Справа № 161/4274/15-п Провадження №33/773/85/15 Суддя в 1 інстанції: Борнос А.В.
Категорія:ч. 2 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП Доповідач: Міліщук С. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Волинської області Міліщук С.Л., з участю секретаря Власюк О.С., скаржника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 працюючого кранівником в ТзОВ «Житлобуд-2», на постанову судді Луцького міськрайонного суду від 25 березня 2015 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП з накладенням стягнення у виді громадських робіт строком 40 годин, за те, що він 09.03.2015 року близько 17 години по місцю свого проживання в АДРЕСА_1, вчинив насильство в сім'ї психологічного характеру щодо своєї дружини - ОСОБА_3, виражався нецензурною лайкою в її адресу та шарпав за одяг в присутності малолітніх дітей.

Цього ж дня, близько 20 години, ОСОБА_2, перебувачи в квартирі по місцю свого проживання, відмовився пройти на вимогу працівників міліції, які приїхали за викликом ОСОБА_3, до службового автомобіля, вчинивши тим самим злісну непокору останнім.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, непогоджуючись з постановою суду першої інстанції, просить останню скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях інкримінованих складів адміністративних правопорушень. В обґрунтування зазначає, що ніякого насильства в сім'ї, а також злісної непокори працівникам міліції не вчиняв. У них з дружиною була обопільна сімейна сварка, після якої, його дружина викликала працівників міліції, які силоміць забрали його з квартири та завезли на освідування, а потім на опорний пункт для складання протоколів про адмінправопорушення. При цьому ніякого опору він працівникам міліції не чинив, а лише відмовився на їх вимогу пройти з власної квартири до їх службового автомобіля.

Заслухавши скаржника, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, пояснення свідків, перевіривши матеріали справи за доводами останньої, приходжу до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП завданням адміністративного судочинства є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. При розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя зобов'язаний з'ясувати чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, необхідні для правильного вирішення справи.

Дані вимоги закону при винесенні постанови місцевим судом не були дотримані.

Так, відповідно до вимог ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною ж 1 статті 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення насильства в сімї, яке, у відповідності з даною статтею, проявляється в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім'ї.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про попередження насильства в сім'ї" від 15 листопада 2001 року, під насильством в сім'ї слід вважати будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї, як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Закону, психологічне насильство в сім'ї це насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими спеціально спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдатися або завдається шкода психічному здоров'ю.

Відповідно до диспозиції ч.1 ст. 173-2 КУпАП, суб'єктивна сторона зазначеного адміністративного правопорушення характеризується умисною формою вини і передбачено наявність прямого умислу правопорушника на спричинення страждань потерпілій стороні, в тому числі і моральних.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази про те, що під час сімейної сварки ОСОБА_4 діяв з умислом спричинити дружині та дітям емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, а відтак, завдати шкоди їх психічному здоров'ю.

Окрім того, в протоколі про адміністративне правопорушееня відсутні відомості про безпосередніх свідків події /а.с. 2/.

Із заяви та поясненнь же ОСОБА_3 ( а.с. 3, 5) вбачається, 09.03.2015 року біля 17 години в квартирі за їх місцем проживання у неї виник конфлікт з її чоловіком ОСОБА_4, який переріс у сімейну сварку, під час якої останній ображав її нецензурними словами та шарпав за одяг. З приводу чого вона звернулась в міліцію для проведення з чоловіком профілактичної бесіди.

Аналогічні пояснення ОСОБА_3 дала і в ході апеляційного розгляду, підтвердивши, що в них була фактично сімейна сварка в присутності двох малолітніх дітей.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сама по собі суперечка між подружжям, яка відбулася 09 березня 2015 року, у розумінні положень Закону України "Про попередження насильства в сім'ї", не є психологічним насильством, вчиненим відносно ОСОБА_3 та дітей.

Будь-яких даних, які б вказували на вчинення фізичного та психологічного насильства відносно ОСОБА_3, внаслідок чого останній могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю, матеріали справи не містять.

Окрім того, слід відмітити, що ні з матеріалів справи, ні з пояснень самої ОСОБА_3, не можливо зробити жодного висновку про завдання психологічного та морального страждання дітям.

З врахуванням вищенаведеного приходжу до висновку про відсутність в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а тому постанова суду в цій частині підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Визнаючи ж винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП суд всупереч вимогам ст. ст. 245, 280 КУпАП у постанові не навів жодного доказу скоєння ним цього правопорушення.

Так, згідно протоколу серії ВН № 11944 про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 09.03.2015 року близько 20 години по вул. Степова 2/9 в м. Луцьку відмовився пройти на вимогу працівників міліції до службового автомобіля, тим самим вчинив злісну непокору працівникам міліції, і ці його дії були кваліфіковані за ст. 185 КУпАП.

Допитані ж в ході апеляційного розгляду справи свідки ОСОБА_5 - дільничний інспектор Луцького МВ УМВС України у Волинській області, та ОСОБА_6 з ОСОБА_7 - члени громадського формування «Варта порядку» показали, що дійсно 09.03.2015 року близько 20 години прибули за адресою АДРЕСА_1, на виклик громадянки ОСОБА_3 щодо вчинення щодо неї насильства в сім'ї під час сварки з її чоловіком ОСОБА_2 Після прибуття у вказану квартиру ОСОБА_2, перебуваючи в нетверезому стані, лежав на дивані, при цьому будь-яких протиправних, чи насильницьких дій ні до кого з присутніх не вчиняв. На їх прохання пройти в службовий автомобіль категорично відмовився, після чого його було затримано та супроводжено до службового автомобіля, та в подальшому доставлено для освідування у ВОНД, а потім на опорний пункт для складення протоколів.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26.06.1992 р. «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров'я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов'язків.

Стаття 185 КУпАП передбачає відповідальність за такі дії.

Разом з тим дане правопорушення обов'язково передбачає наявність законної вимоги співробітника міліції при виконанні ним службових обов'язків, оскільки вимога працівника міліції або розпорядження це - акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, який має бути законодавчо обґрунтований.

Виходячи з наведеного в протоколі про адміністративне правопорушення повинні бути відображені, не лише вимоги які були поставлені працівниками міліції але і у зв'язку з чим вони робились.

Проте, яку ж саме злісну непокору було вчинено ОСОБА_2 і в чому конкретно воно виразилось, як при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, так і при його розгляді в суді першої інстанції, встановлено не було, і відповідно ні в протоколі, ні в постанові судді не зазначено.

Окрім цього в матеріалах справи взагалі відсутнй протокол про адміністративне затримання ОСОБА_2 по місцю його проживання о 20 годині 09 березня 2015 року.

З врахуванням наведеного, ні органом дізнання, ні судом не доведено, що в діях ОСОБА_2 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП і будь-які докази вчинення цього правопорушення останнім в матеріалах справи відсутні, а тому постанова суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню, а справа закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 293, 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Луцького міськрайонного суду від 25 березня 2015 року щодо ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та ст. 185 КУпАП скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю у його діях складів даних адміністративних правопорушень.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Волинської області С.Л. Міліщук