ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Мукачево Справа №303/2469/15-п

3/303/496/15

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області В.В.Кость, розглянувши матеріали, що надійшли з Мукачівського МВ (з обслуговування м. Мукачево та Мукачівського району) УМВС України в Закарпатській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_3, продавець в магазині «Космо»),

за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Дані протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗА №005841 від 27 квітня 2015 року свідчать про те, що 21 квітня 2015 року о 13 год. 00 хв. ОСОБА_1, знаходячись в коридорі загальноосвітньої школи №6, яка розташована по вул. Підгорянській в м.Мукачево, вчинила сварку з громадянкою ОСОБА_2 в присутності дітей та вчителя, чим порушила громадський порядок і спокій громадян.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні по справі ОСОБА_1 свою вину у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення не визнала пояснивши, що вона не порушувала громадський порядок у загальноосвітній школі №6, а суперечка, яка виникла між нею та сестрою її колишнього чоловіка - ОСОБА_2 сталася внаслідок того, що остання перешкоджала їй забрати доньку зі школи. Проте в ході вказаного конфлікту останню, а також інших осіб нецензурними словами не ображала та до них не чіплялася.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та дослідивши матеріали адміністративної справи, суд прийшов до висновку, що у діянні ОСОБА_1 відсутня сукупність обовязкових ознак складу адміністративного правопорушення, вчинення якого поставлено їй у вину.

Вищевказаний висновок суду ґрунтується на наступному.

Так, відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Як зазначено у ст. 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення визнається вчиненим коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Згідно зі ст. 215 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для визнання діяння правопорушенням і, відповідно, застосування передбачених правовими нормами санкцій необхідно встановити наявність у діянні особи складу адміністративного правопорушення.

Згідно з вимогами ст.ст. 278, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При оцінці доказів у провадженні у справах про адміністративні правопорушення, уповноважені особи повинні з'ясувати, чи припустиме використання отриманих відомостей як доказів у цій справі, чи стосуються отримані фактичні дані до конкретної справи, чи вирогідний цей доказ і як він взаємопов'язаний з іншими доказами у справі, чи є достатньою вся сукупність отриманих фактичних даних для того, щоб прийняти законне, об'єктивне й обґрунтоване рішення з адміністративної справи.

Диспозиція ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення містить нормативне привило наступного змісту: «дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян».

Обєктивна сторона дрібного хуліганства проявляється в активних діях осіб, що порушують громадський порядок та виражається в неналежному відношенні до суспільства, а субєктивна умислом на вчинення вищевказаних дій.

Так, в матеріалах справи міститься протокол про адміністративне правопорушення, в якому вказано, що ОСОБА_1 під час перебування 21.04.2015 року о 13 годині в загальноосвітній школі №6 в присутності дітей та вчителя вчинила сварку з громадянкою ОСОБА_2

Поряд з цим, у вказаному протоколі відсутні фактичні дані, які б підтверджували наявність обєктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також відносно того у чому саме такі дії проявлялися (нецензурна лайка, чіпляння до громадян, їх образа тощо).

В свою чергу, наявність самої лише «сварки» між матірю дитини, яка прийшла відвідати свою доньку (забрати зі школи) та сестри колишнього чоловіка, яка проти цього заперечувала, не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Надаючи правову оцінку переданому на розгляд суду протоколу, у контексті із поясненнями особи, відносно якої він складений, суд виходить також з наступного.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B).

Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

За таких обставин кваліфікація дій ОСОБА_1 за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення є безпідставною, так як дії вказаної особи були спрямовані лише на побачення зі своєю донькою, батьківських прав по відношенню до якої вона не позбавлена, а не на вчинення хуліганських дій. За таких обставин суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад вищевказаного адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З урахуванням вищенаведених обставин, провадження по справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 62, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 7, 9, , 221, 247, 283-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ПОСТАНОВИВ:

1. Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити, у звязку з відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення.

2. Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня її винесення через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость