ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/1276/15-п
3/622/387/2015

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2015

Золочівський районний суд Харківської області в складі:

Головуючого судді Шабас О.С.,

при секретарі Бойко І.О.,
розглянувши матеріал, який надійшов від прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, з повною загальною освітою, неодруженого, сержанта, посада: старший технік водій відділу зав`язку прикордонної комендатури швидкого реагування з місцем дислокації в населеному пункті Цапівка, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.1 ст.172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:
26.09.2015 року о 12 год. 00 хв. ОСОБА_2 відмовився виконувати наказ свого безпосереднього начальника начальника відділу зв`язку прикордонної комендатури швидкого реагування підполковника ОСОБА_3 . Наказ віддавався в усній формі, а саме: здійснити технічне обслуговування майна зв`язку та доводився даній особі в приміщенні відділу зв`язку прикордонної комендатури швидкого реагування.
ОСОБА_2 у судове засідання з`явився, провину в здійсненні вищевказаного правопорушення не визнав. Пояснив, що повернувшись з відрядження із зони АТО 25 вересня 2015 року, він пізно ввечері прибув до прикордонної комендатури швидкого реагування, звернувшись до свого командира з рапортом на отримання відпустки він отримав безпідставну відмову. Наступного дня, який був вихідним днем, він був запрошений до приміщення відділу зв`язку прикордонної комендатури швидкого реагування у с. Цапівка, де підполковником ОСОБА_3 йому було наказано витерти пил з ноутбуків та радіостанцій, проте через те, що це не входить до його службових обов`язків та до того ж було у вихідний день, він відмовився від виконання, на його думку, незаконного наказу. Пояснив виниклу ситуацію прискіпливим ставленням до себе з боку командира.
Захисник ОСОБА_2 адвокат Степанцов В.Є. у своїх поясненнях вказав на численні порушення, допущені при складанні протоколу, а саме: відсутність печаті на другому екземплярі протоколу, неповному зазначенні місця складення протоколу, тощо. До того ж зазначив, що вимога наказу була незаконною, так як виходила за межі повноважень техніка-водія прикордонної комендатури, з посадовою інструкцією він ознайомлений не був, так як в час її затвердження перебував у зоні АТО у відрядженні, тому ОСОБА_2 мав право не виконувати наказ командира.
Перевіривши зібрані по справі докази, суд доходить висновку, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підтверджується дослідженими матеріалами справи а саме: протоколом про адміністративне правопорушення СхРУ №130211 від 13 жовтня 2015 р., рапортом від начальника відділу зв`язку прикордонної комендатури швидкого реагування підполковника ОСОБА_3 від 26 вересня 2015 року, поясненнями свідка ОСОБА_4 , поясненнями свідка ОСОБА_5 , актом відмови від виконання законних вимог начальника підрозділу.
Так, допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили суду, що в їх присутності 26 вересня 2015 року підполковником ОСОБА_3 було віддано сержанту ОСОБА_2 наказ здійснити технічне обслуговування засобів зв`язку, під виконанням даного наказу розумілося перевірити справність техніки та протерти з неї пил, виконання наказу було доручено здійснити у супроводі військовослужбовця ОСОБА_5 , який є спеціалістом у роботі із технікою зв`язку. Від виконання даного законного наказу сержант ОСОБА_2 відмовився, не пояснивши причину.
Щодо доводів ОСОБА_2 , з приводу того, що він відмовився від виконання наказу через залучення його до виконання службових обов`язків у неробочій день, суд виходить з наступного.

Згідно умов наданого суду Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України від 05 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та начальником навчального центру полковником ОСОБА_6 , ОСОБА_2 зобов`язався протягом дії контракту проходити військову службу, в тому числі при цьому додержуватися Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України, а також виконувати накази старших начальників. В свою чергу, Державна прикордонна служба України зобов`язалася створити ОСОБА_2 належні умови для проходження військової служби, гарантуючи загальну тривалість службового часу на тиждень у межах визначеної законодавством тривалості робочого часу.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Стаття 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII» визначає правову основу військового обов`язку, військової служби, служби у військовому резерві. Так, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 19 цього ж Закону встановлює загальні умови укладення контракту на проходження військової служби. Військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Стаття 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII визначає службовий час і час відпочинку військовослужбовців. Так, загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті. Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.

Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу.

Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII», а саме ст. 2 п. 13 виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII» надає також поняття особливого періоду. Так, це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч. 20 ст. 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Згідно Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Згідно з пунктом Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 № 15/2015 оголошено часткову мобілізацію, яку ухвалено провести протягом 2015 року у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Аналізуючи зміст наведених норм, суд доходить висновку, що законом передбачені певні соціальні гарантії військовослужбовців щодо часу відпочинку, гарантовані, зокрема, ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Водночас в цій же статті (пункт 6) вказано, що військовослужбовцям, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня, тобто законом передбачена можливість залучення військовослужбовця до виконання службових обов`язків у неробочі та святкові дні.

Крім того, положення (пункт 5) цієї ж статті визначають, що заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу. Пункт 2 статті передбачає, що розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.

До того ж п. 13 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закріплює, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відтак, враховуючи наведені положення закону та дію особливого періоду, що розпочався після оголошення часткової мобілізації 17.03.2014 року, суд доходить висновку, що наведені соціальні гарантій військовослужбовців щодо часу відпочинку, правомірно можуть бути обмежені з метою забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, на яку вони переведені з часу оголошення мобілізації. Крім того, за залучення військовослужбовця до виконання службових обов`язків у неробочі та святкові дні законом передбачена певна компенсація.

В зв`язку з чим суд вважає доводи ОСОБА_2 та його захисника, щодо незаконності залучення ОСОБА_2 до виконання службових обов`язків 26 вересня 2015 року такими, що не ґрунтуються на законі.

Стаття 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України передбачає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця серед іншого додержуватися Конституції ( 254к/96-ВР ) та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство.

Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Стаття 35 цього ж статуту передбачає, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Враховуючи викладене, суд вважає доводи сержанта ОСОБА_2 та його захисника щодо незаконності наказу, відданого ОСОБА_2 підполковником ОСОБА_3 на здійснення технічного обслуговування засобів зв`язку, такими, що не ґрунтуються на законі. Одночасно зазначаючи, що доводи про дефектність протоколу є процесуального несуттєвими та формальними, так як їх наявність не унеможливлює розгляд протоколу, не впливає на достовірність даних, викладених у ньому.
За таких обставин, суд доходить висновку, що своїми діями ОСОБА_2 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-10 КУпАП, а саме відмова від виконання законних вимог командира (начальника).
Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно із ст. 34, 35 КУпАП обставин, що пом`якшують відповідальність та обставин, що обтяжують відповідальність судом не встановлено.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст.40-1 КУпАП у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення встановлюється судовий збір у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 243 грн. 60 коп. грн.
Згідно із ч. 2 ст. 308КУпАП у порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу.
Керуючись ст.40-1, ч. 1 ст. 172-10, ст.ст. 221, 245, 268, 280, 283, 284, Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Визнати винним ОСОБА_2 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накласти адміністративне стягнення у вигляді арешту з утриманням на гауптвахті строком 7 діб.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Золочівський районний суд Харківської області, або на неї принесено протест прокурором протягом 10 днів з дня винесення постанови
Постанова може бути пред`явлена до виконання до 25.02.2016 року.

Суддя: Шабас О. С.