АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2015 року м. Київ

Головуючий у апеляційній інстанції - суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва - Дзюбін В.В.,

за участю потерпілої - ОСОБА_2

представника потерпілої - ОСОБА_3

особи щодо якої справа закрита - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_2 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року,

у с т а н о в и в:

Цією постановою провадження в адміністративній справі щодо:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який народилася в м. Конотопі, Сумської обл., проходить службу на посаді міліціонера 2-го відділення взводу конвойної служби міліції ГУ МВС України в Київській області, зареєстрований: АДРЕСА_2; проживає за адресою: АДРЕСА_1 ІНПП НОМЕР_1, -

про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України - закрите у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 3.12.2014 р. серія АП1 №725557 /а. с. 2/, 3.12.2014 р. об 11:08 годині водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки "ПАЗ-4234", знак державної реєстрації НОМЕР_2, вул. Глибочицькою, 53 в м. Києві, порушивши вимоги п. 10.2 ПДР України, виїжджаючи з території АЗС, не виконав вимоги дорожніх знаків 2.2 - "проїзд без зупинки заборонено" та 4.2 - "рух праворуч", не надав дорогу автомобілю марки "Тойота", знак державної реєстрації НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_2, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що спричинило пошкодження обох транспортних засобів.

Закриваючи провадження в справі, суддя місцевого суду вмотивував прийняте рішення відсутністю вини водія ОСОБА_4 у вчиненні даної ДТП, зважаючи на те, що він діяв у відповідності до положень п. 3.1 ПДР України, а водій ОСОБА_2, навпаки, порушила вимоги п. 3.2 ПДР України.

Такий висновок суддя місцевого суду обгрунтував поясненнями, які надали водій ОСОБА_4, свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7, зазначивши про те, що вони узгоджуються з фактичними даними, що відображені на схемі ДТП, і фотознімками з місця ДТП, долученими до матеріалів адміністративної справи, та дійшов у постанові висновку, що водій автомобіля "Тойота", рухаючись частково на трамвайних коліях, не надала можливість спеціальному автомобілю, який рухався з увімкненим проблисковим маячком синього кольору, завершити маневр, а тому порушень вимог п. 10.2 ПДР України в діях водія ОСОБА_4 немає.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_2, вважаючи постанову судді місцевого суду незаконною та необгрунтованою, просить її скасувати та прийняти апеляційним судом нову постанову про визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накласти на нього адміністративне стягнення в межах санкції цього адміністративного закону.

На обгрунтування вимог апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування суддею місцевого суду обставин, що мають значення для справи, в зв'язку з чим висновки в постанові про закриття в ній провадження є хибними та грунтуються на неправильному тлумаченні ним вимог п. 3.1 ПДР, на порушення положень яких водій ОСОБА_4 здійснив зіткнення з керованим нею автомобілем "Тойота". На думку апелянта, суддя в постанові не надав належну оцінку відсутності в справі належних і допустимих доказів виконання ОСОБА_4 на момент виникнення ДТП невідкладного службового завдання та відповідності його дій приписам Наказу МВС України №60 від 20.10.2005 р. "Про затвердження Інструкції про роботу ізоляторів тимчасового тримання органів внутрішніх справ України, а також Інструкції з організації конвоювання затриманих і взятих під варту осіб в органах внутрішніх справ України", згідно яких конвоювання затриманих і взятих під варту осіб здійснюється за обумовленими маршрутами (основними, запасними), які розробляються в управліннях, відділах громадської безпеки ГУМВС, УМВС, УМВСТ. Відносно пояснень свідків, на які послався суддя в даній постанові, то наявність свідка ОСОБА_6 на місці під час ДТП в матеріалах справи не зафіксована, а свідчення свідка ОСОБА_7 суддею в постанові спотворені. Тому апелянт вважає, що в діях водія ОСОБА_4, всупереч висновку судді місцевого суду в постанові, наявний склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо суті оскарженої постанови та доводів, викладених у апеляційній скарзі, вислухавши пояснення потерпілої ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу за наведених у ній обставин, просили її задовольнити; особи відносно якого справа закрита, ОСОБА_4, і захисника ОСОБА_5, які заперечували стосовно задоволення апеляційної скарги, вважаючи постанову судді місцевого суду в справі законною та обґрунтованою, просили залишити її без змін; вивчивши та перевіривши матеріали адміністративної справи, обміркувавши доводи апелянта, - суд уважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з'ясовувати питання: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Цих вимог закону суддя місцевого суду приймаючи рішення в даній справі не дотримався, виходячи з наступного.

Так, за змістом ст. 124 КпАП України, підставою для притягнення до адміністративної відповідальності є порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Висновки судді місцевого суду в постанові не відповідають фактичним обставинам справи та обгрунтовані неправильним тлумаченням п. 3.1 ПДР України, що призвело до необґрунтованого визнання водія ОСОБА_4 невинуватим у здійсненні ДТП та закриття щодо нього провадження в справі на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

При цьому суддя місцевого суду в постанові не зазначив мотиви відхилення ним усіх зібраних у справі доказів, віддавши при винесенні рішення перевагу поясненням особи щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_4, а також поясненням свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які в матеріалах справи взагалі відсутні, тобто ніяк не зафіксовані

Між тим, відповідно до вимог п. 10.2 ПДР України, виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з'їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.

При цьому за змістом п. 3.1 ПДР України, хоча водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог розділів (крім сигналів регулювальника), 10-18, 26, 27 та п. 28.1 цих правил за умови увімкнення проблискового маячка синього чи червоного кольору і спеціального звукового сигналу, але й також за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

До того ж, згідно п. п. 1.4, 1.5, 1.10 ПДР України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують правила безпеки дорожнього руху, тому дії або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків, при тому, що поняття небезпека для руху - це зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об'єкта, що наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічний стан транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшувати швидкість або зупинитись.

Проте обставини даної дорожньо-транспортної події об'єктивно свідчать про те, що водій ОСОБА_4 керуючи оперативним транспортним засобом - автобусом "ПАЗ-4234", знак державної реєстрації НОМЕР_2, вул. Глибочицькою, 53 в м. Києві, незалежно від виконання невідкладного ним службового завдання та увімкнення проблискового маячка синього кольору, грубо порушивши зазначені вимоги п. п. 1.4, 1.5, 1.10, 3.1, 10.2 ПДР України, виїжджаючи на дорогу з АЗС, не виконав вимогу дорожніх знаків 2.2 - "проїзд без зупинки заборонено" (знак пріоритету) та 4.2" - "рух праворуч" (наказовий знак), раптово перетнув смугу, по якій рухався автомобіль "Тойота", знак державної реєстрації НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_2, створивши небезпеку для руху та змусив її екстрено зменшувати швидкість, але вона не змогла уникнути зіткнення, хоча звісно мала право розраховувати, що інший учасник дорожнього руху ОСОБА_4 належно дотримується вимог ПДР України.

Будь-яких порушень ПДР України водієм ОСОБА_2 у даній дорожній ситуації - не убачається.

Отже, недотримання суддею районного суду вимог ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КпАП України призвело до прийняття відносно ОСОБА_4 незаконного та необґрунтованого судового рішення.

За таких обставин, постанова судді місцевого суду щодо ОСОБА_4 не може залишатися чинною та підлягає скасуванню з прийняттям у даній справі нової постанови.

В процесі апеляційного розгляду встановлено наступні обставини.

3.12.2014 р. об 11:08 годині водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки "ПАЗ-4234", знак державної реєстрації НОМЕР_2, вул. Глибочицькою, 53 в м. Києві, порушивши вимоги п. 10.2 ПДР України, виїжджаючи з території АЗС, не виконав вимоги дорожніх знаків 2.2 - "проїзд без зупинки заборонено" та 4.2 - "рух праворуч", не надав дорогу автомобілю марки "Тойота", знак державної реєстрації НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_2, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що спричинило пошкодження обох транспортних засобів.

Винуватість ОСОБА_4 у порушенні водієм вимог п. 10.2 ПДР України, який, керуючи автобусом, виїжджаючи на дорогу з автозаправної станції перед проїзною частиною не надав дорогу автомобілю під керуванням водія ОСОБА_2, що рухалась по ній, напрямок руху якому він перетнув, внаслідок чого здійснив зіткнення, спричинивши механічні пошкодження обом транспортним засобам, об'єктивно підтверджується наступними доказами: протоколом про адміністративне правопорушення від 3.12.2014 р. серії АП1 №725557 /а. с. 2/; схемою місця ДТП та переліком видимих (зовнішніх) пошкоджень, отриманих автобусом "ПАЗ-4234" і автомобілем "Тойота" /а. с. 3/, за даними яких встановлений механізм дорожньо-транспортної пригоди, на підставі об'єктивних вихідних даних на місці ДТП (місця зіткнення автомобіля з автобусом, їх розташування після зіткнення та інших необхідних технічних вимірювань й параметрів транспортних засобів і наявної дорожньої обстановки), у сукупності з характером, морфологією і локалізацією спричинених транспортним засобам - учасникам ДТП механічних пошкоджень; фотознімками місця ДТП /а. с. 8-12, 14-15/, які повністю узгоджуються з поясненням водія ОСОБА_2 /а. с. 4/ та, відповідно, повністю спростовують пояснення водія ОСОБА_4

Таким чином водій ОСОБА_4 для виконання розвороту та продовження руху по вул. Глибочицькій у зворотньому напрямку, тобто за раніше розробленим маршрутом, не порушуючи при цьому ПДР України, необхідно було проїхати тільки 269 м до перехрестя з вул. Кудрявський узвіз, на якому він мав можливість виконати розворот відповідно до вимог ПДР України. Між тим, ОСОБА_4, намагаючись здійснити розворот з порушенням вимог ПДР України, створив небезпеку для руху автомобіля "Тойота" під керуванням водія ОСОБА_2, не маючи для цього будь-яких обгрунтованих підстав чи необхідності. При цьому заправка пальним на АЗС не може бути визнана невідкладним службовим завданням. Окрім цього при відстані маршруту №3, яка становить 120 км, проїхати додатково 269 м для забезпечення безпеки руху не було критичним та не могло негативно вплинути на своєчасне виконання графіку конвоювання затриманих і взятих під варту осіб. За розрахунками додаткові 269 м складають лише 0,0023% відстані всього маршруту слідування, а при тривалості 120 км маршруту в середньому 2,2 годині, проїзд додатково 269 м тривав тільки 0,005 години /а. с.73, 74/.

За таких обставин, дії водія ОСОБА_4 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв'язку з виникненням даної ДТП та наслідками, що за її результатами настали.

Дії ОСОБА_4 підлягають кваліфікації за ст. 124 КпАП України.

Стосовно доводів ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про те, що водій ОСОБА_4 у даній дорожній ситуації діяв у відповідності до вимог і в межах п. 3.1 ПДР України, виконуючи невідкладне службове завдання, з огляду на наведені в даній постанові обгрунтування, - безпідставні.

Відповідно з вимогами ст. 33 КпАП України, при накладенні на ОСОБА_4 стягнення підлягають врахуванню характер вчиненого ним правопорушення, особа порушника, який проходить службу в органах МВС, ступінь його вини, сімейний і майновий стан, позитивно характеризується, обставин, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, немає.

Враховуючи наведене, конкретні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає необхідним накласти на ОСОБА_4 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі, визначеному санкцією ст. 124 КпАП України.

Таке адміністративне стягнення за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов остаточного висновку про задоволення апеляційної скарги потерпілої.

При цьому на підставі ст. 40-1 КпАП України з ОСОБА_4 також підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі, передбаченому п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 8 липня 2008 р. №3674-VІ (в редакції Закону України №590-VІІ від 19.09.2013 р.).

Керуючись ст. ст. 294, 40-1 КпАП України, Апеляційний суд м. Києва -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року про закриття на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України провадження в справі щодо ОСОБА_4 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340 (триста сорок) грн., на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у справі - 0,03 % розміру мінімальної заробітної плати, що складає 36 грн. 54 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду м. Києва В. Д з ю б і н