Справа №461/959/16-п
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., з участю представника Львівської митниці ОСОБА_1, розглянувши матеріали, які надійшли від заступника начальника Львівської митниці про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, громадянку України, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючу в представництві авіаліній Королівства Бахрейн, проживаючу за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

за ст.471 Митного Кодексу України,

в с т а н о в и в :

згідно протоколу про порушення митних правил, ОСОБА_2 03.02.2016 року о 16.26 год. прямуючи в Україну з Туреччини в якості пасажира рейсу Стамбул Львів через митний пост «Львів-аеропорт» Львівської митниці, обравши спрощену зону митного контролю намагалась перемістити через митний кордон України товар, шляхом недекларування, тобто незаявленням за встановленою формою точних відомостей про товари, що підлягають обовязковому декларуванню, та перевищує неоподатковану норму до переміщення через митний кордон України, а саме 11919 доларів США.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 під час розгляду справи факт правопорушення визнав та просив повернути вилучені кошти в сумі 1000 доларів США.

Заслухавши думку представника митного органу, представника правопорушника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 471 МК України відповідальність настає за порушення порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто наявність під час проведення митного контролю в особи, яка формою проходження митного контролю обрала проходження через таку зону (коридор), товарів, заборонених або обмежених до переміщення через митний кордон України, або товарів у кількостях, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що в діях ОСОБА_2 наявні ознаки правопорушення, передбаченого ст.471 МК України, а саме обравши спрощену зону митного контролю остання намагалась перемістити через митний кордон України товар, шляхом недекларування та перевищує неоподатковану норму до ввезення на територію України, що стверджується протоколом про порушення митних правил від №0346/20901/16 від 03.02.2016р., доповідною запискою старшого державного інспектора ВМО №1 м/п «Львів-аеропорт» та письмовими поясненнями ОСОБА_2

Вирішуючи питання призначення виду стягнення за порушення митних правил, з урахуванням характеру вчиненого порушення, особи порушника, яка раніше до адміністративної відповідальності за порушення митних правил не притягувався, суд також зважає на наступне.

Згідно ст.462 МК України, яка регулює основні та додаткові адміністративні стягнення, попередження та штраф можуть застосовуватися тільки як основні адміністративні стягнення за порушення митних правил.

Конфіскація товарів, транспортних засобів, зазначених у п.3 ст.461 МК України, може застосовуватися як основне і як додаткове адміністративне стягнення.

За одне і те саме порушення митних правил може накладатися тільки основне або основне і додаткове адміністративне стягнення. Якщо статтею, якою встановлюється адміністративна відповідальність за порушення митних правил, передбачається основне і додаткове адміністративне стягнення, застосування лише додаткового адміністративного стягнення без основного не допускається, крім випадку, передбаченого ч.3 ст. 467 МК України.

Статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Крім того, згідно з ст.9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України Про міжнародні договори від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. При цьому визначено, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України, таким чином в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію З захисту прав і основних свобод людини, а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід'ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Судове рішення, яким застосовується конфіскація майна, є втручанням в право особи на повагу власності. Згідно статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції з захисту прав людини, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких обставин конфіскація є втручанням в право особи на повагу власності і, відповідно, має бути застосована ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з захисту прав людини.

Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу власності має бути законним. Крім того, держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів. Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.

Об'єктивна сторона правопорушення, яке вичинив правопорушник полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в зеленому коридорі, тобто в зоні спрощеного митного контролю, відповідальність за що передбачена ст. 471 МК України. Згідно зст.471 МК України, за таке правопорушення передбачено накладення адміністративного стягнення в виді штрафу і конфіскації не задекларованої валюти.

При цьому, при прийнятті рішення по справі, суд також враховує те, що стосується загального інтересу, якому могло слугувати таке втручання, Європейський Суд зазначив, що держави мають законний інтерес і в той же час обов'язок вживати заходи в цілях виявлення та контролю руху готівкових коштів через кордони, оскільки значні суми готівки можуть використовуватись для легалізації незаконних доходів, торгівлі наркотиками, фінансування тероризму, вчинення тяжких фінансових злочинів. Загальна вимога про декларування, яка розповсюджується на будь-яку особу, що перетинає кордон держави, попереджує прихований ввіз і вивіз грошових коштів з країни і конфіскаційна міра, яку тягне недекларування грошових коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, передбаченої для боротьби з подібними правопорушеннями.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, у відповідності з рішенням ЄСПЛ, слід визнати що застосування конфіскації в даному випадку відповідатиме загальним інтересам.

Вирішуючи питання чи буде, в разі застосування конфіскації, досягнута розумна співрозмірність між засобами, використаними судом для забезпечення загального інтересу, і захистом права особи на повагу власності або, іншими словами, чи не буде покладено на нього індивідуальний надмірний тягар, суд приймає до уваги нижченаведені обставини.

Правопорушник свою вину у вчинені адміністративного правопорушення визнав у повному обсязі. Правопорушення полягало в недекларуванні митному органу коштів у готівковій формі, які вона возила в Україну. Крім того, правопорушення було вчинено, в значній мірі, внаслідок неуважності правопорушника. Слід також зауважити, що вивезення чи ввезення готівкової іноземної валюти з України чи в Україну не є незаконним, згідно з діючим законодавством держави. Крім того, сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10000 євро), яка може бути вивезена без письмового декларування.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що зазначені кошти отримані незаконним шляхом або призначені для використання в незаконній діяльності.

Таким чином, єдине протиправне діяння, яке вчинила ОСОБА_2 полягає в ненаданні митному органу відповідної декларації.

Вирішуючи питання про застосування адміністративного стягнення, враховую вимоги ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно яких, для визнання втручання держави співрозмірним воно має відповідати тяжкості правопорушення, зокрема невиконанню вимог про декларування, а не тяжкості будь-якого іншого правопорушення (легалізації незаконних доходів. Ухилення від сплати податків), яке фактично встановлено не було. Таким чином, сума, яка за рішенням суду має бути конфіскована, є для правопорушника значною, і має бути повернута.

З іншого боку, шкода, яка могла бути заподіяна державі Україна, була незначна, оскільки правопорушник не ухилявся від сплати мита чи інших зборів і фактично не заподіяв іншої майнової шкоди державі.

За таких обставин, враховуючи практику ЄСПЛ (справа Ізмайлов проти Російської Федерації), вищевказані норми Конституції України, приходжу до висновку про те, що застосування конфіскації в якості додаткового адміністративного стягнення, в даному випадку є порушенням положень ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, тобто неспіврозмірним, оскільки покладає на правопорушника «індивідуальний надмірний тягар».

З огляду на вищенаведене, приходжу до висновку, що на ОСОБА_2 слід накласти штраф, в межах встановлених санкцією ст.471 МК України, а товар (грошові кошти), що був предметом правопорушення, повернути особі, відносно якої складено протокол.

Керуючись ст.ст.458, 459, 461, 471, 486, 527, 528 МК України, суд -

п о с т а н о в и в :

ОСОБА_2 визнати винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.471 МК України та накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 гривень.

Вилучені, згідно протоколу №0346/20901/16 від 03.02.2016 року 1000,00 (одна тисяча) доларів США - повернути ОСОБА_2

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 275,60 грн. судового збору.

Постанова може бути оскаржена та на неї прокурором може бути внесено подання упродовж десяти днів з дня її винесення.

Суддя Стрельбицький В.В.