Справа № 739/379/15-п
Провадження № 3/739/194/15
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2015 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі: секретаря Лукаш Н.Я.,

особи, яка притягується до відповідальності ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу, що надійшла з Новгород-Сіверського РВ УМВС України в Чернігівській області відносно:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, не працюючого, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався,

про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП),

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЧН №0505715 від 11 березня 2015 року ОСОБА_1 в період часу з 26 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року ухилявся від виконання передбачених законом батьківських обовязків, внаслідок чого його неповнолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, пішов з дому, розташованого в м. Новгороді-Сіверському по вул. Весняній, 70, і місце його перебування у вказаний період часу було невідоме.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що його син після сварки зі своєю матірю пішов з дому і місце його перебування в період часу, зазначеного в протоколі, йому не було відоме. Пізніше він дізнався, що син поїхав до своєї знайомої в м. Ніжин. Також зауважив, що рішенням суду від 24 вересня 2001 року місцем проживання сина визначено місце проживання його матері, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_4.

До протоколу додано матеріали, виділені з кримінального провадження № 0000082, з яких вбачається, що дане кримінальне провадження було зареєстроване 27 лютого 2015 року за заявою ОСОБА_3 про зникнення її сина ОСОБА_2 З письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що останній 26 лютого 2015 року після сварки з матірю залишив місце свого проживання та поїхав до м. Ніжин де відпочивав з друзями, а потім зустрів свою дівчину. 27 лютого 2015 року його знайшли працівники міліції. З наданого ОСОБА_1 рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2001 року вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3, їхнього сина залишено проживати разом зі ОСОБА_3, відповідно саме вона, а не ОСОБА_1, була зобовязана та мала змогу, поряд з виконанням інших батьківських обовязків, постійного наглядати за сином.

Крім того суд враховує, що диспозицією частини першої статі 184 КУпАП передбачено відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за ухилення від виконання передбачених законодавством обовязків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Статтею 150 Сімейного кодексу України на батьків покладаються обовязки щодо виховання та розвитку дитини, зокрема піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Пунктами 1 та 3 Статтею 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною 17 липня 1997 року передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, обмеження свободи пересування має бути передбачено законом та здійснюватися у відповідних інтересах чи з певною метою.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV (далі Закон України №1382-IV) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

При цьому, частинами другою та третьою статті 12 Закону України №1382-IV, передбачено, що свобода пересування обмежується щодо: осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов'язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України; осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань; іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового. Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.

Жодних інших обмежень свободи пересування для осіб законодавством України не передбачено. При цьому після досягнення 14-річного віку особа, відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України та статті 13 Закону України №1382-IV, має право вільно обирати місце свого проживання.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_2 користується правом вільно обирати місце свого проживання так свободою пересування, відповідно має право вільно залишати місце свого проживання і реалізація ним цього права не може розцінюватися як ухилення його батьків від виконання своїх батьківських обовязків.

Викладене вище взагалі виключає саму подію адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП.

За таких обставин, дане провадження відносно ОСОБА_1 необхідно закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, у звязку з відсутністю події адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись статтями 184, 221, 247, 283, 284, 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 184 КУпАП, відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю події вказаного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим чи його представником протягом десяти днів з дня її винесення до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області.

Суддя В.В. Чепурко