Номер провадження: 33/785/27/16
Головуючий у першій інстанції Шкорупеєв
Доповідач Балан В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2016 року м. Одеса

Суддя Апеляційного суду Одеської області Балан В.Д., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 14.09.2015 року по справі про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Зазначеною постановою судді суду першої інстанції ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП і підданий адміністративному стягненню у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки за те, що 14.08.2015 року о 23 год. він, порушивши вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, на вул. Добровольського в м. Одесі керував автомобілем «АУДІ» (номерний знак НОМЕР_1) з явними ознаками алкогольного сп'яніння, а від проходження медичного огляду відмовився у присутності двох свідків.

У апеляційній скарзі та доповненнях до неї ОСОБА_1 зазначив, що не заперечує факту правопорушення, але вважає обраний до нього вид адміністративного стягнення надто суворим.

Суддя розглянув справу за його відсутності, позбавивши його можливості дати пояснення та надати докази, які могли б вплинути на призначення стягнення.

За таких обставин суддя не врахував, що керування автомобілем повязано з його роботою, яка є єдиним джерелом доходу його сімї, тому просить змінити вид стягнення на штраф.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи своєї апеляційної скарги і просили її задовольнити.

Окрім того, ОСОБА_1 пояснив, що він, під час зупинки його працівниками ДАІ, не перебував у стані алкогольного спяніння, а також власноруч не писав пояснення у протоколі, оскільки це не його почерк. Хто писав таке пояснення він не знає.

До того ж, під час його зупинки працівниками ДАІ і складання протоколу, жодних свідків не було, а, склавши протокол, працівники ДАІ дозволили йому їхати далі самостійно.

Сторонній особі керування його автомобілем не передавали і хто такий ОСОБА_3, якому, як це зазначено у протоколі було передано керування автомобілем, він не знає.

Він доводив працівникам ДАІ, що підстав для складання протоколу немає, але вони запевнили його, що усе минеться штрафом.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вважаю, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Строк на подачу апеляційної скарги ОСОБА_1, був поновлений постановою від 24.12.2015 року.

Відповідно до приписів ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Аналіз змісту постанови судді суду першої інстанції та матеріалів справи показує, що суддя, при розгляді справи про адміністративне правопорушення не дотримався приписів зазначених норм закону, не перевірив наявні у справі докази на предмет їх допустимості та достовірності, внаслідок чого прийняв рішення, яке суперечить фактичним обставинам справи.

Дійсно, відповідно до приписів ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З матеріалів справи випливає, що суд не повідомляв ОСОБА_1 про час та дату розгляду справи, а зазначення працівником ДАІ у протоколі про адміністративне правопорушення про це, не може вважатись належним сповіщенням.

У постанові судді суду першої інстанції зазначено, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП доведена наявними у справі доказами, а саме: поясненнями свідків та висновком медичного огляду.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутній будь-який висновок медичного огляду, адже ОСОБА_1 притягнутий до відповідальності саме за відмову від проходження медичного огляду.

Окрім того, у матеріалах справі містяться два пояснення свідків ОСОБА_4 (а.с. 3) та ОСОБА_5 (а.с. 4), але ці пояснення не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у справі за наступних підстав.

Зі змісту пояснення ОСОБА_4 від 14.08.2015 року видно, що воно ним не підписане.

До того ж, у ньому зазначено, що ОСОБА_6, 14.08.2015 року о 23 год. 20 хв. керував автомобілем НОМЕР_2 та у його присутності відмовився від проходження медичного огляду, хоча у протоколі про адміністративне правопорушення та у постанові судді зазначено, що автомобілем «АУДІ» (номерний знак НОМЕР_1) керував та відмовився від медичного огляду ОСОБА_1

У поясненні «свідка» взагалі не зазначено прізвище особи, яка керувала транспортним засобом та відмовилась від медичного огляду.

Аналогічно виглядає, по суті, пояснення свідка ОСОБА_5, з тією лише відмінністю, що воно підписане особою, яка його надала.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з приписами ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Разом з тим, у Кодексі України про адміністративні правопорушення, відсутні норми, які б передбачали правове визначення понять належності та допустимості доказів у справах про адміністративні правопорушення, тому вважаю, що у даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, як засіб заповнення прогалини у законодавстві, який полягає у застосуванні врегульованих конкретною нормою правовідносин, норми закону, що регламентує подібні відносини у кримінально-процесуальному законодавстві.

Так, відповідно до приписів ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Окрім цього, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 наполягав на тому, що відмітка у протоколі про адміністративне правопорушення про передачу керування його автомобілем ОСОБА_3 не відповідає дійсності, оскільки, насправді, після складання протоколу працівники ДАІ дозволили йому самостійно продовжувати рух, а ОСОБА_3 він не знає.

Суд апеляційної інстанції прийняв заходів для перевірки обставин справи шляхом виклику у судове засідання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також ОСОБА_3, але зазначені особи в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

ОСОБА_1 пояснив суду апеляційної інстанції, що він особисто виїжджав на місце проживання ОСОБА_3, за адресою, зазначеною у протоколі, але сусіди йому повідомили, що ОСОБА_3 кілька років не проживає.

Таким чином, аналіз доказів, на які посилається суддя суду першої інстанції у постанові, показує, що ці докази є неналежними та недопустимими, тому не можуть бути використані при прийнятті процесуального рішення у справі.

Отже, кваліфікація дій ОСОБА_1 за ст. 130 ч. 1 КУпАП не підтверджена відповідними доказами, тому постанова судді підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Разом з тим, ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачає такої підстави для закриття провадження у справі, як недоведеність вини особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, тому, у даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, як засіб заповнення прогалини у законодавстві, який полягає у застосуванні врегульованих конкретною нормою правовідносин, норми закону, що регламентує подібні відносини у кримінально-процесуальному законодавстві.

Пунктом третім частини першої статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що докази, на які послався суддя суду першої інстанції у постанові або відсутні (висновок медичного огляду) або визнані неналежними та недопустимими (пояснення свідків).

Інших доказів у справі немає та під час апеляційного розгляду вони не встановлені, і можливості їх отримати вичерпані.

Окрім того, відповідно до ст. 8 ОСОБА_7 України, «В Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_7 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_7 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_7 України є нормами прямої дії…».

Згідно з приписами ст. 62 ОСОБА_7 України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У даному конкретному випадку йдеться не про кримінальний злочин, а про адміністративне правопорушення, але, оскільки Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає таку підставу для закриття провадження у справі як недоведеність вини, вважаю за необхідне застосувати аналогію закону та ст. 62 ОСОБА_7 України, як норму прямої дії.

У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, протесту прокурора суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу чи протест прокурора без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 8 та 62 ОСОБА_7 України, ст. 85, 86, 284 КПК України, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 14.09.2015 року, - скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст. 130 ч. 1 КУпАП закрити у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпаності можливості їх отримати.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_8