АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 33/790/17/16 Суддя доповідач Зубков Л.Я.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 січня 2016 року суддя апеляційного суду Харківської області Зубков Л.Я. за участю особи, щодо якої був складений протокол про адміністративне правопорушення, а саме ОСОБА_1, та його захисників ОСОБА_2 і ОСОБА_3, розглянув в судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року.

Цією постановою, на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, закрито провадження в справі щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за закінченням строку накладання на нього адміністративного стягнення за п. 6 ч.1 ст. 212-2 цього Кодексу.

Закриваючи провадження в справі з наведеної підстави суддя, в той же час, визнав встановленим, що ОСОБА_1, працюючи на посаді заступника директора головного інженера Відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» ДП «НЕК «Укренерго», маючи допуск та доступ до державної таємниці, у період з 7 по 10 серпня 2015 року здійснив виїзд до Російської Федерації. При цьому, в порушення Закону України «Про державну таємницю» (ст. 28) та порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях...", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 939, (п. 696), письмово не повідомив посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, а також РСП Відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система «ДП «НЕК «Укренерго» про свій виїзд за межі України.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить постанову судді скасувати та винести нову, якою провадження по справі закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого п.6 ч.1 ст. 212-2 КУпАП, посилаючись на те, що не тільки не є субєктом цього вчинення але й не порушував законодавство про державну таємницю взагалі.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 і його захисників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підтримку апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, вважаю що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

ОСОБА_1 не заперечував, що у звязку з доступом до державної таємниці брав на себе зобовязання додержуватися вимог законодавства про державну таємницю та був попередженим про відповідальність за порушення законодавства у сфері охорони державної таємниці.

Визнав, що перед виїздом 7 серпня 2015 року до Росії у приватних справах не повідомив про це посадовій особі, яка надала йому доступ до державної таємниці та режимно секретний орган за місцем своєї роботи.

В той же час пояснив, що вважав за достатнє повідомити про свій виїзд до іноземної держави після повернення в Україну, оскільки про необхідність письмового повідомлення про це перед виїздом за кордон, не був обізнаним.

Однак, за ствердженням опитаного судом апеляційної інстанції в якості свідка інженера 1 кт. РСО і спецзвязку Північної ЕС ОСОБА_4, він особисто знайомив ОСОБА_1 з вимогами законодавства про державну таємницю і, зокрема, з вищезазначеним обовязком, в забезпечення вимог п. 696 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 939 щодо необхідності проведення інструктажу осіб, яким надано доступ до державної таємниці, з питань охорони державної таємниці, в разі їх виїзду до іноземної держави.

Про організацію роботи РСО ВП «Північна електроенергетична система» ДП «НЕК «Укренерго» саме таким чином, а отже про обєктивність пояснень свідка ОСОБА_5 з цього приводу, свідчить наявна в матеріалах справи копія листа журналу обліку виїздів за кордон працівників, яким надано доступ до державної таємниці, з додатками щодо проведення з ними попередніх інструктажів.

Ствердження ОСОБА_1 про те, що він не мав можливості своєчасно повідомити письмово про свій виїзд за межі України, бо знаходився на лікарняному, позбавлене цензу, оскільки, по перше, ОСОБА_1 визнав, що не збирався робити це напередодні виїзду, а по друге знаходження на лікарняному з 4 серпня 2015 року не стало на заваді його виїзду до Росії на третій день хвороби, а отже не перешкоджало можливості письмово повідомити відповідні інстанції щодо наміру виїхати за межі України.

Що стосується посилань апелянта на те, що він не є субєктом правопорушення, передбаченого п.6 ч.1 ст. 212-2 КУпАП, то аналіз цієї правової норми у сукупності з положеннями ст. 28 Закону України «Про державну таємницю» та п. 696 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 939 «Про затвердження Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях та визнання такими, що втратили чинність , деяких постанов Кабінету Міністрів України», дає підстави вважати що обовязок громадянина, якому надано доступ до державної таємниці, заздалегідь інформувати певні інстанції в письмовій формі про свій намір виїхати до іноземної держави у приватних справах покладається на нього в забезпечення режиму секретності, а отже в якості заходу щодо забезпечення охорони державної таємниці.

За таких обставин висновок судді першої інстанції про порушення ОСОБА_1 законодавства про державну таємницю в межах обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення є обґрунтованим.

Тому, керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року про закриття на підставі п.7 ст. 247 КУпАП провадження по справі щодо ОСОБА_1 за п.6 ч.1 ст. 212-2 цього Кодексу залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя -