Справа № 428/7304/15-п
Провадження № 33/782/101/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«25» листопада 2015 року м.Сєвєродонецьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Луганської області Руденко В.В.

при секретарі - Горячевої О.В.

за участю прокурора - Маілян Г.С.

особи, що притягається

до відповідальності - ОСОБА_2

захисника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі Апеляційного суду Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року у справі про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, за ч.1 ст.172-6 КУпАП, відносно:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Алчевськ, Луганської області, громадянина України, із вищою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 одруженого, не судимого, до адміністративної відповідальності не притягувався,-

В С Т А Н О В И В :

Згідно з протоколом про вчинення адміністративного корупційного правопорушення від 29 липня 2015 року, складеному в.о.прокурора міста Лисичанська Луганської області Богдановим О.О., ОСОБА_2, перебуваючи на посаді начальника Перевальського РВ ГУМВС України в Луганській області, порушив вимоги фінансового контролю, передбачені ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Відповідно до п.п «д» п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» суб'єктами відповідальності за корупційні правопорушення є особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. За змістом абз.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» корупційне правопорушення - умисне діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 4 цього Закону, за яке законом установлено кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність. Вказана норма підтверджується відповідним попередженням про встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» обмеження під час прийняття на державну службу та її проходження.

Суб'єктами декларування є особи, зазначені у п.1, п.п «а» п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», які зобов'язані подавати декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру.

В ході проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_2, відповідно до наданої начальником УКЗ ГУМВС України в Луганській області довідки, займав посаду начальника Перевальського районного відділу ГУМВС України у Луганській області у період часу з 30.12.2008 року по 09.09.2014 роки.

Наказом №264о/с від 05.09.2014 року начальник Перевальського РВ ГУМВС України в Луганській області ОСОБА_2 звільнений за власним бажанням з ОВС України. При звільнені ОСОБА_2 не надав до кадрового підрозділу декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями. Крім того, до 01.04.2015 року, останній у встановленому законом порядку також не подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік. Проте, ОСОБА_2 подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік лише 13.07.2015 року, яка датована 27.06.2015 року.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», за які передбачена відповідальність згідно ч.1 ст.172-6 КУпАП, тобто «несвоєчасне подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданою декларацією».

Постановою судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та на нього накладено адмінстягнення у виді штрафу у розмірі п'ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає - 850 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі - 36,54 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції особою, яка притягнута до відповідальності - ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій він просить апеляційний суд скасувати постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-6 КУпАП, на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, та на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на наступне.

Наказом № 264 о/с від 05.09.14 року його було звільнено за власним бажанням з ОВС України. У зв'язку із захопленням сепаратистами м.Луганська у липні 2014 року за вказівкою керівництва УМВС у Луганській області всі працівники УМВС у Луганській області та відповідно кадровий підрозділ перемістилися до Сватівського РВ УМВС України в Луганській області. У зв'язку із чим, всі документи, що стосуються проходження служби, в тому числі рапорти про звільнення, необхідно подавати саме до Сватівського РВ УМВС у Луганській області. У липні 2014 року апелянтом був складений рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ, який він разом із декларацією про майно, доходи, витрати зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, подав до кадрового підрозділу УМВС України в Луганській області, який знаходився у Сватівському РВ УМВС, оскільки, без цієї декларації кадровий підрозділ не приймає рапорти про звільнення. При поданні такої декларації, кадровий підрозділ жодним чином не робив відмітки на другому екземплярі декларації, оскільки це нічим не передбачено. Журнали реєстрації таких декларацій не ведуться, до суду для огляду відповідно вони не надавались. До кадрового підрозділу здається один екземпляр декларації, що він і зробив. Отримавши від нього рапорт про звільнення та зазначену декларацію, працівник кадрового підрозділу сказав, що рапорт буде розглянутий та щодо нього,ОСОБА_2, буде проведено службове розслідування. Через деякий час, як зазначається в апеляційній скарзі, він з'явився до Сватівського РВ УМВС та дізнався, що ГУМВС у Луганській області вже не базується у цьому райвідділі та нібито переміщено до м.Сєвєродонецьк. Про результати розгляду рапорту про звільнення та службового розслідування апелянта також не повідомили. Не дочекавшись результату розгляду свого рапорту про звільнення, апелянт виїхав до місця свого проживання у Херсонську область, м.Нова Каховка, оскільки там знаходилась його родина.

Переймаючись про долю розгляду свого рапорту, апелянт постійно намагався зв'язатись телефоном з працівниками кадрового підрозділу. У жовтні 2014 року від одного з працівників кадрового підрозділу йому все ж таки вдалося довідатись, що наказом від 05.09.2014 року, тобто через місяць після подання рапорту, його,ОСОБА_2, було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням. Проте, із самим наказом його ніхто під розпис не ознайомлював, трудову книжку йому до теперішнього часу не видали. Отримавши таку інформацію, з метою призначення пенсії, апелянт почав письмово звертатись до Управлінню кадрового забезпечення ГУМВС України в Луганській області. У листопаді 2014 року листом №6/2-432 від 18.11.2014 року за підписом т.в.о. начальника Управління кадрового забезпечення ГУМВС у Луганській області апелянта було повідомлено, що адміністративна будівля ГУМВС України з Луганській області, разом з усіма особовими справами та іншими документами, захоплена незаконними збройними формуваннями. У зв'язку із чим вирішити питання про призначення йому пенсії неможливо. Як зазначає апелянт, пенсія йому не призначена і станом на сьогоднішній день, та відсутня його особова справа разом із наказами, рапортами, деклараціями та іншими документами, які в ній містяться. До особової справи працівника долучаються всі документи, що стосуються проходження служби: накази, рапорти, декларації про доходи, витрати і зобов'язання майнового характеру та інші документи. Зробити висновок про відсутність в особовій справі апелянта декларації, неподання якої під час звільнення йому інкримінується, можливо лише дослідивши особову справу.

Проте суд, як зазначається в апеляційній скарзі, розглядаючи справу, не надав цьому оцінки, не звернув уваги, що до матеріалів справи про адміністративне правопорушення не додано завірену копію особової справи апелянта, або її оригінал. В свою чергу сам апелянт також не має можливості отримати свою особову справу або її копію з причин, перелічених вище та довести суду, що декларація про майно, витрати і зобов'язання майнового характеру знаходиться в його особовій справі, оскільки він її подав разом з рапортом про звільнення. Тому апелянт вважає, що перелічені ним дії спрямовані на додержання процедури звільнення (подання рапорту про звільнення та декларації про майно, доходи і витрати, яка подається під час звільнення), свідчать про відсутність у нього умислу на вчинення корупційного діяння. До того ж, як зазначає апелянт, суд у своєї постанові, як на докази несвоєчасного подання декларації під час звільнення посилається на рапорти, запити, декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру ОСОБА_2, яка датована 27.06.2015 року та штамп на цієї декларації, відповідно до якого декларація за 2014 рік надійшла до ОВС 13.07.2015 року. При цьому, як вважає апелянт, суд не врахував, що дана декларація за 2014 рік є декларацією про майно і доходи за неохоплений раніше поданою декларацією за період 2014 року, тобто є декларацією, яка подається згідно вимог ст.12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» протягом року після звільнення, а не під час звільнення. Фактично, перелічені судом докази є доказами належного виконання апелянтом обов'язків, а саме про своєчасне надіслання декларації про майно і доходи за неохоплений раніше поданою декларацією період 2014 року протягом року після звільнення.

Крім того, як зазначає апелянт, згідно постанови суду він визнаний винним у тому, що після звільнення на протязі року у встановленому законом порядку він не подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік. Але з такими висновками суду апелянт також не може погодитись виходячи з наступного.

З ОВС він був звільнений 09.09.2014 року.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», суб'єкти декларування, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функції держави або місцевого самоврядування, зобов'язані протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою і в порядку, визначеними Законом.

При цьому, як зазначає апелянт, у законі не встановлено конкретної дати подання декларації після звільнення, а встановлено проміжок часу «протягом року». Враховуючи дату звільнення - 09.09.2014 року та дату подання ним декларації за 2014 рік до ОВС - 13.07.2015 року, апелянт вважає, що декларація подана ним своєчасно, відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», яка встановлює для звільнених працівників річний проміжок часу для подання декларації за минулий рік.

Таким чином, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі наголошує, що у суді першої інстанції не доведено його провину в неподанні ним декларації за відпрацьований час 2014 року в день свого звільнення та декларації за 2014 рік після звільнення, що відповідно до принципу презумпції невинуватості має трактуватись на його користь.

Тому апелянт вважає, що існують правові підстави для закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції положень ст.38 КУпАП та зазначає, що суд безпідставно застосував редакцію ст.38 КУпАП, яка діяла на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто станом на 29.07.2015 року та яка передбачала дворічний строк притягнення до адміністративної відповідальності. Проте, як зазначає апелянт, станом на 09.09.2014 року, тобто на дату його звільнення з посади, а отже на момент вчинення інкримінованого йому діяння, діяла інша редакція ст.38 КУпАП, яка передбачала, що «Адміністративне стягнення за вчинення корупційного правопорушення може бути накладено протягом трьох місяців з дня виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення».

Відповідно до ст.8 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Тому апелянт вважає, що існують підстави для закриття провадження у справі, передбачені п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, згідно якої провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Також, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення та його врученні особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, були допущені порушення вимог КУпАП України, які полягають у тому, що відповідно до п.11 ст.255 КУпАП, у справах про адміністративне правопорушення передбачений ст.172-6 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення має право складати прокурор, а не виконуючий обов' язки прокурора.

Таким чином, як вважає апелянт, протокол про адміністративне правопорушення відносно нього складено не уповноваженою на це особою.

Крім того, згідно з ч.2,3 ст.256 КУпАП протокол підписується особою, яка склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Аналізуючи вказану норму, апелянт вважає, що особа, яка складає протокол про адміністративне правопорушення (прокурор), має особисто вручити його для ознайомлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, прокурором, тобто особою яка його складає, робиться запис про це. Між тим, як зазначає апелянт, для ознайомлення з протоколом і вручення його копії він не викликався уповноваженою особою до прокуратури міста Лисичанська. Уповноважена особа, тобто прокурор, при складанні протоколу не зробив запис про відмову ОСОБА_2 від підписання протоколу. В день складання протоколу апелянт знаходився за місцем свого проживання у м. Нова Каховка Херсонської області.

Крім того, як зазначає ОСОБА_2 у своїй скарзі, відповідно до ст.259 КУпАП з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, порушника може бути доставлено:

- в поліцію;

- в підрозділ Військової служби правопорядку у ЗСУ чи до органу Державної прикордонної служби;

- до штабу громадського формування охорони громадського порядку і державного кордону чи громадського пункту з охорони громадського порядку.

Між тим, у перелічені вище установи, апелянт для складання протоколу про адміністративне правопорушення не доставлявся. Цією ж статтею, як зазначає апелянт, визначено перелік службових осіб, які мають право здійснювати таке доставления. Але серед переліку уповноважених на доставления осіб, працівники Управління внутрішньої безпеки в областях ДВБ МВС України - не зазначені та чинними нормами КУпАП не передбачено повноваження прокурора міста давати письмові чи усні доручення для проведення працівниками Управління внутрішньої безпеки в областях ДВБ МВС України окремих процесуальних дій, зокрема вручати та ознайомлювати порушників з протоколом про адміністративне правопорушення, роз'яснювати права. Більш того, як наголошує апелянт, прокуратура міста Лисичанська не здійснює нагляд за діяльністю такого підрозділу, як Управління внутрішньої безпеки в Луганській області ДВБ МВС України, оскільки ці повноваження віднесені до компетенції прокуратури області.

Тому, апелянт вважає, що, оскільки відповідно до ст.251 КУпАП одним з джерел доказів є протокол про адміністративне правопорушення, то складений відносно нього 29.07.2015 року протокол, є недопустимим доказом та не може бути прийнятий до уваги судом як доказ його провини, з причини того, що протокол був складений не уповноваженою особою, а також, що під час його вручення та ознайомлення зі змістом було грубо порушено вимоги КУпАП.

Заслухавши особу, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, його захисника ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі та наполягав на її задоволенні, вислухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, вважав постанову суду законною і обґрунтованою та просив залишити судове рішення без змін, перевіривши матеріали справи та надані сторонами докази, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Положеннями ст.252 цього Кодексу зазначено, що орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Приймаючи рішення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та накладення на нього адміністративного стягнення, суд першої інстанції посилався на досліджені у судовому зсіданні письмові докази, які у своїй сукупності свідчать про те, що на момент свого звільнення ОСОБА_2 перебував на посаді начальника Перевальського РВ ГУМВС України в Луганській області, а отже відповідно до п.п «д» п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» є суб'єктом, на якого поширюється дія цього Закону, та відповідно до ч.1 ст.1 зазначеного Закону являється суб'єктом декларування.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», суб'єкти декларування, які звільняються, або іншим чином припиняють свою діяльність, пов'язану з виконанням функції держави або місцевого самоврядування, подають декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Таким чином, як зазначив суд в своєму рішенні, ОСОБА_2 при звільненні з займаної посади пов'язаної з виконанням функцій держави 09.09.2014 року повинен був подати декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто з 01.01.2014 року по 09.09.2014 року. При цьому суд зазначив, що відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» прямо встановлено обов'язок особи, що звільняється, подати декларацію про майно та доходи за раніше неохоплений період в день звільнення, та на протязі року за період не охоплений раніше поданими деклараціями - після звільнення, тобто ОСОБА_2 під час звільнення був зобов'язаний подати декларацію про майно і доходи за період з 01.01.2014 року по день звільнення 09.09.2014 року, та після звільнення на протязі року зобов'язаний був подати декларацію про майно і доходи за період 2014 року.

За таких обставин, як зазначив суд першої інстанції, оскільки ОСОБА_2 несвоєчасно подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, що передбачено ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», тому дії ОСОБА_2 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.172-6 КУпАП.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу другого ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», в редакції із змінами, внесеними згідно із законом №224-УІІ від 14.05.2013 року, суб'єкти декларування, які звільняються, або іншим чином припиняють свою діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями. Суб'єкти декларування, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, зобов'язані протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою і в порядку, визначеними цим Законом.

Перевіряючи законність висновків суду про неподання ОСОБА_2 при звільненні з посади декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто за період з 01.01.2014 року по 09.09.2014 року, апеляційний суд вважає їх безпідставними та такими, що суперечать зібраним матеріалам справи.

Так, в обґрунтування свого рішення суд першої інстанції посилався на наявні у справі письмові докази, а саме: на рапорт о/у в ОВС УВБ в Луганській області ДВБ МВС України ОСОБА_5 (а.с.6); на запит правоохоронних органів до УКЗ ГУМВС України у Луганській області та відповідь на нього (а.с.29-30); на декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, яка подана ОСОБА_2 27 червня 2015 року (а.с.31-35).

Між тим, як вбачається з досліджених апеляційним судом вищенаведених письмових доказів, в них відсутні будь-які відомості про те, що при звільнені з посади 09.09.2014 року ОСОБА_2 не була подана декларація про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто за період з 01.01.2014 року по 09.09.2014 року. Крім того, як вбачається з дослідженого апеляційним судом висновку службової перевірки від 09.07.2015 року (а.с.27-28), встановлено факт ненадання ОСОБА_2 після свого звільнення з ОВС за останнім місцем роботи декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру саме за 2014 рік, а не за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Як зазначив прокурор під час апеляційного розгляду, обставини неподання ОСОБА_2 при звільненні 09.09.2014 року з ОВС декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, не перевірялися, ці дані були зафіксовані прокурором в протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 виходячи з наданої інформації працівника УВБ.

У свою чергу ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що у липні 2014 року ним був складений рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ, який він разом із декларацією про майно, доходи, витрати зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, подав до кадрового підрозділу УМВС України в Луганськ області. Як вказує апелянт, про подання ним відповідної декларації при звільненні може свідчити його особова справа, яка повинна знаходитись в кадровому підрозділі УМВС України в Луганській області, але адміністративна будівля ГУМВС України в Луганській області, яка тоді розташовувалась у м.Луганську, разом з усіма особовими справами та іншими документами, захоплена незаконними збройними формуваннями.

Обгрунтованість зазначених в апеляційній скарзі доводів апелянта підтверджується: листом начальника УКЗ ГУМВС України у Луганській області від 22.05.2015 року (а.с.8), листом ОСОБА_2 до УКЗ ГУМВС України у Луганській області від 15.10.2014 року та відповіддю на запит від 18.11.2014 року (а.с.16-17), наказом начальника ГУМВС України у Луганській області від 02.12.2013 року «Про заходи щодо виконання вимог статті 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» (а.с.39-40) та письмовими показами заступника начальника УКЗ ГУМВС України у Луганській області ОСОБА_6 (а.с.43).

Аналіз зібраних у справі та перевірених апеляційним судом доказів не спростовує твердження апелянта в цій частині та свідчить про недоведеність прокурором обставин не подання ОСОБА_2 при звільненні з посади декларації про майно, доходи, витрати зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто за період з 01.01.2014 року по 09.09.2014 року.

На теперішній час сфера запобігання і протидії корупції в Україні регулюється Законом «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 року, із змінами, які діють з 09.08.2015 року, та Законом «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року, з наступними змінами, якими передбачено, що відносини, які виникають у сфері запобігання і протидії корупції, регулюються Конституцією України, цими Законами, іншими законами і міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також прийнятими на їх виконання іншими нормативно-правовими актами.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов'язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що українське правительство визнало кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції в цій частині є незаконним, оскільки не ґрунтується на належних доказах.

Перевіряючи законність висновків суду про несвоєчасне подання ОСОБА_2 після свого звільнення з посади декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Оскаржуваною постановою суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, після свого звільнення з ОВС України 09.09.2014 року, не надав до кадрового підрозділу за своїм останнім місцем роботи декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік у термін до 01.04.2015 року. Проте, ОСОБА_2 подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік лише 13.07.2015 року, яка датована ним 27.06.2015 року.

З встановленими фактичними обставинами справи погоджується апеляційний суд та проти цього не заперечував сам апелянт ані в суді першої, ані апеляційної інстанції.

Між тим, з висновками суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, не може погодитися апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу другого ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», в редакції із змінами, внесеними згідно із законом №224-УІІ від 14.05.2013 року, суб'єкти декларування, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, зобов'язані протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою і в порядку, визначеними цим Законом.

Аналіз зазначеної норми Закону свідчить про те, що законодавець чітко визначив термін, протягом одного року, у продовж якого суб'єкти декларування, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, зобов'язані подати декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік.

При цьому ОСОБА_2, як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, після свого звільнення 09.09.2014 року із займаної посади начальника Перевальського РВ ГУМВС України в Луганській області, подав 13.07.2015 року до УКЗ ГУМВС України в Луганській області декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, яка датована ним 27.06.2015 року, тобто у межах визначеного Законом річного терміну. Крім того, як зазначив під час апеляційного розгляду ОСОБА_2, річну декларацію за 2014 рік він міг би подати раніше, але у зв'язку з неможливістю отримати з УКЗ ГУМВС України в Луганській області необхідних для заповнення декларації відомостей, він не зміг цього зробити. За таких обставин апеляційний суд вважає, що твердження прокурора про те, що ОСОБА_2 повинен був подати річну декларацію за 2014 рік до 01 квітня 2015 року є безпідставними та суперечать положенням ч.1 ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції».

Диспозиція ч.1 ст.172-6 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за неподання або несвоєчасне подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, передбаченої Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Однак судом апеляційної інстанції не встановлено факту неподання або несвоєчасного подання ОСОБА_2 до УКЗ ГУМВС України в Луганській області декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік.

Апеляційний суд вважає, що прокурором не надано належних доказів та у судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_2 не виконав вимог ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», яка зобов'язує суб'єктів декларування, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік.

Аналізуючи наявні у справі докази апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, необґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, оскільки ОСОБА_2 своєчасно виконав вимоги ст.12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» у повному обсязі, що виключає його відповідальність за ч.1 ст.172-6 КУпАП, тобто суд першої інстанції при вирішенні справи та постановленні рішення неправильно тлумачив положення вищезазначеної норми Закону, тобто неправильно застосував норму матеріального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Оскільки апеляційним судом встановлена відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, тому інші доводи апеляційної скарги не перевіряються.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 та ст.247 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2015 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та на нього накладено адмінстягнення у виді штрафу у розмірі п'ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає - 850 грн. - скасувати, провадження у справі закрити у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Луганської області В.В. Руденко