П ОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 556/1509/15-п

28.09.2015 року. Суддя Володимирецького районного суду Рівненської області Іванків О.В., розглянувши матеріали, що надійшли від начальника ВДАІ у Володимирецькому районі гр.ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, непрацюючого, -

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

28 серпня 2015 року працівниками ДАІ складено протокол про те, що цього числа біля 18 год. 35 хв. в смт.Володимирець керував транспортним засобом автомобіль НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного спяніння, відмовився пройти медогляд на визначення стану спяніння на вимогу працівника міліції, чим порушив Правила дорожнього руху, п.2.5.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що 28.08.2015 року він керував автомобілем, був зупинений працівниками ДАІ, які перевірили у нього документи на автомобіль, і склали протокол за відсутність документів. Пройти обстеження з допомогою алкотестера йому ніхто не пропонував. Алкоголь він вживав напередодні, тобто ввечері 27.08.2015 року. В машині крім нього та двох інспекторів ДАІ нікого не було,будь-яких свідків.

Зокрема, ч.1 ст.130 КУпАП встановлено відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З приводу відмови ОСОБА_1 від проходження медогляду на ста спяніння судом встановлено наступне.

У відповідності до пп.6-8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. N 1103, водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється уповноваженою особою Державтоінспекції для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров'я. Огляд може також проводитися в спеціально обладнаних пересувних пунктах (автомобілях), що належать закладам охорони здоров'я і відповідають установленим МОЗ вимогам. Уповноважена особа Державтоінспекції забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров'я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав. У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров'я уповноважена особа Державтоінспекції в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп'яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

До протоколу серії АП1 №252976 долучено пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в присутності яких ОСОБА_1 відмовився від проходження медогляду на стан спяніння.

Разом з тим, в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив суду, що 28.08.2015 року він не був безпосереднім свідком відмови ОСОБА_1 від проходження медогляду, в його присутності працівники ДАІ не пропонували водію продути алкотестер чи проїхати у медичний заклад і не складали протокол, однак пізніше, на прохання знайомих інспекторів, він підписав протокол.

Свідок ОСОБА_3 в судове засідання взагалі не зявився, однак його відсутність на місці складання протоколу підтверджується, крім пояснень ОСОБА_1, також і відеозаписом, що наданий працівниками ДАІ, оскільки свідки на відеозаписі взагалі відсутні.

Вказаний відеозапис також підтверджує, що працівники ДАІ не пропонували ОСОБА_4 пройти медогляд з допомогою алкотестера.

Крім того, в протоколі серії АП1 №252976 не вказано, у який саме спосіб ОСОБА_1 відмовився від проходження медогляду, в якій установі такий огляд мав би проводитись.

Таким чином, належних доказів відмови ОСОБА_1 від проходження медичного огляду на стан спяніння суду не надано. Письмові пояснення свідків, долучені до протоколу суд не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовані сукупністю інших доказів, в т.ч. і допитом одного із свідків у судовому засіданні.

У відповідності до ст.ст.251, 252 КУпАП приймаючи рішення по справі про адміністративне правопорушення, суд оцінює докази в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При оцінці доказів у даному провадженні, враховуючи, що санкцією ст.130 КУпАП передбачено таке стягнення як адміністративний арешт, суд виходить із засад змагальності, презумпції невинуватості, а також із положень ст.62 Конституції України, згідно з якою обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях та доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь

Такий висновок суду ґрунтується на судовій практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої застосування позбавлення волі у якості покарання надає правовій нормі характер, більшою мірою властивий кримінальному провадженню, ніж адміністративному або дисциплінарному. Так, у справі „Engel and Others v. the Netherlands" (рішення від 08.06.1976 року), Європейський суд зазначив, що у суспільстві, в якому діє принцип верховенства права, покарання у вигляді позбавлення волі віднесені до „кримінальної" сфери, за винятком тих, які за своїм характером, тривалістю або способом виконання не можуть вважатися такими, що завдають суттєві збитки. Це правило зберігає свою чинність й у випадку, коли позбавлення волі є лише альтернативною формою стягнення, поряд із більш мякими, наприклад, штрафом. У справі „Benham v. the United Kingdom" (рішення від 10.06.1996 року) Європейський суд встановив, що навіть за умови існування лише ризику або вірогідності застосування позбавлення волі інтереси правосуддя вимагають забезпечення справедливого судового розгляду.

Разом з тим, в матеріалах адміністративної справи про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП відсутні належні докази на підтвердження його вини у скоєному.

Згідно ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.1) ст.247, ст.ст.251, 252 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст.130 ч.1 КУпАП відносно ОСОБА_1 в звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: