АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 33/774/201/15 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст.ст. 124, 122-4КУпАП Головуючий у другій інстанції: ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2015 року суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Піскун О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську,апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 рокуу справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не працюючого, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб, -

ВСТАНОВИЛА

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року,ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб.

Судом першої інстанції було встановлено, що 08 грудня 2014 року о 16.35 годині водій ОСОБА_3Т керуючи автомобілем НОМЕР_1 по вул. Херсонська зі сторони вул. Г. Чорнобиля перед перехрестям з вул. Каштанова не вибрав безпечної дистанції рухув результаті чого допустив зіткнення з автомобілем ЗАЗ 1102 н/з 033055 ЯА під керуванням водія ОСОБА_4, який рухався у попутному напрямку та зупинився перед світлофором. В результаті ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Крім того, водій ОСОБА_3 з місця ДТП зник. За скоєнні вказаних адміністративних правопорушень був притягнутий судом до відповідальності за ст. ст. 124, 122-4 КУпАП.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою в частині міри покарання, ОСОБА_3,13 березня 2015 року подав апеляційну скаргу, тобто після закінчення, встановленого ч. 2 ст. 294 КУпАП, десятиденного строку на оскарження постанови суду. В апеляційній скарзіКуликов А.Т. просить змінити постанову суду першої інстанції в частині накладення адміністративного стягнення з адміністративного арешту на штраф в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Крім того, в апеляційній скарзіКуликов А.Т. ставить питання про поновлення пропущеного строку для оскарження постанови.

В обґрунтування клопотання про поновлення процесуального строку ОСОБА_3 посилається на те, що строк на апеляційне оскарження постанови суду ним пропущений з поважної причини, а саме, у звязку з тим, що при розгляді справи в районному суді він не був присутній, оскільки не отримував будь-якого повідомлення про необхідність зявитися до суду.

В обґрунтуванні апеляційної скаргиКуликов А.Т. вважає постанову суду першої інстанції незаконною в частині накладення на нього адміністративного стягнення. При цьому апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги помякшуючі обставини, те що правопорушення скоєно вперше, на його утримані знаходиться жінка ОСОБА_5, яка доглядає за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, та що в нього на утримані також малолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 не зявився, про поважні причини своєї неявки суду не повідомив, а оскільки останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до ч. 6 ст. 294 КУпАП, вважає можливим розглянути справу без участі особи, яка подала апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та заявленого клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, а також причини пропуску строку на її оскарження, дійшов висновку, що клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, при цьому подану апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Дані вимоги закону при розгляді справи судом першої інстанції не дотримані, оскільки в матеріалах справи відсутні докази як направлення так і отримання ОСОБА_3 судового виклику. Відповідно до протоколів про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 був сповіщений, що адміністративні матеріали будуть розглянуті щодо нього 17.12.2014 року. Разом з тим, районний суд справу розглянув 29.12.2014 року у відсутність ОСОБА_3, чим порушив його права, передбачені ст. 268 КУпАП.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови суду і розглянути подану апеляційну скаргу по суті.

Викладений в постанові районного суду висновок про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст.122-4 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним і обґрунтованим, повністю узгодженим із наявними в матеріалах справи доказами та самим апелянтом не оспорюється.

Відповідно до ст. 33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують та обтяжують відповідальність.

Однак, аналізом оскаржуваної постанови встановлено, що районний суд не мотивував своє рішення щодо накладення на апелянта адміністративного стягнення та не зазначив на підставі яких даних він прийшов до висновку про необхідність накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення саме у виді адміністративного арешту, яке є найсуворішим.

При цьому, судом першої інстанції не враховано той факт, що правопорушник ОСОБА_3Т, визнав в повному обсязі свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень та щиро розкаявся у вчиненому, що відповідно до ст. 34 КУпАП, є обставиною, яка помякшує відповідальність за адміністративне правопорушення. Відповідно до наданих матеріалів, він має на утриманні жінку та двох неповнолітніх дітей, дані про притягнення його раніше до адміністративної відповідальності, відсутні.

Відповідно до ст. 32 КУпАП, адміністративний арешт застосовується лише у виняткових випадках.

Проаналізувавши норми чинного Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд приходить до висновку, що адміністративний арешт це найсуворіший захід адміністративної відповідальності, який застосовується лише в тих випадках, коли за обставинами справи і з урахуванням особи порушника застосування інших заходів буде визнано недостатнім.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, щов Кодексі України про адміністративні правопорушення за жодне адміністративне правопорушення арешт не встановлено як єдиний захід стягнення і завжди є можливість застосувати до правопорушника інше, альтернативне, адміністративне стягнення.

Однак, районним судом не було обговорено питання про накладення на апелянта передбаченого законом менш суворого адміністративного стягнення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції констатує відсутність обставин, що у відповідності до ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність ОСОБА_3 за адміністративне правопорушення. Крім того, враховує поведінку правопорушника, який сам зявився в ДАІ та повідомив про скоєння ним ДТП.

На переконання апеляційного суду, незважаючи на те, що дійсно вчинене ОСОБА_3 адміністративне правопорушення, є грубим порушенням порядку користування правом керування транспортними засобами, інше, менш суворе адміністративне стягнення, буде цілком відповідати меті, з якою воно застосовується, відповідно до вимог ст. 23 КУпАП, зокрема, вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Враховуючи викладене, конкретні обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість помякшення ОСОБА_3 адміністративного стягнення але не на штраф, а на стягнення у виді громадських робіт на строк, передбаченому санкцією ст. 122-4КУпАП, а саме 40 годин.

Такими чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні в частині накладеного адміністративного стягнення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 пропущений строк на оскарження постановиНікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року відносно ОСОБА_3 змінити в частині накладення адміністративного стягнення.

Накласти на ОСОБА_3 адміністративне стягнення за ст.124, 122-4 КУпАП, у виді громадських робіт на строк 40 (сорок) годин.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду О.П. Піскун