П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Київ

Суддя Апеляційного суду міста Києва Балацька Г.О. за участі:

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якій міститься і клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року відносно

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Сумської області, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

В С Т А Н О В И Л А:

Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5.100 (п'ять тисяч сто) гривень.

Згідно з постановою суду, 22 вересня 2014 року о 13 год. 30 хв. по вул. Стрільців у м. Монастириська, ОСОБА_1 передав керування транспортним засобом особі, яка перебувала в стані алкогольного сп'яніння, чим порушив п. 2.9 "г" Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить поновити строк на апеляційне оскарження, який пропущений ним з поважних причин, а постанову місцевого суду скасувати, винести нову, якою закрити провадження у справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування клопотання про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 зазначає, що про існування постанови місцевого суду він дізнався лише 08 січня 2015 року, коли і отримав поштою рішення суду, а тому в строк на апеляційне оскарження - 16 січня 2015 року він подав апеляційну скаргу.

Що стосується його незгоди з постановою Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року, то ОСОБА_1 вважає її такою, що винесена з порушенням норм процесуального права, оскільки справа була розглянута без його участі, а належного сповіщення його про день, час та місце розгляду провадження - він не отримував.

Також, вважає постанову необґрунтованою, без дослідження всіх обставин справи, зазначаючи, що був позбавлений надавати пояснення в суді на підтвердження факту передачі керування транспортним засобом ОСОБА_2 ще 10 вересня 2014 року, тобто за довго до складання адміністративного протоколу - 22 вересня 2014 року, а тому вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Вказує, що судом, в порушення вимог ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення не в повній мірі були враховані характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність тощо. А тому, на його переконання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, міг призначити і більш м'яке стягнення, а саме - у виді 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, який просив поновити йому строк на апеляційне оскарження, що пропущений з поважних причин, та повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги і просив її задовольнити, а провадження у справі про притягнення його - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, пояснення свідка ОСОБА_2, вивчивши матеріали за протоколом про адміністративне правопорушення, передивившись запис з відеореєстратора та дослідивши додатково надані суду апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, слід прийти до наступного висновку.

Згідно зі ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

На виконання вимог ст. 278 КУпАП, при підготовці справи про адміністративне правопорушення до розгляду орган (посадова особа) вирішує, зокрема, питання чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Як регламентують положення ст. 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніше як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи.

Дані вимоги закону під час судового провадження справи за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції належним чином не дотримані, оскільки зматеріалів провадження видно, що суд хоча і повідомляв ОСОБА_1 судовою повісткою від 21 жовтня 2014 року про розгляд справи о 09.30 годині 10 листопада 2014 року в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, але даних про отримання судової повістки ОСОБА_1 в справі не має, як і взагалі відсутні відомості про направлення копії постанови ОСОБА_1 на виконання вимог ст. 285 КУпАП, що регламентує обов'язковість протягом трьох днів вручення або направлення постанови особі, щодо якої її винесено.

За наведеним та тих обставин, що ОСОБА_1 ознайомився зі справою 16 січня 2015 року та подав першу апеляційну скаргу у той же день, можна погодитися з його клопотанням про поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови судді від 10 листопада 2014 року.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов'язаний, зокрема, з'ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Дані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції загалом дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебувала в стані алкогольного сп'яніння - є правильним, оскільки підтверджується сукупністю доказів, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, письмових поясненнях свідків - ОСОБА_3, ОСОБА_4, частково в поясненнях самого ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2, записі з відеореєстратора, а також в інших матеріалах справи.

Твердження ОСОБА_1 про незаконність складеного щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення працівниками ДАІ - є безґрунтовними, оскільки нічим не підтверджується.

Дії працівників ДАІ при складанні протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку не оскаржив.

Так, згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення, що знайшло своє відтворення в фактичних обставинах правопорушення, визнаних судом першої інстанції доведеними, 22 вересня 2014 року, о 13 год. 30 хв., по вул. Стрільців у м. Монастириська Тернопільської області, ОСОБА_1 передав керування транспортним засобом особі, яка перебувала в стані алкогольного сп'яніння, чим порушив п. 2.9 "г" Правил дорожнього руху України.

Цей висновок суду підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме: власноручно викладеними поясненнями ОСОБА_1 в протоколі про адміністративне правопорушення, серія АБ2 № 163131, щодо того, що він "передав автомобіль п'яному водію ОСОБА_2 " (а.с. 1).

З огляду на те, яким почерком та у який спосіб в протоколі ОСОБА_1 був зроблений цей запис, можна зробити висновок, що написаний він був останнім під дією алкогольного сп'яніння, чого ОСОБА_1 і не спростовував, але вказав в суді апеляційної інстанції про те, що сам не може прочитати учинений ним запис в протоколі про адміністративне правопорушення.

В письмових поясненнях два свідки - поняті ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які були зупинені працівниками ДАІ фактично засвідчили факт передачі ОСОБА_1, який сидів на пасажирському сидінні, керування транспортного засобу "Мітсубісі Грандіс", д.н.з. НОМЕР_1, водію ОСОБА_2, що перебував в стані алкогольного сп'яніння (а.с. 2).

Дані пояснення свідків-понятих підтверджуються частково і поясненнями самого ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, який фактичного не заперечував обставин того, що він з ОСОБА_2 поїхали у відрядження 10 вересня 2014 року у місцевість Тернопільської області. За кермом автомобіля НОМЕР_2, 22 вересня 2014 року був ОСОБА_2 В районі м. Монастириська Тернопільської області в автомобілі пробило колесо, були неполадки і з акумулятором, тому він-ОСОБА_1. пішов у місто, а ОСОБА_2 залишився біля автомобіля. Не заперечує той факт, що у його відсутність ОСОБА_2 міг вжити алкогольні напої. У зв'язку з тим, що він сам по дорозі вжив спиртне, був втомлений, повернувшись до автомобіля, міг не усвідомлювати, в якому стані знаходиться водій ОСОБА_2 Після всіх подій, ОСОБА_2 йому зізнався, що у його відсутність вживав алкогольні напої.

Пояснення ОСОБА_1 про те, що він не знав про перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп'яніння, а тому ОСОБА_2 і продовжував керувати транспортним засобом 22 вересня 2014 року - є явно надуманими, оскільки спростовуються дослідженими в суді апеляційної інстанції матеріалами.

Так, в суді апеляційної інстанції були досліджені матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2

Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року ОСОБА_2 визнаний винуватий у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за те, що 22 вересня 2014 року, приблизно о 13 год. 30 хв., на вул. Стрільців в м. Монастирська Тернопільської області, в порушення вимог п. 2.9 "а" Правил дорожнього руху України, він керував автомобілем НОМЕР_2, в стані алкогольного сп'яніння, що підтверджується висновком Монастирського районного територіального медичного об'єднання МОЗ щодо результатів медичного огляду останнього, оскільки проти тестування за допомогою приладу "Драгер" на місці зупинки транспортного засобу ОСОБА_2 відмовився (а.с. 82).

Дані обставини підтвердив ОСОБА_2 і в суді апеляційної інстанції, вказавши, що рішення суду першої інстанції щодо себе він не оскаржив.

Після дослідження в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відеозапису, який був відзнятий та долучений до матеріалів справи працівниками ВДАІ з обслуговування Монастириського району (м. Монастириська) УДАІ УМВС України в Тернопільській області, як допоміжний засіб попередження протиправних дій та розкриття правопорушень, дійсно і ОСОБА_1, і ОСОБА_2 знаходяться в стані очевидного сп'яніння, про який останні по відношенні один до одного не могли не знати.

Доводи ОСОБА_1 про те, що передача управління автомобілем ОСОБА_2 відбулася 10 вересня 2014 року, коли вони вирушили у відрядження і ОСОБА_2 при цьому перебував у тверезому стані, а потім весь час керував транспортним засобом, включаючи 22 вересня 2014 року, ніяким чином не звільняють власника транспортного засобу "Мітсубісі Грандіс", д.н.з. НОМЕР_3, ОСОБА_1 від відповідальності за порушення ним п. 2.9 "г" Правил дорожнього руху України за передачу ним керування автомобілем ОСОБА_2, що перебував в стані алкогольного сп'яніння.

З урахуванням наведеного, дослідивши з достатньою повнотою всі докази по справі, в їх сукупності, слід прийти до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за порушенням ним п. 2.9 "г" Правил дорожнього руху України.

Як регламентують положення ст. 33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом, виходячи із санкції відповідного закону.

Санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП є альтернативною та передбачає декілька видів адміністративних стягнень.

При накладенні на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу, суд дотримався вимог ст. 33 КУпАП.

Проте, при накладенні цього стягнення у максимальних розмірах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції, з посиланням на обставини, які б слугували на увагу, не аргументував, чому саме цей розмір стягнення підлягає накладенню на нього.

Так, ОСОБА_1 раніше не притягався до адміністративної відповідальності.

З пояснень самого ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції вбачається, що він має на утриманні 4 неповнолітніх дітей, які потребують як психологічного виховання, так і матеріального забезпечення, що, першочергово, покладається на нього як на батька та годувальника сім'ї.

Обставин, що обтяжують відповідальність ОСОБА_1 за адміністративне правопорушення - не встановлено.

За викладеним, слід прийти до висновку про можливість зменшення розміру, накладеного на ОСОБА_1 штрафу, а тому постанова судді першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст. 294 КУпАП України, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року відносно ОСОБА_1 змінити: зменшити розмір накладено на нього за ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного стягнення у виді штрафу з 300 (трьохсот) до 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3.400 грн. (три тисячі чотириста грн.).

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва Г.О.Балацька