Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 33/781/293/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач у суді ІІ-ї інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року суддя апеляційного суду
Кіровоградської області Ремез П.М., за
участю особи, яка притягується до
адміністративної відповідальності
ОСОБА_3, розглянувши адміністративну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на постанову судді Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 30 травня 2014 року стосовно

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не працює,
проживає АДРЕСА_1,

про притягнення його до
адміністративної відповідальності за
ч.2 ст. 130 Кодексу України про
адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И
В:

Постановою Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 30 травня 2014 року ОСОБА_3
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ч.2 ст. 130 КУпАП та
накладено адміністративне стягнення у
виді позбавлення права керування
транспортними засобами на строк 2 роки.

Згідно постанови суду, ОСОБА_3
визнано винним у тому, що він 17.03.2014 року
о 00 годин 05 хвилин, у м. Києві по вул.
Межигірській, 78 керував автомобілем
ВАЗ - 2110, державний номерний знак
НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного
сп'яніння (різкий запах алкоголю з
порожнини рота на відстані), від огляду
на встановлення стану алкогольного
сп'яніння в медичному закладі та за
допомогою приладу алкотеста «Драгер»
6810 повторно протягом року відмовився,
чим порушив вимоги п. 2.5 Правил
дорожнього руху України, тобто вчинив
правопорушення передбачене ч.2 ст. 130
КУпАП.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить постанову Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 30 травня 2014 року змінити, та
накласти на нього стягнення у виді
адміністративного арешту строком на 10
діб. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що
він частково не згодний з даною
постановою суду, а саме у частині виду
стягнення, яке вважає надто жорстоким
та суворим, оскільки судом на його
думку не враховано те, що він на
сьогоднішній день не має постійного
місця роботи і його автомобіль є для
нього єдиним постійним джерелом
доходу, який він використовує для
надання послуг з перевезення, що він
має на утриманні дружину, дитину та
батьків, оскільки батько є інвалідом
1-ої групи, а мати пенсіонер, а тому
накладене судом першої інстанції
стягнення у виді позбавлення права
керування транспортними засобами на
строк 2 роки, є занадто важким
покаранням для нього і фактично
позбавить його родину прибутку на два
роки. Крім того, вказує і на те, що він
усвідомив суспільну небезпечність
свого діяння та вважає, що десять діб
адміністративного арешту стануть
адекватним та справедливим стягненням
для нього.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення скаржника ОСОБА_3,
який підтримав апеляцію і просив її
задовольнити, вивчивши доводи апеляції
вважаю, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 130
КУпАП, відповідальність за вказане
адміністративне правопорушення настає
у разі повторного вчинення протягом
року будь-якого з правопорушень
передбачених частиною першою цієї
статті, а саме керування транспортними
засобами особами в стані алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
під впливом лікарських препаратів, що
знижують їх увагу та швидкість реакції,
а так само відмова особи, яка керує
транспортним засобом від проходження
відповідно до встановленого порядку
огляду на стан алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
щодо вживання лікарських препаратів,
що знижують їх увагу та швидкість
реакції.

Як вбачається з протоколу про
вчинення адміністративного
правопорушення, ОСОБА_3 17.03.2014 року о 00
годин 05 хвилин, у м. Києві по вул.
Межигірській, 78 керував автомобілем
ВАЗ - 2110, державний номерний знак
НОМЕР_1, з явними ознаками алкогольного
сп'яніння (різкий запах алкоголю з
порожнини рота, не стійка хода, млява
мова), від медичного огляду на стан
сп'яніння у встановленому законом
порядку, а також від тесту за допомогою
приладу алкотестер «Драгер» водій
відмовився у присутності двох свідків,
чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України,
яке вчинене повторно протягом року, за
що відповідальність передбачена ч.2 ст.
130 КУпАП (а.с.1).

З протоколом ОСОБА_3 ознайомлений
і по суті порушення у протоколі
зазначив про те, що він випив пляшку
пива і від медичного огляду на
визначення стану сп'яніння
відмовляється (а.с.1).

У відповідності до вимог ст.ст. 245,
251 КУпАП районний суд об'єктивно
з'ясував обставини даної справи і,
врахувавши досліджені по справі
докази, правильно дійшов висновку про
наявність в діях ОСОБА_3 складу
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, оскільки
останній порушив вимоги п. 2.5 Правил
дорожнього руху України і його вина
підтверджується адміністративним
протоколом серії АБ2 № 398296 від 17.03.2014
року, в якому зазначені визнавальні
пояснення самого правопорушника, а
також долученими до справи поясненнями
свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5, рапортом
інспектора ДПС ДАІ ГУ МВС України в м.
Києві старшого прапорщика міліції
Рижих В.В. та копією постанови судді
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 04 лютого
2014 року, якою ОСОБА_3 визнано винним та
притягнуто до адміністративної
відповідальності за вчинення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП (а.с.1-5).

З матеріалів справи видно, що при
призначенні адміністративного
стягнення судом першої інстанції
всебічно та повно враховано характер
вчиненого правопорушення, особу
порушника, ступінь його вини, майновий
стан, а також відсутність обставин, що
пом'якшують або обтяжують
відповідальність, а тому вважаю, що
призначене правопорушнику районним
судом вид та розмір адміністративного
стягнення, а саме у виді позбавлення
права керування транспортними
засобами строком на 2 роки, за наведених
вище обставин справи є необхідним та
достатнім для запобігання й
попередження вчинення ним подібних
правопорушень в подальшому, оскільки
накладено на правопорушника у межах
санкції ч.2 ст.130 КУпАП та з належним
урахуванням вимог ст.ст. 33, 34 КУпАП.

Доводи апелянта про те, що він не
має постійного місця роботи і його
автомобіль є єдиним джерелом доходу, що
на його утриманні дружина, дитина та
батько, який є інвалідом 1-ої групи і
мати пенсіонер, а тому накладене судом
першої інстанції стягнення у виді
позбавлення права керування
транспортними засобами на строк 2 роки,
є занадто важким покаранням для нього і
фактично позбавить його родину
прибутку на два роки є
необґрунтованими, оскільки апелянтом
не надано до суду будь-яких доказів
того, що його робота пов'язана з
обов'язковим використанням автомобіля,
або ж перебування його у трудових
відносинах, а також не надано доказів
про його офіційні джерела доходів та
наявність утриманців, що є важливими
критеріями при вирішенні питання про
обрання необхідного та достатнього
виду та розміру адміністративного
стягнення.

Санкцією ч.2 ст. 130
КУпАП, передбачена можливість
накладення на водіїв двох видів
адміністративного стягнення, а саме -
позбавлення права керування
транспортними засобами на строк від
двох до трьох років з оплатним
вилученням транспортного засобу чи без
такого або адміністративний арешт на
строк від десяти до п'ятнадцяти діб з
оплатним вилученням транспортного
засобу чи без такого.

Однак відповідно до
положень ст. 24 КУпАП, адміністративне
стягнення у виді адміністративного
арешту, вважається більш суворим видом
стягнення, аніж позбавлення права
керування транспортними засобами.
Тому, за вказаних вище обставин, до
правопорушника ОСОБА_3 не можливо
застосувати такий вид стягнення, як
адміністративний арешт без оплатного
вилучення транспортного засобу,
оскільки у такому разі йому буде
посилено адміністративне стягнення, що
суперечить вимогам ч.9 ст. 294 КУпАП, якою
передбачено, що у разі зміни постанови
суду в частині накладення стягнення,
про що й просить у своїй апеляції
скаржник, в межах передбачених
санкцією статті цього Кодексу, воно не
може бути посилено.

Тому, вимоги
апеляційної скарги ОСОБА_3 про заміну
призначеного йому стягнення у виді
позбавлення права керування
транспортним засобом строком на два
роки на адміністративний арешт на
строк 10 діб, не підлягають задоволенню,
оскільки така зміна виду
адміністративного стягнення
суперечить вимогам ч.9 ст. 294 КУпАП, а
застосування до правопорушника більш
м'якого виду стягнення, ніж передбачено
санкцією статті, за якою його
притягнуто до адміністративної
відповідальності, чинним кодексом про
адміністративні правопорушення, не
передбачено.

Вказані обставини визнаю
такими, що не дають підстав змінити
вказану постанову суду, як того просить
скаржник, в частині призначеного
стягнення.

Керуючись п.1 ч.8 ст. 294 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
залишити без задоволення, а постанову
судді Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 30 травня 2014 року про
притягнення ОСОБА_3 до
адміністративної відповідальності за
ч. 2 ст. 130 КУпАП залишити без зміни.

Постанова набирає законної
сили негайно, є остаточною й оскарженню
не підлягає.

Суддя:
підпис

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Кіровоградської області
Ремез
П.М.