Провадження № 33/792/118/15
Категорія: ч. 2 ст. 130 КУпАП Доповідач Бондар В. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2015 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі: головуючої-судді Бондар В.В., з участю секретарів судового засідання Лук'янчук О.М., Крисюк В.С., особи, що притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2015 року,-

В с т а н о в и в:

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2015 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_1, не працює,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 36 грн. 54 коп. судового збору.

ОСОБА_2 визнано винним в тому, що він протягом року піддавався адміністративному стягненню за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, 3 липня 2015 року о 15 год. 40 хв. по вул. Купріна в м. Хмельницькому, керував автомобілем „ВАЗ", державний номерний знак НОМЕР_1, в стані алкогольного сп'яніння, що підтверджується його зізнавальними показами в суді, письмовими поясненнями свідків, даними протоколу про адміністративне правопорушення АБ2 № 963307 від 3 липня 2015 року та результатами тесту „Драгер" № ARAM-03549 від 03.07.2015 року, чим порушив п. 2.9 (а) ПДР і вчинив адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП, повторність правопорушення підтверджується довідкою ВДАІ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області.

В своїй апеляційній скарзі, як видно з її змісту, ОСОБА_2 просить постанову суду першої інстанції скасувати, та призначити йому інше стягнення за санкцією ч. 2 ст. 130 КУпАП, крім позбавлення права керування транспортними засобами. Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив усі наявні в матеріалах справи докази, не заперечував, що напередодні вживав спиртні напої, однак за наполяганням працівників міліції був змушений виїхати з території штрафного майданчику на своєму автомобілі, заручившись перед цим від працівників ДАІ впевненістю в тому, що порушень норм КУпАП не вчинить, в результаті чого, щодо нього було складено протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності. Вважає, що стягнення в виді позбавлення його права керування не відповідає обставинам справи та його особі, позаяк в зв'язку з його сімейним та матеріальним станом автомобіль йому необхідний, позаяк він змушений відвідувати автомобілем свою бабусю в с. Михайлівка Красилівського району, а позбавлення його водійських прав, буде створювати йому перепони.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 в підтримання доводів апеляційної скарги, його представника ОСОБА_3 в підтримання доводів апеляційної скарги, які просили в апеляційному суді також закрити провадження в справі за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, або при доведеності вини зменшити строк позбавлення права керування транспортними засобами чи призначити штраф, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, підтверджується зібраними та дослідженими судом першої інстанції доказами, яким суд дав вірну оцінку.

3 липня 2015 року інспектор ДПС ВДАІ м. Хмельницького старший лейтенант міліції ОСОБА_4 склав відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що 3 липня 2015 року о 15 год. 40хв. в м. Хмельницькому по вул. Купріна, керував автомобілем ВАЗ 21093, номерний знак НОМЕР_2, в стані алкогольного сп'яніння, огляд на стан сп'яніння проводився з використанням технічного засобу «Драгер Алкостест-6810», чим порушив п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України.

В засіданні апеляційного суду апелянт підтверджував факт керування ним автомобілем, що перед цим напередодні вжив багато спиртного, однак вказував, що був вимушений керувати автомобілем, оскільки, якби він не забрав автомобіль зі штрафмаданчика ДАІ, де той знаходився, до 16 год. того ж дня, а ОСОБА_5, який мав би забрати його автомобіль, ще не приїхав, йому прийшлось би сплачувати зайві кошти за зберігання автомобіля, чого він не бажав, тому вважає, що діяв в стані крайньої необхідності, що виключає настання відповідальності.

Однак з такими твердженнями апелянта апеляційний суд погодитись не може з наступних підстав. З приводу викладених в складеному протоколі про адміністративне правопорушення обставин, ОСОБА_2 жодних заперечень та відповідних заяв не виказував, в суді першої інстанції жодним чином не вказував про вчинення ним такого правопорушення в стані крайньої необхідності та що був вимушений сісти за кермо, що підтверджується даними протоколу судового засідання (а.с.9) При цьому в апеляційному суді підтвердив, що ті працівники міліції, які складали протокол та проводили його огляд, не примушували його сідати за кермо автомобіля та виїжджати з штрафмайданчика, а він розписувався за отримання автомобіля в охоронця.

Судом не встановлено порушень порядку проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння на місці зупинки, визначеного Інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебувають під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ № 400/666 від 9 вересня 2009 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України № 931/16947, про що намагається переконати апеляційний суд апелянт. Твердження апелянта, що стан сп'яніння не підтверджений доказами, суперечить даним справи, згідно результатів тесту „Драгер" № ARAM-03549 від 03.07.2015 року встановлено наявність в організмі ОСОБА_2 1,04 проміле алкоголю, що вказує про перебування апелянта в стані алкогольного сп'яніння. Твердження апелянта, що огляд проведений з порушеннями, суперечить фактичним обставинам провадження, позаяк під час проведення відповідного огляду були присутні поняті, чого не оспорював сам апелянт в апеляційному суді та в суді першої інстанції. Також його твердження, що огляд на стан сп'яніння був вправі проводити лише лікар - нарколог, що, на думку апелянта, тягне за собою визнання результатів огляду недійсними, не відповідають вимогам законодавства, зважаючи на ті обставини, що згідно положень ст. 266 КУпАП огляд в закладах охорони здоров'я проводиться в разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння працівником міліції використанням спеціальних технічних засобів або в разі його незгоди з результатами огляду на місці. Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_2 погодився на проходження огляду на місці зупинки, не оспорював результатів огляду, що він підтверджував в суді першої інстанції (а.с.9), його твердження в апеляційній скарзі про проведення огляду на місці зупинки з порушеннями вимог законодавства, не приймаються до уваги.

Твердження апелянта, що він вчинив правопорушення під тиском працівників міліції, в стані крайньої необхідності, не приймаються до уваги. Його підпис в акті огляду затриманого транспорту, надісланий на запит апеляційного суду, свідчить про той факт, що він як власник автомобіля того дня отримав автомобіль в відповідному технічному стані та укомплектованості відповідно до записів в цьому акті. Ті обставини, що в нього була можливість не сідати того дня за кермо автомобіля, він визнавав в апеляційному суді, про правомірність дій працівників міліції свідчить також той факт, що згідно даних складеного протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 було відсторонено від керування автомобілем та передано керування ОСОБА_5 В матеріалах провадження відсутні докази, які б стверджували, що ОСОБА_2 вчинив правопорушення в стані крайньої необхідності, твердження, що він змушений був виїхати з стоянки до 16 год. та не мав можливості очікувати ОСОБА_5, який повинен був приїхати, не приймаються судом до уваги, зважаючи, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в апеляційному суді стверджували, що вони до штрафмайданчика приїхали втрьох разом, свідок ОСОБА_6 підтверджував, що ОСОБА_5 знаходився на відстані 100-200 метрів від місця виїзду автомобіля, свідок ОСОБА_5 підтверджував той факт, що сам ОСОБА_2 повідомив йому особисто, що забирає автомобіль самостійно.

Твердження апелянта та свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що апелянт проїхав незначну відстань, не спростовують висновків суду про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, за який його засуджено.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не допитував в суді свідків ОСОБА_6В та ОСОБА_5, не впливають на висновки суду першої інстанції, зважаючи, що ці свідки допитані в апеляційному суді, крім того, про необхідність виклику та допиту цих свідків апелянт не заявляв клопотання в суді першої інстанції (а.с. 9), не вказані вони і в протоколі про адміністративне правопорушення.

ОСОБА_2 впродовж року притягувався до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що підтверджується постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 24 березня 2015 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено штраф в сумі 3400грн.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, врахував всі обставини справи, особу ОСОБА_2 та обґрунтовано обрав стягнення в виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки. Призначене місцевим судом стягнення є достатнім для виховання ОСОБА_2 та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що йому потрібен автомобіль для того, щоб відвідувати бабусю, що проживає в Красилівському районі, в с. Михайлівка, не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Підстави для призначення ОСОБА_2 стягнення в виді адміністративного арешту, тобто більш суворого виду стягнення, про що він вказує в апеляційній скарзі, відсутні. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що саме стягнення в виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки буде достатнім для виховання порушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, та призначення більш суворого виду стягнення - адміністративного арешту, про що просить в апеляційній скарзі апелянт, відсутні. Підстави для зменшення призначеного судом строку позбавлення апелянта права керування транспортними засобами відсутні, зважаючи, що суд першої інстанції призначив такий вид стягнення на мінімальний строк, визначений санкцією ч. 2 ст. 130 КУпАП, а підстави для призначення апелянту штрафу відсутні, зважаючи, що санкція ч. 2 ст. 130 КУпАП, взагалі не передбачає такого виду стягнення, як штраф.

Підстави для скасування чи зміни постанови місцевого суду відсутні.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,-

П о с т а н о в и в:

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2015 року стосовно ОСОБА_2 залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя (підпис)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області В.В. Бондар