АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 33/796/808/2015 Постанова винесена суддею Циктіч В.М.
Категорія: ч. 1 ст. 172-6, ст. 172-7 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва Павленко О.П., за участю прокурорів Алтухова А.П. та Сеник В.Г., захисника ОСОБА_2, а також ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві справу про адміністративні правопорушення ч. 1 ст. 172-6, ст. 172-7 КУпАП щодо

ОСОБА_3, який народився 14 травня 1963 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою АДРЕСА_2,

за апеляційною скаргою старшого прокурора відділу з питань запобігання та протидії адміністративним корупційним правопорушенням Генеральної прокуратури України Алтухова А.П. на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня

2015 року,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року провадження в справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6, ст. 172-7 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з відсутністю події і складу адміністративних правопорушень.

З матеріалів провадження вбачається, що відносно ОСОБА_3 06 березня 2015 року складено два протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 172-7 КУпАП та ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

12 березня 2015 року суддею Шевченківського районного суду м. Києва дві справи про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності об'єднанні в одне провадження.

Відповідно до протоколу ОСОБА_3, перебуваючи на посаді Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, та будучи, відповідно п.п. «а» п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», суб'єктом відповідальності за корупційне правопорушення, всупереч вимогам ст. 14 цього Закону, при наявності у нього обов'язку вжити заходів щодо недопущення будь-якої можливості виникнення конфлікту інтересів та письмово невідкладно повідомляти безпосереднього керівника про наявність такого конфлікту з 19 березня 2014 року по 30 січня 2015 року не повідомив у письмовій формі безпосереднього керівника - Міністра інфраструктури України про наявність конфлікту інтересів, а саме, про працюючу в ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» близьку особу - дружину ОСОБА_5, яка обіймала посаду генерального директора ТОВ «ВАСТ-ТРАНС», тобто суб'єкту господарювання, щодо якого Державна інспекція України з безпеки на наземному транспорті, відповідно до ст.ст. 16-1, 16-2 Закону України «Про транспорт», здійснює функції державного нагляду (контролю), до того ж розглядаючи листи ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» від 14 січня 2014 року, 08 травня 2004 року, 27 серпня 2014 року та 24 листопада 2014, використовуючи свої службові повноваження всупереч вимогам пунктів 3.18, 5.1 Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіям іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженого наказом Міністра інфраструктури України від 20.08.2004 року № 757, без повернення товариством раніше виданих дозволів, продовжив їх дію та не заборонив видачу нових.

За таких обставин, ОСОБА_3 порушив вимоги встановлені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», тобто вчинив адміністративне корупційне правопорушення за ст. 172-7 КУпАП.

Крім того, відповідно до протоколу ОСОБА_3, будучи державним службовцем 3 рангу і, відповідно, суб'єктом відповідальності за корупційне правопорушення згідно з п.п. «а» п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», обіймаючи посаду Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, порушив вимоги абз. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.03.2014 року № 188-р ОСОБА_3 призначено Головою Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті. До виконання обов'язків він приступив 19 березня 2014 року.

12 березня 2014 року та 19 березня 2014 року ОСОБА_3 попереджено про спеціальні обмеження, встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 року № 3206-VI.

30 січня 2015 року розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року № 21-р ОСОБА_3 звільнено із займаної посади.

Однак ОСОБА_3 декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру подано 18 березня 2014 року лише за 2013 рік.

Таким чином, ОСОБА_3, будучи державним службовцем і перебуваючи на посаді Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті з 19 березня

2014 року по 30 січня 2015 року, при звільненні 30 січня 2015 року та станом на 25 лютого 2015 року не подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, що передбачено Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Проте, вказуючи на встановлені при судовому розгляді в результаті дослідження доказів обставини, а також аналізуючи положення Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 року зі змінами та вимоги Закону України «Про запобігання корупції», який чинний з 26 жовтня 2014 року та введений в дію з 26 квітня 2015 року, суддя місцевого суду дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_3 події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та ст. 172-7 КУпАП, а тому закрив провадження в справі про адміністративні правопорушення.

В апеляційній скарзі з доповненнями старший прокурор відділу з питань запобігання та протидії адміністративним корупційним правопорушенням Генеральної прокуратури України Алтухов А.П., посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, дослідженим під час судового розгляду, просить постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 і ст. 172-7 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення в межах санкцій зазначених норм закону з урахуванням вимог ст. 36 КУпАП.

В обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що суддя місцевого суду при винесенні постанови значно відступив від принципів повноти та об'єктивності судового розгляду, не дотримав вимоги ст. 245 КУпАП і зробив висновки, які не відповідають доказам, наявним в матеріалах провадження.

Висновок суду про відсутність у ОСОБА_3 конфлікту інтересів, як стверджує прокурор, є хибним, оскільки судом не були досліджені дані Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб, зокрема, в частині, яка свідчить, що ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_5 в минулому були засновниками ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» і подарували свої частки у статутному фонді товариству ТОВ «ДЕЛТАВЕЙН ЮНІВЕРСАЛ Л.П.» в особі повіреного ОСОБА_6, який є їх сином, а в травні 2015 року ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_5 викупили у ТОВ «ДЕЛТАВЕЙН ЮНІВЕРСАЛ Л.П.» подаровану раніше частку у статутному фонді товариства, при цьому стороною зазначених угод був ОСОБА_6, і зазначене доводить особисту зацікавленість ОСОБА_3 в результатах виробничої діяльності вказаного суб'єкта господарювання, тобто існування реального конфлікту інтересів під час прийняття рішень про продовження ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» терміну дії дозволів без повернення товариством раніше виданих, тобто створення ОСОБА_3, під час перебування на посаді Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, особливих пільгових умов для забезпечення діяльності ТОВ «ВАСТ-ТРАНС».

На обґрунтування незаконності рішення суду про закриття провадження щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, прокурор посилається на положення, передбачені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», відповідно до яких ОСОБА_3 зобов'язаний був подати декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, у день звільнення - 30 січня 2015 року, що не зробив, отже вчинив зазначене адміністративне правопорушення.

Заслухавши пояснення прокурорів на підтримку апеляційних вимог, доводи ОСОБА_3 і його захисника на їх спростування, котрі вважали рішення судді місцевого суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дослідивши додаткові докази, вважаю, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, а в даному випадку про адміністративне корупційне правопорушення, в числі інших визначених законом обставин, зобов'язаний з'ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» або, з огляду на час вчинення правопорушення чи розгляду в суді, Законом України «Про запобігання корупції»; чи особа є винною в його вчиненні, отже чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Суддя також повинен з'ясувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв'язку між діянням і виконанням останньою службових (посадових) повноважень, а у відповідних випадках - мети правопорушення

Як убачається з матеріалів справи стосовно ОСОБА_3, ці вимоги закону суддею Шевченківського районного суду м. Києва були виконані, бо суддя з дотриманням процедури розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбаченої КУпАП, оцінив у постанові докази у справі згідно з вимогами ст.ст. 251, 252 КУпАП, а свої висновки з достатньою повнотою обґрунтував на підставі положень КУпАП та спеціальних Законів щодо запобігання корупції.

Положеннями ст. 172-7 КУпАП (в редакції, чинній станом на 06 березня 2015 року) передбачено, що адміністративна відповідальність настає у разі неповідомлення особою безпосереднього керівника у випадках, передбачених законом, про наявність конфлікту інтересів.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» від 07 квітня 2011 року зі змінами, особи, зазначені у п.п «а» п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов'язані уживати заходів щодо недопущення будь-якої можливості виникнення конфлікту інтересів, невідкладно у письмовій формі повідомляти безпосереднього керівника про наявність конфлікту інтересів.

Згідно зі ст. 1 цього закону конфлікт інтересів - це суперечність між особистими інтересами особи та її службовими повноваженнями і наявність такої суперечності може вплинути на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.

Таким чином, Закон України «Про засади запобігання та протидії корупції» від 07 квітня 2011 року зі змінами передбачав адміністративну відповідальність за будь - який вид конфлікту інтересів, у тому числі потенційний.

Статтею 1 закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року (чинний з 26 жовтня 2014 року, введений в дію з 26 квітня 2015 року) розмежовані потенційний та реальний конфлікти інтересів.

Зокрема, потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень, а реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Прикінцевими положеннями вказаного закону також внесені зміни до ст. 172-7 КУпАП, якою передбачена адміністративна відповідальність за неповідомлення суб'єктом корупційних діянь про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

За таких обставин, суддя місцевого суду дійшов правильного висновку про те, що Законом України «Про запобігання корупції», який набув чинності 26 жовтня 2014 року і діє на даний час скасована адміністративна відповідальність за порушення вимог щодо запобігання та врегулювання потенційного конфлікту інтересів, а тому застосуванню, відповідно до вимог ч. 2 ст. 8 КУпАП, підлягає саме Закон України «Про запобігання корупції».

Згідно положень ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; корупція - використання особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у ч. 1 ст. 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити або особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Об'єктивна сторона правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, полягає в бездіяльності особи, яка знала про наявність особистих інтересів чи обставин, які можуть вплинути на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, привести до невиконання або неналежного виконання своїх посадових обов'язків, тому зобов'язана була повідомити про це своєму керівникові, однак цього не зробила.

Суб'єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом.

За положеннями ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визначеється вчиненим умисно коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що в провину ОСОБА_3 ставилося те, що він, перебуваючи на посаді Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті з 19 березня 2014 року по 30 січня 2015 року, не повідомив у письмовій формі безпосереднього керівника - Міністра інфраструктури України про наявність конфлікту інтересів, а саме, про працюючу в ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» близьку особу - дружину ОСОБА_5, яка обіймала посаду генерального директора ТОВ «ВАСТ-ТРАНС», тобто суб'єкту господарювання, щодо якого Державна інспекція України з безпеки на наземному транспорті, відповідно до ст.ст. 16-1, 16-2 Закону України «Про транспорт», здійснює функції державного нагляду (контролю), до того ж розглядаючи листи ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» від 14 січня 2014 року, 08 травня 2004 року, 27 серпня 2014 року та 24 листопада 2014, використовуючи свої службові повноваження всупереч вимогам пунктів 3.18, 5.1 Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіям іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженого наказом Міністра інфраструктури України від 20.08.2004 року № 757, без повернення товариством раніше виданих дозволів, продовжив їх дію та не заборонив видачу нових.

Суддя місцевого суду всебічно та повно дослідивши в судовому засіданні докази, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, дав їм належну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність доказів наявності в діях ОСОБА_3 реального конфлікту інтересів, а тому доводи прокурора про помилковість такого висновку є безпідставними.

При цьому, з листа Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті № 328/07/15-15 від 03 лютого 2015 року вбачається, що Укртрансінспекцією заходи державного нагляду (контролю) щодо автомобільного перевізника ТОВ «ВАСТ-ТРАНС», яке здійснює вантажні автоперевезення, у тому числі у міжнародному сполученні, протягом 2014-2015 років (станом на 02 лютого 2015 року) не здійснювались.

А наявні в матеріалах справи листи ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» від 14 січня 2014 року, 08 травня 2004 року, 27 серпня 2014 року та 24 листопада 2014, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, за відсутності прямих доказів використання ОСОБА_3 своїх службових повноважень у приватних інтересах, зокрема, вчинення дій в порушення вимог пунктів 3.18, 5.1 Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіям іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженого наказом Міністра інфраструктури України від 20.08.2004 року № 757, на користь ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» з метою одержання неправомірної вигоди, прийняття обіцянки такого вигоди для себе чи інших осіб, не доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП.

Твердження прокурора про те, що суддя недостатньо дослідив дані Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб, відповідно до яких ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_5 в минулому були засновниками ТОВ «ВАСТ-ТРАНС» і подарували свої частки у статутному фонді товариству ТОВ «ДЕЛТАВЕЙН ЮНІВЕРСАЛ Л.П.» в особі повіреного ОСОБА_6, який є їх сином, а в травні 2015 року ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_5 викупили у ТОВ «ДЕЛТАВЕЙН ЮНІВЕРСАЛ Л.П.» подаровану раніше частку у статутному фонді товариства, що доводить, на думку прокурора, особисту зацікавленість ОСОБА_3 в результатах виробничої діяльності вказаного суб'єкта господарювання не заслуговують на увагу, оскільки аналіз зазначених даних лише дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_3 в період з 19 березня 2014 року по 30 січня 2015 року не мав жодного відношення до господарської діяльності ТОВ «ВАСТ-ТРАНС», його дружина ОСОБА_5 у зазначений проміжок часу працювала генеральним директором цього Товариства, але не приймала участі в розподілі його прибутку та на розмір її заробітної плати, згідно з довідкою № 20 від 07 серпня 2015 року ТОВ «ВАСТ-ТРАНС», не впливало отримання чи відмова у отриманні дозволів на поїздки по територіях іноземних держав при виконанні перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні підприємству, а все інше є лише припущенням прокурора, яке не доводиться належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи також вбачається, що протягом 2014 року станом на 14 січня 2015 року до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті надійшло 413 звернень від підприємств щодо продовження терміну використання дозволів і за такими зверненнями було розблоковано видачу дозволів, а також 17 підприємств зверталися з приводу продовження дозволів 08 травня 2014 року, 27 серпня 2014 року, 24 листопада 2014 року та 14 січня 2015 року, а відтак і твердження прокурора про те, що ОСОБА_3, перебуваючи на посаді Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, створив особливі пільгові умови саме для забезпечення діяльності ТОВ «ВАСТ-ТРАНС», є неспроможним.

Крім того, відповідальність за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП ( в редакції Закону зі змінами від 13.05.2014 року) настає у разі неподання або несвоєчасного подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, передбаченої Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» суб'єкти декларування зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою, що додається до цього Закону.

Суб'єкти декларування, які звільняються або іншим чином припиняють діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Суб'єкти декларування, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, зобов'язані протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою і порядку, визначеними цим Законом.

Аналіз змісту цієї норми закону дає підстави для висновку про те, що вона не містить прямої вказівки на обов'язок суб'єкта декларування, який звільняється, подати декларацію про майно, доходи, витрати та зобов'язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, саме в день звільнення, а не на загальних підставах.

В той же час, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного корупційного правопорушення, слід враховувати, крім іншого, наявність суб'єктивної сторони даного правопорушення, яка, виходячи із визначення поняття корупційного правопорушення, викладеного в ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст. 12 цього Закону, сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов'язана задекларувати свої доходи та майновий стан, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

З матеріалах провадження вбачається, що ОСОБА_3 з 19 березня 2014 року обіймав посаду Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті та розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 21-р звільнений з цієї посади 30 січня 2015 року.

Безпосередньо в день звільнення ОСОБА_3 не подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру з 19 березня 2014 року по 30 січня 2015 року, про що останній не заперечував ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, пояснивши зазначене тим, що в день звільнення він не міг оформити та подати відповідну декларацію, яка передбачає внесення відомостей, у тому числі щодо заробітної плати, інших виплат та винагород, нарахованих (виплачених) декларанту відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору, бо не володів такими даними, але виконав вимоги ч. 1 ст. 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» і на загальних підставах 25 березня 2015 року подав декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік по 01 лютого 2015 року, що підтверджується листом Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті № 2415/04/15-15 від 28 липня 2015 року та копією цієї декларації.

За таких обставин, висновок судді місцевого суду про відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, є правильним, а доводи прокурора про протилежне безпідставні.

З урахуванням викладеного, постанова судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року щодо ОСОБА_3 є законною та обґрунтованою, а тому й відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу старшого прокурора відділу з питань запобігання та протидії адміністративним корупційним правопорушенням Генеральної прокуратури України Алтухова А.П. залишити без задоволення, а постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року, якою провадження в справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6, ст. 172-7 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва Павленко О.П.