АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/793/292/15 Справа № 694/1947/15-п Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 41 КУпАП Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2015 р. м. Черкаси

Суддя Апеляційного суду Черкаської області Іваненко І. В., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3 на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2015 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, працює начальником Звенигородського управління по експлуатації газового господарства, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі пятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот пятдесят) грн., стягнуто із ОСОБА_3 судовий збір в дохід держави в сумі 243 грн. 60 коп. -

в с т а н о в и в :

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2015 року ОСОБА_3 визнаний винним за ч. 1 ст. 41 КУпАП, а саме у тому, що він, працюючи на посаді начальника Звенигородського управління по експлуатації газового господарства, допустив порушення вимог законодавства про працю, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 41 КУпАП, які були виявлені 21 жовтня 2015 року в ході проведення планованої перевірки стану дотримання законодавства про працю. А саме порушено ч. 5 ст. 80 КЗпП України: на очолюваному підприємстві присутні випадки ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Зокрема працівник ОСОБА_4 перебував у відпустці лише за період роботи з 15.12.2011 року по 15.12.2012 року. За період роботи з 15.12.2012 року по дату проведення перевірки 21.10.2015 року відпустка не надавалася.

Не погодившись з указаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2015 року як незаконну та закрити провадження у справі за відсутністю події адміністративного правопорушення.

Вважає висновок суду про те, що на очолюваному апелянтом підприємстві присутні випадки ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, помилковим, оскільки він суперечить наявним у матеріалах справи доказам, на які посилається суд в оскаржуваному судовому рішенні.

Щодо перебування у відпустці працівника ОСОБА_4, який нібито лише один раз за період роботи з 15.12.2011 року по 15.12.2012 року перебував у відпустці, і більше йому відпустка не надавалася, апелянт зазначає, що із змісту наданої суду копій особової картки ОСОБА_4, на яку посилається суд у постанові, вбачається, що по 2013 рік включно ОСОБА_4 перебував 28 днів у щорічній основній та 6 днів у щорічній додатковій (як потерпілий від аварії на ЧАЕС) відпустці, всього 34 дні. У 2014 році він отримав 14 днів основної та 6 днів додаткової відпустки. Не використаними залишились 14 днів основної відпустки.

Зауважує, що на день перевірки підприємства 21.10.2015 року, календарний 2015 рік ще не закінчився і можливість надати ОСОБА_4 невикористаних у 2014 році 14 днів відпустки не була втрачена.

Також вказує, що відповідно до вимог трудового законодавства у 2015 році ОСОБА_4 отримав 25 днів щорічної основної відпустки згідно з наказом від 03.11.2015 року, тобто ще до винесення оскаржуваного судового рішення від 07.12.2015 року; та 20 днів основної і додаткової відпустки згідно з наказом від 07.12.2015 року вже після судового рішення, але в межах двох останніх календарних років. Таким чином, у 2015 році ОСОБА_4 отримав щорічну відпустку повної тривалості, а також всі невикористані дні відпусток за попередні роки і за період 2014-2015 років.

Крім того апелянт зазначає, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 17.11.2015 року та оскаржуваній постанові суду відсутній висновок про те, в чому саме полягає його вина, тобто які саме винні дії він вчинив. Так зі змісту протоколу та постанови суду випливає, що його вина полягає в тому, що за період роботи з 15.12.2012 року і по день перевірки 21.10.2015 року відпустка ОСОБА_4 не надавалася, а була надана в 2012, 2013, 2014 роках за якийсь інший період роботи. Вважає, що посадові особи, які складали протокол та постанову суду, неправильно трактують зміст ч. 5 ст. 80 КЗпП.

При цьому вказує, що із системного аналізу диспозиції ст. 80 КЗпП, ст. 10, 12 Закону України "Про відпустки", змісту листа Міністерства соціальної політики України від 21.06.2012 року № 207/13/116-12 "Про грошову компенсацію за невикористану відпустку" вбачається, що у працівника можуть накопичуватися невикористані дні відпустки за попередні періоди роботи, які працівник за погодженням із роботодавцем може використати в подальшому або отримати за невикористані дні грошову компенсацію. А порушення у вигляді ненадання повної відпустки протягом двох років підряд за змістом ч. 5 ст. 80 КЗпП можливе лише у випадку фактичного ненадання працівнику такої відпустки, незалежно від того, за який період роботи працівник отримав право на чергову відпустку.

Разом з тим зазначає, що згідно з положеннями ст. 10, 11 КУпАП правопорушення може бути вчинено умисно або з необережності, і відповідно до ст. 33 КУпАП суд зобов'язаний у постанові вказати, в чому полягає вина, які саме умисні дії керівник підприємства вчинив свідомо, маючи на меті ціль не надати протягом двох років підряд повну відпустку працівнику.

Вказує, що суд взагалі не надав оцінку обставинам, які підтверджують чи заперечують вчинення умисних неправомірних дій, спрямованих на ненадання працівнику відпустки повної тривалості. Управління газового господарства це підприємство, діяльність якого пов'язана із експлуатацією газопроводів та різноманітного газового обладнання, яке є джерелом підвищеної небезпеки. Діяльність ОСОБА_4 як інженера пов'язана із недопущенням вибухів та інших нещасних випадків під час експлуатації газового обладнання і не надання йому в 2014 році повної відпустки могло бути пов'язано саме із виробничою необхідністю, попередженням аварій, катастроф, нещасних випадків або з іншими поважними причинами. Суд взагалі не перевіряв, чи були об'єктивні причини для скорочення відпустки, чи така відпустка не була надана саме з вини керівника підприємства.

ОСОБА_3 в судове засідання на апеляційний розгляд не зявився, надіславши до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Перевіривши матеріали справи і обміркувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб, а також враховуючи наявне клопотання апелянта про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, суд визнає можливим розгляд апеляційної скарги ОСОБА_3 без його участі.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 9, 245, 280 КУпАП не зясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції ухвалив оскаржувану постанову на підставі матеріалів перевірки додержання законодавства про працю, наданих Управлінням держпраці у Черкаській області, а саме: протоколу про адміністративне правопорушення від 17.11.2015 року; акта перевірки № 23-10-28/03 від 21.10.2015 року, згідно якого виявлено порушення ч. 5 ст. 80 КЗпП України; даних копії особової картки ОСОБА_4 щодо тривалості відпусток; копій наказів про надання відпусток № 77 та № 282, згідно з якими ОСОБА_4 перебував у відпустці за період роботи з 15.12.2011 року по 15.12.2012 року 14 днів та з 15.12.2012 року по 15.12.2013 року 11 днів, а всього за два роки 25 днів.

У протоколі та постанові суду відсутні дані, які б характеризували обєктивну та субєктивну сторони адміністративного правопорушення, за вчинення якого ОСОБА_3 притягнутий до відповідальності. Адміністративне провадження по справі порушене лише за наявності самого факту ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Указується, що зокрема працівник ОСОБА_4 перебував у відпустці лише за період роботи з 15.12.2011 року по 15.12.2012 року. За період роботи з 15.12.2012 року по дату проведення перевірки 21.10.2015 року відпустка не надавалася. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції залишив без оцінки такий вибірковий підхід інспектора праці до зазначених в протоколі випадків ненадання щорічних відпусток і зазначення про перебування у відпустці лише одного працівника ОСОБА_4

Висновки суду про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення та у постанові суду, спростовуються матеріалами, наданими ОСОБА_3 в апеляційному провадженні в додатках до своєї апеляції, а саме: копією додатку до особової картки ОСОБА_4 «Перебування ОСОБА_4 у щорічних та Чорнобильських відпустках» (а.с. 18).

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 41 КУпАП, адміністративна відповідальність встановлена за порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У протоколі у адміністративне правопорушення не вказано, які конкретні винні дії чи винну бездіяльність вчинив або допустив ОСОБА_3 в порушення встановленої заборони ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Цей аспект не розкритий і в постанові суду першої інстанції.

Сам факт того, що працівник ОСОБА_4 перебував у відпустці лише за період роботи з 15.12.2011 року по 15.12.2012 року, який власне й виявлений інспектором та зафіксований у протоколі, не утворює автоматично для певної особи складу адміністративного правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 41 КУпАП.

Крім цього, залишається незрозумілим, за який період у протоколі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності йому ставиться у вину ненадання щорічних відпусток повної тривалості. Натомість зазначено за період роботи з 15.12.2012 по дату проведення перевірки 21.10.2015 відпустка не надавалась.

Що стосується посилання апелянта про те, що на день перевірки підприємства уповноваженою особою Управління Держпраці у Черкаській області 21.10.2015 року календарний 2015 рік ще не закінчився і можливість надати ОСОБА_4 не використаних у 2014 році 14 днів відпустки не була використана, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд не врахував вказаних обставин, тому вони приймаються до уваги судом апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до вимог трудового законодавства у 2015 році ОСОБА_4 отримав 25 днів щорічної основної відпустки згідно з наказом від 03.11.2015 року, тобто до винесення оскаржуваного судового рішення від 07.12.2015 року, та 20 днів основної та додаткової відпустки згідно з наказом від 07.12.2015 року, тобто після оскаржуваного судового рішення, але в межах двох останніх календарних років. Таким чином у 2015 році ОСОБА_4 отримав щорічну відпустку повної тривалості, а також невикористані дні відпусток за попередні роки і за період 2014-2015 років. За таких обставин на даний час порушень ч. 5 ст. 80 КЗпП України не встановлено.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Оскільки наявним у справі доказами підтверджується відсутність факту порушення з боку ОСОБА_3 ч. 5 ст. 80 Кодексу законів про працю України, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа закриттю провадження за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2015 року відносно ОСОБА_3 про визнання його винним за ч. 1 ст. 41 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі пятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот пятдесят) грн. скасувати, а провадження у справі закрити, у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Іваненко