АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ 33/796/1198/2014
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Суддя Апеляційного суду міста Києва
Стрижко С.І., розглянувши апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову судді
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва,
громадянина України, не працюючого,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, про
притягнення до адміністративної
відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про
адміністративне правопорушення,
ОСОБА_2, 03 липня 2014 року о 02 годині 15
хвилин, по вул. Тимошенка, 2 у м. Києві,
керував автомобілем «Део Нексія», д. н.
з. НОМЕР_1, з ознаками наркотичного
сп'яніння, а саме: неадекватна
поведінка обстановці, зіниці очей не
реагують на світло, млява мова. Від
огляду на стан сп'яніння у
встановленому законом порядку
відмовився у присутності двох свідків,
чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Постановою судді Дніпровського
районного суду м. Києва від 13 серпня 2014
року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та до
нього застосовано адмінстягнення у
виді позбавлення права керування
транспортними засобами строком на 1
(один) рік.

Також, із ОСОБА_2 в доход держави
стягнуто 36,54 грн. судового збору.

На зазначене рішення судді, ОСОБА_2
подав до Апеляційного суду м. Києва
скаргу в якій, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, на неповне
з'ясування судом усіх фактичних
обставин справи, просить постанову
суду скасувати за недоведеністю його
вини.

При цьому, апелянт зазначає, що огляд на
місці зупинки був проведений з
порушенням вимог Порядку направлення
водіїв транспортних засобів для
проведення огляду з метою виявлення
стану алкогольного, наркотичного чи
іншого сп'яніння або перебування під
виливом лікарських препаратів, що
знижують увагу та швидкість реакції, а
саме в нічний час, лише візуально та без
застосування технічних засобів, а тому
не може бути визнаний достовірним та
достатнім для визнання винуватості
водія.

Разом з тим, ОСОБА_2 не заперечує того
факту, що інспектор ДАІ, в присутності
двох свідків, запропонував йому
поїхати на експертизу, так як у нього
відсутні засоби для перевірки водія на
стан наркотичного сп'яніння, проте, не
маючи вільного часу, ОСОБА_2 відмовився
їхати на експертизу, про що зазначив у
протоколі.

Також, апелянт вказує на те, що він не
володіє достатніми знаннями у галузі
законодавства про адміністративні
правопорушення, проте йому не була
надана необхідна кваліфікована
правова допомога при розгляді даної
справи, зокрема для складання і
написання ґрунтовних заперечень та
пояснень, надання додаткових
документів, встановлення необхідних
фактів. Вважає, що при розгляді справи
судом першої інстанції не було
дотримано вимог ст. 268 КУпАП, суддя не
прийняв до уваги факту наявності
беззаперечних доказів його
невинуватості, а ухвалив рішення, у
тому числі і з порушенням його прав та
положень ст. 33 КУпАП, безпідставно
застосувавши максимальний вид
стягнення.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав
подану апеляційну скаргу та просив про
її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
апелянта, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, суд
апеляційної інстанції вважає її такою,
що не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Висновок судді в постанові про
винуватість ОСОБА_2 в порушенні п. 2.5 ПДР
України є обґрунтованим, відповідає
фактичним обставинам подій та
підтверджений наявними у справі
доказами у їх сукупності, зокрема
даними протоколу про адміністративне
правопорушення, який підписаний
відповідною посадовою особою, особою
відносно якої складений протокол, та
свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які
засвідчили своїми підписами ту
обставину, що ОСОБА_2 відмовився від
проходження огляду на стан сп'яніння у
встановленому законом порядку та про
відсутність у ОСОБА_2 зауважень до
протоколу.

Доводи ОСОБА_2 про те, що
адміністративне правопорушення він не
вчиняв, оскільки вважає, що не
перебував у стані наркотичного
сп'яніння, а відмовився від проходження
медичного огляду з власних причин, які
також були і предметом дослідження
судом першої інстанції, є
безпідставними, оскільки були повністю
спростовані наявними у справі
матеріалами, а сам факт відмови ОСОБА_2
від проходження медичного огляду на
встановлення стану сп'яніння, що є
безпосереднім порушенням ПДР та
підставою для притягнення особи до
адміністративної відповідальності,
фактично не заперечував і самим
апелянтом.

Що ж стосується посилань ОСОБА_2 на
висновок щодо результатів медичного
огляду з метою виявлення стану
алкогольного, наркотичного чи іншого
сп'яніння або перебування під впливом
лікарських препаратів, що знижують
увагу та швидкість реакції від 14 липня
2014 року, як на доказ не перебування його
у стані наркотичного сп'яніння 03 липня
2014 року, то вони є неспроможними,
оскільки будь-яким чином не
спростовують висновку суду про
доведеність вини ОСОБА_2 у відмові від
проходження такого огляду, з огляду на
те, що його освідування за
самозверненням, яке було проведено в
порушення п. 2.9 Інструкції про
виявлення у водіїв транспортних
засобів ознак алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
перебування під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу та
швидкість реакції, затвердженої
Наказом МВС України та МОЗ України
09.09.2009 № 400/666, через 11 днів після скоєння
адмінправопорушення.

Тому такий висновок КМНКЛ
«Соціотерапія» не може бути визнаним
беззаперечним доказом його
невинуватості, оскільки освідування
проводилося після ухвалення судом
рішення та будь-яких інших доказів,
особою, яка притягнута до
адмінвідповідальності за ч.1 ст. 130
КУпАП, в судовому засіданні не
надавалися.

Також є неспроможними та такими, що
спростовуються матеріалами справи і
заяви ОСОБА_2 у суді апеляційної
інстанції про те, що йому не була
вручена копія протоколу, а також про те,
що, на його думку, не можна було
візуально встановити його стан та
виявити ознаки сп'яніння, оскільки є
фактично припущеннями апелянта. Більш
того, ці обставини будь-яким чином не
впливають на висновки судді, оскільки
ОСОБА_2 був притягнутий до
адмінвідповідальності за інше
правопорушення.

Доводи апеляційної скарги в частині
порушення судом першої інстанції під
час розгляду справи прав особи, яка
притягується до
адмінвідповідальності, незнання
ОСОБА_2 норм законодавства про
адміністративні правопорушення, не
надання йому кваліфікованої правової
допомоги при розгляді справи не можуть
бути підставою для скасування рішення
суду, оскільки, як вбачається із
повідомлення про вручення судової
повістки, яка міститься в матеріалах
справи, ОСОБА_2 завчасно був
повідомлений про час та місце розгляду
справи, а тому мав достатньо часу для
звернення за правовою допомогою до
адвокатів або інших фахівців у галузі
права, які за законом мають право на
надання правової допомоги, оскільки
суд такої допомоги не надає, а лише
роз'яснює права та обов'язки особі, яка
притягується до адміністративної
відповідальності, передбачені ст. 268
КУпАП. Як вбачається із матеріалів
справи та змісту оскаржуваної
постанови, ОСОБА_2 під час розгляду
справи судом першої інстанції був
присутнім у судовому засіданні, із
клопотаннями та заявами до суду не
звертався, а також будь-яких доказів,
які суд мав би врахувати при обранні та
призначенні виду адміністративного
стягнення не надавав. Тим більше, в
судовому засіданні як у суді першої
інстанції, так і суді апеляційної
інстанції, фактично визнав свою вину у
вчинення адміністративного
правопорушення та порушенні ним п. 2.5
ПДР. Відтак посилання на недостовірну
інформацію зазначену у постанові суду
про визнання ОСОБА_2 своєї вини у
вчиненні адмінправопорушення не
знайшли свого підтвердження
відповідними доказами.

За таких обставин, суддя районного
суду, повно, всебічно та об'єктивно
дослідивши матеріали справи, дійшов
обґрунтованого висновку про
доведеність винуватості ОСОБА_2 у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130
КУпАП.

Будь-яких інших доводів, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції, або були підставою для зміни
чи скасування постанови від 13 серпня 2014
року до апеляційного суду не надано.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_2
накладене у відповідності з вимогами
ст. 33 КУпАП та в межах санкції ч. 1 ст. 130
КУпАП, у тому числі і з огляду на наявну
у суді апеляційної інстанції
інформацію про подальшу поведінку
апелянта, який в подальшому, через
нетривалий час повторно був
притягнутий до адмінвідповідальності
за аналогічне правопорушення.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_2 та
скасування постанови судді
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 серпня 2014 року.

З огляду на наведене та керуючись ст. 294
КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову судді
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2 -
залишити без зміни.

Суддя Апеляційного

суду м. Києва
СтрижкоС.І.