Справа № 461/8417/14-п
Головуючий: Волоско І.Р..
Провадження № 33/783/497/14
Доповідач: Валько Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м.Львів

Суддя Судової палати у кримінальних
справах Апеляційного суду Львівської
області Н.М. Валько, з участю прокурора
Горбань М.П., представника Львівської
митниці Черепащука І.В., правопорушника
ОСОБА_2, розглянувши апеляційні скарги
Львівської митниці Міндоходів та
Прокуратури Львівської області на
постанову судді Галицького районного
суду м.Львова від 07 жовтня 2014 року
відносно ОСОБА_2 за ст.471 МК України, -

В С
Т А Н О В И В:

Даною постановою ОСОБА_2 визнано винним
у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.471 МК
України та накладено на нього
адміністративне стягнення у виді
штрафу на суму 1700 грн. Вилучені, згідно
протоколу про порушення митних правил
164 шт. купюр номіналом 100 доларів США; 1
шт. номіналом 10 доларів США, 2 шт.
номіналом 1 долар США повернуто ОСОБА_2
Стягнуто з останнього на користь
держави 36,54 грн. судового збору.

ОСОБА_2 визнано винним у тому, що він
08.07.2014 року о 15.00 год., прямуючи з України
в Республіку Польща, в якості водія а/м
марки «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1, обравши
смугу спрощеного митного контролю
«зелений коридор», перемістив через
митний пост «Рава-Руська» Львівської
митниці готівкові кошти: 16412,00 доларів
США, що в еквіваленті становить 193 407,21
грн., які підлягають обов'язковому
декларуванню та оподаткуванню при
переміщенні через митний кордон
України.

У поданій апеляції представник
Львівської митниці Міндоходів, не
погоджуючись із рішенням судді, вважає
висновок його в частині повернення
вилученого товару - 16412 доларів США на
суму 193407,21 грн. помилковим та
необґрунтованим, а саму постанову в
цій частині незаконною. При цьому,
покликається на те, що дане порушення
митних правил, на його думку, має
особливий характер суспільної
небезпеки, оскільки об'єктом
правопорушення є суспільні відносини,
пов'язані з митним оформленням товарів
під час їх переміщення через митний
кордон, і за вчинення цього
правопорушення передбачені найбільш
суворі стягнення. Зазначає, що
конфіскація товарів, в даному випадку,
є невід'ємною частиною санкції ст.471 МК
України та застосовується одночасно із
накладенням на особу порушника штрафу,
що робить в даному випадку конфіскацію
обов'язковою частиною санкції. Крім
цього, вказує на те, що судом при
розгляді справи не дотримано вимог
ст.245 КпАП України і винесена постанова,
на його переконання, не спрямована на
попередження подібних правопорушень, а
навпаки - сприяє їх вчиненню в
майбутньому. Просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову
постанову, якою визнати ОСОБА_2 винним
за ст.471 МК України та накласти на нього
стягнення у виді штрафу у розмірі 100
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та конфіскацію 16412 доларів
США, вилучених згідно протоколу про
порушення митних правил.

У поданій апеляції прокурор, не
погоджуючись із постановою судді,
вважає її необгрунтованою та такою, що
підлягає скасуванню, оскільки, з його
точки зору, судом під час розгляду
справи порушено норми права, що
призвело до неправильного вирішення
справи. При цьому, покликається на те,
що гр-н ОСОБА_2, обираючи зелений
коридор, своїми діями заявив про
відсутність у нього готівки, що
перевищує встановлені норми вивезення
з митної території України та підлягає
обов'язковому декларуванню. Зазначає,
що посилання суду на відсутність у
гр-на ОСОБА_2 умислу на вчинення даного
правопорушення, не може бути підставою
для повернення коштів, оскільки
порушення митних правил, передбачене
ст.471 МК України може вчинятись як
умисно, так і через необережність.
Вказує на те, що іноземна валюта
відноситься до товарів, переміщення
яких через митний кордон України
обмежено, а тому підлягає конфіскації.
Просить постанову в частині
застосування адміністративного
стягнення змінити, визнати ОСОБА_2
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.471 МК
України, а безпосередні предмети
порушення митних правил - валютні
цінності в сумі 16412 доларів США
конфіскувати в дохід держави.

Вивчивши матеріали адміністративної
справи № 461/8417/14-п, заслухавши позицію
прокурора, а також представника
митниці Черепащука І.В., які повністю
підтримали подані апеляційні скарги,
просять їх задоволити, думку гр-на
ОСОБА_2, який подані апеляції заперечив,
вважає рішення суду 1-ї інстанції
законним і обґрунтованим, клопоче про
залишення його без змін, а подані
апеляції без задоволення,
проаналізувавши доводи поданих
апеляційних скарг, вважаю, що такі до
задоволення не підлягають.

До даного висновку приходжу, виходячи
із наступного.

Відповідно до ст.8 Конституції України,
в Україні визнається і діє принцип
верховенства права.

Згідно з ст.9 Конституції України, а
також ст. 17 Закону України "Про
міжнародні договори" від 22.12.1993 року,
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких дана Верховною
Радою України, є часткою національного
законодавства України. Крім цього,
передбачено, що якщо міжнародним
договором встановлені інші права, ніж
ті, які передбачені законодавством
України, то застосовуються правила
міжнародного договору України. Тобто, в
такому випадку міжнародно-правові
норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала
Європейську Конвенцію "З захисту прав і
основних свобод людини", а також
Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід'ємною
частиною Конвенції, чим визнала її дію
в національній правовій системі, а
також обов'язковість рішень
Європейського Суду з прав людини по
всіх питаннях, що стосуються
тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до Статті 1 Протоколу N 1 до
Конвенції з захисту прав людини, кожна
фізична чи юридична особа має право на
повагу до своєї власності. Ніхто не
може бути позбавлений свого майна
інакше, як в інтересах суспільства та
на умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

В даному випадку, майном ОСОБА_2 є
грошова сума в доларах США, яка, на
думку представника митниці, підлягає
конфіскації.

За таких обставин, вважаю, що
конфіскація є втручанням у право гр-на
ОСОБА_2 на повагу власності і,
відповідно, має бути застосована ст. 1
Протоколу № 1 до Європейської
Конвенції з захисту прав людини.

Перша і найбільш важлива вимога
зазначеної правової норми полягає в
тому, що будь-яке втручання публічної
влади у право на повагу власності має
бути законним. Також передбачається, що
держава уповноважена здійснювати
контроль за використанням власності
шляхом забезпечення виконання законів.

Питання про те, чи буде досягнута
справедлива рівновага між вимогами
загального інтересу і захисту
фундаментальних прав особи, має
значення лише при умові, що таке
втручання відповідає вимогам закону і
не є безпідставним.

Що стосується загального інтересу,
якому могло слугувати таке втручання,
Європейський Суд зазначив, що держави
мають законний інтерес і в той же час
обов'язок вживати заходи в цілях
виявлення та контролю руху готівкових
коштів через кордони, оскільки значні
суми готівки можуть використовуватися
для легалізації незаконних доходів,
торгівлі наркотиками, фінансування
тероризму, вчинення тяжких фінансових
злочинів.

Загальна вимога про декларування, яка
розповсюджується на будь-яку особу, що
перетинає кордон держави, попереджує
прихований ввіз і вивіз грошових
коштів з країни і конфіскаційна міра,
яку тягне недекларування грошових
коштів митному органу, є частиною
загальної регулятивної системи,
передбаченої для боротьби з подібними
правопорушеннями.

Крім того, сума, яка може бути законно
ввезена, вивезена чи фізично
переміщена через український митний
кордон, в принципі не обмежена,
обмежена лише сума (10000 євро), яка може
бути ввезена чи вивезена без
письмового декларування.

З матеріалів справи вбачається, що
джерело походження грошей
правопорушника є законним, відсутні
будь-які дані про те, що зазначені
грошові кошти були призначені для
використання в незаконній діяльності.

Зокрема, в даному випадку,
правопорушник не дотримався вимог щодо
внесення відомостей до митної
декларації, а не вчинив будь-якого
іншого, більш тяжкого правопорушення,
яке можна припустити.

З уваги на викладене, вважаю, що суд
першої інстанції обґрунтовано, із
посиланням на практику Європейського
суду з прав людини, застосувавши
міжнародно-правові норми, дійшов до
правильного висновку про можливість не
застосовувати до ОСОБА_2 стягнення у
вигляді конфіскації вилучених
валютних коштів.

Порушень вимог закону, які б впливали
на законність прийнятого рішення у
ході розгляду апеляцій не встановлено.

Доводи поданих апеляцій правильних
висновків судді не спростовують.

Керуючись ст. 294; 295 КпАП України,-

п о с т а н
о в и в :

апеляційні скарги Львівської митниці
Міндоходів та Прокуратури Львівської
області на постанову судді Галицького
районного суду м.Львова від 07 жовтня 2014
року відносно ОСОБА_2 за ст.471 МК України
залишити без задоволення, а постанову
Галицького районного суду м.Львова від
07 жовтня 2014 року - без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Суддя Судової палати у

кримінальних справах

Апеляційного суду Львівської області
Н.М. Валько