АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2014 року суддя Апеляційного
суду Дніпропетровської області
Живоглядова І.К., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Дніпропетровську, за участю
ОСОБА_1 та його захисника - адвоката
ОСОБА_2, а також прокурора Тодосюк Д.П.,
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 13 серпня
2014 року у справі про адміністративне
правопорушення, якою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючого на
посаді першого заступника начальника
лінійного відділу - начальника
слідчого відділення лінійного відділу
на станції Павлоград Управління МВС
України на Придніпровській залізниці,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбачених ст. 172-7 Кодексу України
про адміністративні правопорушення, з
накладенням на нього
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу у розмірі 340 гривень, -

встановив:

постановою Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13 серпня 2014 року ОСОБА_1
визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 172-7 КУпАП, з
накладенням на нього
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу у розмірі 340 гривень.

При обставинах, зазначених у постанові
суду першої інстанції, ОСОБА_1,
перебуваючи на посаді першого
заступника начальника лінійного
відділу - начальника слідчого
відділення лінійного відділу на
станції Павлоград Управління МВС
України на Придніпровській залізниці,
на підставі наказу начальника УМВС
України на Придніпровській залізниці
№23-о/с від 27 лютого 2013 року, тобто
будучи суб'єктом корупційного
правопорушення, згідно з п. «д» ч. 1 ст. 4
Закону України «Про засади запобігання
і протидії корупції», не повідомив
належним чином свого безпосереднього
керівника про наявність конфлікту
інтересів, чим припустився порушення ч.
1 ст. 14 Закону України «Про засади
запобігання і протидії корупції».

Не погоджуючись з вищевказаною
постановою ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції, через
відсутність складу корупційного
правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги ОСОБА_1, посилається на те, що він
дійсно у період хвороби начальника
лінійного відділу - ОСОБА_3 здійснював
його повноваження у відповідності до
Положення про органи досудового
розслідування МВС України,
затвердженого наказом МВС України №686
від 09 серпня 2012 року, тобто у межах
делегованих начальником йому
повноважень зняв дисциплінарне
стягнення зі свого брата ОСОБА_4.

Разом з тим зазначає, що у межах
делегованих йому повноважень ним було
знято дисциплінарне стягнення не лише
відносно свого брата, а і інших
працівників лінійного відділу міліції.
Також, наголошує, що про конфлікт
інтересів ним було повідомлено свого
керівника в усній формі, як того
вимагав закон на час його призначення,
а тому вважає, що його дії були вчиненні
із дотриманням порядку врегулювання
конфлікту інтересів.

У судовому засіданні сторона захисту:
ОСОБА_1 та його захисник, - підтримали
апеляційну скаргу у повному обсязі,
підтвердивши доводи викладені в ній та
просили її задовольнити.

У свою чергу, в апеляційному суді
прокурор виступив проти задоволення
апеляційної скарги, вважаючи рішення
суду першої інстанції законним та
обґрунтованим та таким, що відповідає
фактичним обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши
учасників судового провадження,
вивчивши матеріали справи, дослідивши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
постанови суду в межах апеляційної
скарги, дійшов висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, з
наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону
України «Про засади запобігання і
протидії корупції», встановлено
обмеження щодо безпосереднього
підпорядкування осіб, передбачених у ч.
1 ст. 4 даного закону, у зв'язку з
виконанням своїх службових
повноважень (конфлікту інтересів).

У ч. 2 ст. 9 Закону України «Про засади
запобігання і протидії корупції»
зазначено, що при виникненні конфлікту
інтересів особи зобов'язанні вчинити
заходи направленні на усунення
обставин, що виникли.

Серед таких заходів, ст. 14 Закону
України «Про засади запобігання і
протидії корупції», передбачено
обов'язок вжити будь-яких невідкладні
дії, які б унеможливили конфлікт
інтересів та обов'язкове письмове
повідомлення безпосереднього
керівника про існуючий конфлікт
інтересів.

Разом з тим у VI розділі Правил
поведінки та професійної етики осіб
рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ України,
затверджених Наказом МВС України №155
від 22 лютого 2012 року, визначено, що
працівник органів внутрішніх справ
зобов'язаний у межах своїх повноважень
уживати заходів щодо недопущення
конфлікту інтересів, а саме будь-якої
можливості виникнення суперечностей
між особистими інтересами особи та її
службовими повноваженнями, наявність
яких може вплинути на об'єктивність або
неупередженість прийняття рішень, а
також на вчинення чи не вчинення дій
під час виконання наданих їй службових
повноважень.

Зокрема, у разі коли обставини, що
можуть призвести до виникнення
конфлікту інтересів, склалися після
призначення на посаду, працівник
органу чи підрозділу внутрішніх справ
повинен невідкладно повідомити у
письмовій формі свого безпосереднього
керівника про наявність конфлікту
інтересів.

Отже, з наведеного вбачається, що на
посадових осіб органів внутрішніх
справ поширюється дія Закону України
«Про засади запобігання і протидії
корупції», у відповідності до якого
особи - суб'єкти корупційних
правопорушень мають всіляко уникати
конфлікту інтересів, а у випадку його
виникнення обов'язково письмово
повідомити свого керівника про
існуючий конфлікт інтересів та вжити
відповідних заходів щодо його
уникнення.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_1, на підставі наказу начальника
УМВС України на Придніпровській
залізниці №23- о/с від 27 лютого 2013 року
(а.с. 24), був призначений на посаду
першого заступника начальника ЛВ -
начальника слідчого відділення ЛВ на
станції Павлоград УМВС України на
Придніпровській залізниці та у період
з 27 лютого 2013 року по 29 травня 2014 року,
виконуючи обов'язки тимчасово
виконуючого обов'язки начальника
лінійного відділу, звільнив від
дисциплінарного стягнення та надав
частину невикористаної щорічної
відпустки своєму брату - оперативному
черговому чергової частини штабу ЛВ на
станції Павлоград старшому лейтенанту
міліції ОСОБА_4.

Таким чином, ОСОБА_1, будучи суб'єктом
корупційного правопорушення, та,
знаючи про існуючий конфлікт
інтересів, діяв в супереч встановлених
правила професійної етики працівників
органів внутрішніх справ, належним
чином (у письмовій формі) не повідомив
свого керівника про існуючий конфлікт
інтересів та не вжив заходів щодо
уникнення обставин пов'язаних з його
виникненням, вирішивши питання щодо
свого рідного брата - ОСОБА_4 про
дострокове зняття з нього
дисциплінарного стягнення та надання
йому частини щорічної чергової
відпустки, що підтверджується копіями
наказів від 11 листопада 2013 року та 29
листопада 2013 року (а.с. 11-13).

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що він діяв
у межах делегованих йому повноважень, а
прийняті ним рішення виконанні
виключно формально, і не могли
призвести до суттєвих наслідків, свого
підтвердження не знайшли, будучи
спростованими наведеними вимогами
Закону України «Про засади запобігання
і протидії корупції» та Правилами
поведінки та професійної етики осіб
рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ України,
затверджених Наказом МВС України №155
від 22 лютого 2012 року, та які набрали
чинності 21 травня 2012 року.

Підсумовуючи викладене, апеляційний
суд дійшов висновку, що викладені у
постанові суду першої інстанції
висновки про доведеність вини ОСОБА_1 у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 172-7
КУпАП, відповідають фактичним
обставинам справи, є законними і
обґрунтованими, та такими, що повністю
узгоджені із наявними у матеріалах
справи доказами, об'єктивність яких у
апеляційного суду сумнівів не
викликає.

Такий висновок суду підтверджується
зокрема протоколом про
адміністративні правопорушення;
копіями наказів, які були підписанні
ОСОБА_1; матеріалами особової справи та
послужного списку, а також іншими
фактичними даними, що містяться у
матеріалах справи.

Порушень ст. ст. 279, 280 КУпАП при розгляді
справи міськрайонним судом не
допущено, докази перевірені на їх
допустимість, належність та
достатність відповідно до ст. 252 КУпАП,
а всі обставини, що мають значення для
вирішення справи суд правильно
встановив та належним чином
обґрунтував розмір накладеного
стягнення.

Неправильного застосування норм
матеріального права або порушень норм
процесуального права, які б були
підставою для скасування постанови
суду, апеляційним переглядом не
встановлено.

З огляду на викладене, апеляційний суд
вважає необхідним апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 294 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 13 серпня
2014 року, винесену відносно ОСОБА_1, якою
його визнано винним за ст. 172-7 КУпАП із
накладенням стягнення у вигляді штрафу
у розмір 340 гривень - без змін.

Постанова набирає законної сили
негайно, остаточна і оскарженню не
підлягає.

Суддя Апеляційного суду
І.К.
Живоглядова

Дніпропетровської області