АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 червня 2015 року суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Піскун О.П., за участю: ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Остапулі Н.П.; прокурора - Данилюка Ю.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року у справі про корупційне адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_2, виданого 03 серпня 1998 року Павлоградським МВ УМВС України у Дніпропетровській області, працюючого на посаді начальника станції «Павлоград-1», який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1,

визнано винним у вчиненні корупційного адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень, -

встановив:

постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні корупційного адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.

У відповідності до постанови місцевого суду, ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він, будучи начальником станції «Павлоград-1» Придніпровської залізниці, тобто будучи суб'єктом корупційного правопорушення, згідно із підпунктом «а» ст. 4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції»; у порушення вимог ст. 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», видав наказ про прийняття на роботу у своє безпосереднє підпорядкування близької особи - свого сина ОСОБА_3, 1994 року народження, не вживши відповідних заходів щодо уникнення конфлікту інтересів.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, ОСОБА_1 у порядку передбаченому ч. 2 ст. 294 КУпАП, подав свою апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову місцевого суду.

На переконання апелянта, він своїми діями, як начальник станції, не вчинив жодних порушень чинного антикорупційного законодавства, а приймаючи на роботу у своєї безпосереднє підпорядкування свого сина не мав умислу направленого на вчинення будь-яких протиправних дій.

Крім цього, апелянт вважає, що його посада не відноситься до посад юридичної особи публічного права, а тому на нього не поширюються вимоги щодо урегулювання конфлікту інтересів. Окрім цього, він не дивлячись на те, що зазначені вимоги закону на нього не поширюються все ж таки повідомляв у письмовій формі своє безпосередньо керівництво, а відсутність його заяви в дирекції Придніпровської залізниці, пояснив безвідповідальним ставленням його підлеглої ОСОБА_4, яка не передала його заяву до дирекції.

Також, на переконання апелянта, суд не дотримав вимоги дії закону у часі, притягнувши його до відповідальності за законом, який втратив свою чинність.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його захисник подану апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, вважаючи висновки суду першої інстанції такими які не відповідають фактичним обставинам. Зокрема, пояснивши, що, будучи начальником станції, дійсно прийняв на роботу у своє безпосереднє підпорядкування свого рідного сина. При цьому, зазначив, що не мав умислу направленого на вчинення правопорушення пов'язаного із конфліктом інтересів, а вчинене пояснив своєю необережністю та безвідповідальністю підлеглої ОСОБА_4, яка не передала його заяву до дирекції Придніпровської залізниці. Разом з тим, зазначив, що відповідальність за порушення порядку урегулювання конфлікту інтересів була скасована Законом України «Про запобігання корупції», тому на нього не поширюються дія Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції».

Прокурор в апеляційному суді виступив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи висновки суду першої інстанції такими, що відповідають фактичним обставинам. Окрім цього, звернув увагу суду на те, що обставини, про які повідомив ОСОБА_1, щодо повідомлення ним дирекції залізниці через ОСОБА_4 є неправдивими і не знайшли жодного свого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши учасників перегляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до меж перегляду справи, встановленими у ч. 7 ст. 294 КУпАП, перегляд проводиться виключно у межах апеляційної скарги, і у виключних випадках апеляційний суд може вийти за межі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи помилковість висновків суду першої інстанції щодо вчинення корупційного правопорушення, ОСОБА_1 зазначає, що на виконання вимог щодо урегулювання конфлікту інтересів, як того вимагає ст. 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», він повідомляв про конфлікт інтересів у письмовій формі Дніпропетровську дирекцію Придніпровської залізниці через свою підлеглу - касира ОСОБА_4, яка безвідповідально віднеслась до його доручення та не передала його заяву.

Даним доводам суд першої інстанції дав належну оцінку та обґрунтовано відхилив їх зазначивши, що ОСОБА_1 працює начальником станції та йому, як посадовій особі, були відомі загальні правила ділового документообігу та правила діловодства на залізниці, а отже правдивість його пояснень щодо повідомлення про конфлікт інтересів дирекцію залізниці без відповідної реєстрації, сумнівні.

Щодо доводів сторони захисту, що законодавством чітко не визначено форму та порядок повідомлення про конфлікт інтересів, то вони також не знайшли свого підтвердження.

Так, у відповідності до звіту (а.с. 34) ОСОБА_1 є головою комісії з питань профілактики правопорушень і злочинів, до повноважень даної комісії входить вивчення антикорупційного законодавства, проведення відповідних профілактичних навчань, а також вжиття заходів направлених на попередження корупційних правопорушень. Таким чином, ОСОБА_1, як голові даної комісії, достовірно було відомо про способи уникнення та урегулювання виниклого конфлікту інтересів.

Стосовно доводів апелянта, що він не є суб'єктом корупційного правопорушення, також безпідставні.

Суб'єктом корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, є посадові особи передбаченні, підпунктом «а» пункту 2 статті 4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», - юридичної особи публічного права.

У відповідності до ч. 2 ст. 81 Цивільного Кодексу України, юридичними особами публічного права визнаються юридичні особи створенні на підставі розпорядчих актів Президента України, органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

У ст. 6 Конституції України зазначено, що державна влада здійснюється на засадах поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свою діяльність у межах законів України.

Отже, з наведеного слідує, що державна влада реалізується через органі державної влади.

З підпункту 1.1 статті 1 статуту ДП «Придніпровська залізниця» слідує, що дане підприємство створено на підставі Закону України «Про транспорт», Закону України «Про залізничний транспорт». Прийняття даних нормативно-правових актів, у відповідності до ст. 85 Конституції України, входить у межі компетенції Верховної Ради України, яка в свою чергу, у відповідності до ст. 75 Конституції України, відноситься до найвищого державного органу законодавчої влади України.

Таким чином, створене підприємство на підставі нормативно-законодавчого акту Верховної Ради України відноситься до категорії юридичних осіб публічного права, а його посадові особи, які наділенні організаційно-розпорядчими функціями, відповідно, відносяться до суб'єктів корупційного правопорушення.

Разом з тим, Закон України «Про засади запобігання і протидії корупції» - є спеціальним нормативно-законодавчим актом, який має найвищу юридичну силу у сфері запобігання і протидії корупції. Даним нормативним актом жодних виключень щодо працівників залізничних підприємств не встановлено, а тому і посилання сторони захисту на Постанову Ради Народних Комісарів УРСР «Про суміщення посад і служб родичів в установах, підприємствах і організаціях суспільного сектору» безпідставні.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта щодо неврахування дії закону у часі.

Так дійсно, у відповідності до ст. 58 Конституції України, нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують чи скасовують відповідальність.

У момент виявлення порушення, допущеного ОСОБА_1 щодо конфлікту інтересів, діяв Закон України «Про засади запобігання і протидії корупції», а вже на момент розгляду справи у суді діяв Закон України «Про запобігання корупції». Обидва наведенні нормативно-законодавчі акти містять норми щодо врегулювання конфлікту інтересів, при цьому у чинній редакції - Закону Україну «Про запобігання корупції» поняття конфлікту інтересу залишено без змін, а порядок його урегулювання дещо розширено.

Тому при даних обставинах відсутні підстави вважати, що законодавцем було скасовано чи пом'якшено відповідальність за даний вид правопорушення, а внесеними змінами до ст. 172-7 КУпАП санкцію даної статті взагалі посилено.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, а також проаналізувавши наявні матеріали справи, апеляційний суд під час перегляду справи встановив, що ОСОБА_1, будучи начальником станції «Павлоград-1» Придніпровської залізниці, що підтверджується наказом (а.с. 26), прийняв на роботу у своє безпосереднє підпорядкування рідного сина - ОСОБА_3, що підтверджується наказом (розпорядження) №55/ОС від 28 липня 2014 року про прийняття на роботу (а.с. 30) та робочою інструкцією (а.с. 33). Про конфлікт інтересів, який виник в результаті прийняття на роботу свого сина ОСОБА_1 не повідомив, що підтверджується листом відповіддю ДП «Придніпровської залізниці» про відсутність повідомлень про наявність конфлікту інтересів (а.с. 43).

Жодних даних як б ставили під сумнів об'єктивність та правдивість наявних по справі доказів апелянтом не наведено, а доводи апелянта викладенні у апеляційній скарзі щодо своєї невинуватості під час перегляду справи свого підтвердження не знайшли.

Враховуючи зазначені обставини, під час апеляційного перегляду було встановлено, що висновки місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, знайшли своє підтвердження і належним чином обґрунтовані.

При обранні виду та розміру стягнення, місцевий суд керувався вимогами ст.ст. 23, 27, 33 КУпАП, обравши стягнення у межах санкції статті, яке з урахуванням характеру вчиненого та особи правопорушника, а також враховуючи його майновий стан та пом'якшуючі і обтяжуючі його відповідальність обставини, призначив стягнення у виді та розмірі, яке буде достатнім і сприятиме запобіганню вчинення особою у майбутньому нових правопорушень.

Таким чином, враховуючи наведенні обставини, апеляційний суд під час перегляду дійшов висновку, що місцевим судом під час розгляду справи порушень закону не допущено. Справу було розглянуто із дотриманням вимог ст. 280 КУпАП, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене правопорушення, обравши справедливе та достатнє стягнення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову місцевого суду - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

постановив:

у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування постанови суду - відмовити.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду О.П.Піскун

Дніпропетровської області