АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 листопада 2014 року суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області Деркач Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську, за участю ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2014 року у справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, -

в с т а н о в и в :

Постановою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

При обставинах, викладених в постанові суду першої інстанції, ОСОБА_1 керував автомобілем з явними ознаками наркотичного спяніння і на вимогу працівника ДАІ в присутності двох свідків відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного спяніння, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити постанову районного суду в частині накладеного адміністративного стягнення, з позбавлення права керування транспортними засобами на штраф.

Провадження № 33/774/788/14 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_3

Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП Головуючий у другій інстанції: ОСОБА_4

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, не оспорюючи факту його відмови від проходження медичного огляду для встановлення стану наркотичного спяніння, вказує на необґрунтованість постанови місцевого суду в частині накладеного адміністративного стягнення, оскільки при вирішенні даного питання судом не було враховано обставини, за яких апелянт на вимогу працівника ДАІ відмовився проїхати до медичного закладу. Під час розгляду його апеляційної скарги ОСОБА_1 також просить суд врахувати його особу, зокрема те, що він є інвалідом ІІ групи.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його захисник ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі подану правопорушником апеляційну скаргу і просили її задовольнити.

ОСОБА_1 пояснив суду, що 16 вересня 2014 року він знаходився за кермом автомобіля в тверезому стані, що в першу чергу обумовлено наявністю у нього тяжкої хвороби, однак, він був позбавлений можливості проїхати на медичний огляд з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Викладений в постанові районного суду висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке виразилося у відмові від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного спяніння, відповідає фактичним обставинам справи, є законним і обґрунтованим, повністю узгодженим із наявними в матеріалах справи доказами та самим апелянтом не оспорюється.

Відповідно до ст. 33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують та обтяжують відповідальність.

Накладене адміністративне стягнення в кожному конкретному випадку має бути необхідним і достатнім для виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Однак, як встановлено апеляційним судом, при накладенні на ОСОБА_1 адміністративного стягнення судом першої інстанції вказані вимоги закону не були дотримані в повному обсязі, що призвело до необґрунтованого накладення на апелянта адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Так, районним судом не було надано належної оцінки та не враховано обставини, за яких ОСОБА_1 16 вересня 2014 року о 01 годині 30 хвилин на вимогу працівника ДАІ відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного спяніння і які, як встановлено судом апеляційної інстанції, полягають в тому, що в салоні автомобіля апелянта в той час знаходилась малолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка потребувала термінової медичної допомоги. Таким чином, ОСОБА_1 вимушений був відійти від вимог п. 2.5. Правил дорожнього руху України з метою якомога швидшого транспортування дитини до медичного закладу.

Вищевикладені обставини, за яких ОСОБА_1 було вчинено адміністративне правопорушення, підтверджуються наявними в матеріалах справи медичними документами, в тому числі, доданими до апеляційної скарги, а тому є безпідставним і необєктивним висновок суду першої інстанції про необхідність надання критичної оцінки поясненням правопорушника в цій частині.

Також, при вирішенні питання щодо виду адміністративного стягнення, яке необхідно накласти на правопорушника, районним судом було неправильно враховано відомості про особу порушника, який є інвалідом ІІ групи, вперше притягується до адміністративної відповідальності.

В ході апеляційного розгляду встановлено відсутність обставин, що у відповідності до ст. 35 КУпАП, обтяжували б відповідальність ОСОБА_1 за адміністративне правопорушення, в той час, як визнання правопорушником своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення та його щире каяття у вчиненому, суд апеляційної інстанції враховує як обставину, яка відповідно до ст. 34 КУпАП помякшує його відповідальність за адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладене, конкретні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про можливість помякшення ОСОБА_1 адміністративного стягнення та накладення його у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, оскільки, на переконання апеляційного суду, таке адміністративне стягнення в повній мірі буде сприяти вихованню ОСОБА_1 в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчинення ним нових правопорушень.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні в частині накладеного адміністративного стягнення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_1 змінити в частині накладеного адміністративного стягнення.

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя

Апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_4