АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ 33/796/1196/2014
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Суддя Апеляційного суду міста Києва
Стрижко С.І., розглянувши апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову судді
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва,
громадянина України, не працюючого,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, про
притягнення до адміністративної
відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про
адміністративне правопорушення,
ОСОБА_2 13 липня 2014 року о 19 годині 10
хвилин по пр-ту Московському, 9-В у м.
Києві керував автомобілем «Део
Нексія», д. н. з. НОМЕР_1, з ознаками
наркотичного (алкогольного) сп'яніння,
а саме: порушення координації рухів,
тремтіння пальців рук, сильно
розширені зіниці ока, які не реагують
на світло, поведінка, що не відповідає
обстановці. Від огляду на стан
сп'яніння у медичному закладі у
лікаря-нарколога водій відмовився у
присутності двох свідків, чим порушив
п. 2.5 ПДР України.

Постановою судді Дніпровського
районного суду м. Києва від 13 серпня 2014
року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП та
застосовано до нього адмінстягнення у
виді позбавлення права керування
транспортними засобами строком на 2
(два) роки. Також, із ОСОБА_2 в доход
держави стягнуто 35,54 грн. судового
збору.

На зазначене рішення судді, ОСОБА_2
подав до Апеляційного суду м. Києва
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, на неповне
з'ясування судом усіх фактичних
обставин справи, просить постанову
суду скасувати за недоведеністю його
вини.

При цьому, апелянт зазначає, що огляд на
місці зупинки був проведений з
порушенням вимог Порядку направлення
водіїв транспортних засобів для
проведення огляду з метою виявлення
стану алкогольного, наркотичного чи
іншого сп'яніння або перебування під
виливом лікарських препаратів, що
знижують увагу та швидкість реакції,
хоча безпосередньо не заперечує того
факту, що інспектор ДАІ, у присутності
двох свідків, запропонував йому
поїхати на експертизу, так як у нього
відсутні засоби для перевірки водія на
стан наркотичного сп'яніння, на що
ОСОБА_2 відмовився, не маючи вільного
часу, про що зазначив у протоколі.

Також, апелянт вказує на порушення його
процесуальних прав та ненаданням йому
працівником міліції та судом
необхідної кваліфікованої правової
допомоги при розгляді даної справи.

Крім того ОСОБА_2 вказує на наявність у
нього беззаперечних доказів його
невинуватості у порушенні ПДР,
оскільки у подальшому він пройшов
медичний огляд та будь-який стан
сп'яніння у нього не був виявлений, а
також на порушення судом першої
інстанції положень ст. 33 КУпАП щодо
визначення виду адміністративного
стягнення.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав
подану апеляційну скаргу та просив про
її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
апелянта, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, суд
апеляційної інстанції вважає її такою,
що не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Висновок судді в постанові про
винуватість ОСОБА_2 в порушенні ним
вдруге протягом року п. 2.5 ПДР України є
обґрунтованим, відповідає фактичним
обставинам подій та підтверджений
наявними у справі доказами у їх
сукупності, зокрема даними протоколу
про адміністративне правопорушення,
який підписаний відповідною посадовою
особою, особою, відносно якої складений
протокол та свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
які засвідчили своїми підписами ту
обставину, що ОСОБА_2 фактично
відмовився від проходження огляду на
стан сп'яніння у встановленому законом
порядку та про відсутність у ОСОБА_2
зауважень до протоколу.

Доводи ОСОБА_2 про те, що
адміністративне правопорушення він не
вчиняв, та відмовлявся від проходження
освідування з особистих причин, які
були ретельно перевірені і судом
першої інстанції, є безпідставними,
оскільки повністю спростовуються
наявними у справі доказами.

Більш того, сам ОСОБА_2 фактично не
заперечував, що порушив вимоги ПДР,
відмовившись у присутності свідків від
пропозиції працівника міліції пройти
медичний огляд на стан сп'яніння.

Що стосується посилань апелянта на те,
що він за самозверненням 14 липня 2014
року провів освідування свого стану на
стан сп'яніння, та за висновками
лікарів такий стан виявлений не був, а
тому вважає, що існують беззаперечні
докази його невинуватості, то вони є
неспроможними та не можуть бути
враховані судом апеляційної інстанції
з таких підстав.

Як убачається із представлених
документів, огляд ОСОБА_2, в порушення п.
2.9 Інструкції про виявлення у водіїв
транспортних засобів ознак
алкогольного, наркотичного чи іншого
сп'яніння або перебування під впливом
лікарських препаратів, що знижують
увагу та швидкість реакції,
затвердженої Наказом МВС України та
МОЗ України 09.09.2009 № 400/666, був
проведений лікарями 14 липня 2014 року о 01
год. 00 хв., тобто більше як через 5 годин
після його зупинки 13 липня 2014 року о 19
год. 10 хв. працівниками ДАІ та з моменту
виявлення підстав для проведення
огляду водія на виявлення ознак
наркотичного сп'яніння, у зв'язку з чим
був складений протокол про
адмінправопорушення.

Більш того, такий висновок не може бути
врахований судом апеляційної
інстанції, оскільки відносно ОСОБА_2
працівниками міліції був складений
протокол про притягнення до
адмінвідповідальності не за порушення
п. 2.9 ПДР, а саме за порушення п. 2.5 ПДР,
тобто безпосередньо за відмову від
проходження медичного огляду.

Доводи апеляційної скарги в частині
порушення судом першої інстанції під
час розгляду справи прав особи, яка
притягується до
адмінвідповідальності, незнання
ОСОБА_2 норм законодавства про
адміністративні правопорушення, не
надання йому кваліфікованої правової
допомоги при розгляді справи не можуть
бути підставою для скасування рішення
суду, оскільки, як вбачається із
повідомлення про вручення судової
повістки, яка міститься в матеріалах
справи, ОСОБА_2 завчасно був
повідомлений про час та місце розгляду
справи, а тому мав достатньо часу для
звернення за правовою допомогою до
адвокатів, або інших фахівців у галузі
права, які за законом мають право на
надання правової допомоги, оскільки
суд такої допомоги не надає, а лише
роз'яснює права та обов'язки особі, яка
притягується до адміністративної
відповідальності, передбачені ст. 268
КУпАП. Як вбачається із матеріалів
справи та змісту оскаржуваної
постанови, ОСОБА_2 під час розгляду
справи судом першої інстанції був
присутнім у судовому засіданні, проте
із клопотаннями та заявами до суду не
звертався, додаткові докази, які суд
мав би врахувати при обранні та
призначенні виду адміністративного
стягнення, не надавав. При цьому за
рішенням судді Коновалу А.В. у
відповідності до положень ст. 33 КУпАП
фактично було призначене саме
мінімальне адмінстягнення,
передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП.

За таких обставин, суддя районного
суду, повно, всебічно та об'єктивно
дослідивши матеріали справи, дійшов
обґрунтованого висновку про
доведеність винуватості ОСОБА_2 у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130
КУпАП.

Будь-яких інших доводів, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції, або були підставою для зміни
чи скасування постанови від 13 серпня 2014
року до апеляційного суду не надано.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_2 та
скасування постанови судді
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 серпня 2014 року.

З огляду на наведене та керуючись ст. 294
КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову судді
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2 -
залишити без зміни.

Суддя Апеляційного

суду м. Києва
СтрижкоС.І.