначив, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Відповідно до Основного Закону України (частина третя ст. 62) усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, провадження по справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 62, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 7, 9, 124, 215, 221, 247, 283-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ПОСТАНОВИВ:

1. Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити, у звязку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

2. Копію постанови направити в Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції в Закарпатській області в Закарпатській області для виконання.

3. Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня її винесення через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость