Справа № 359/4724/14-п Головуючий у І
інстанції Вознюк С. М.Провадження №
33/780/490/14 Доповідач у 2 інстанції
ГабрієльКатегорія 429
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2014 року
м. Київ

Апеляційний суд Київської області в
складі судді судової палати з розгляду
кримінальних справ Габрієля В.О., з
участю прокурора Корнєвої С.А.,
представника Київської митниці
Міністерства доходів і зборів України
Захарова А.С., особи, яка притягується
до адміністративної відповідальності
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за
апеляційною скаргою представника
Київської митниці Міндоходів Захарова
А.О. на постанову судді Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 30 травня 2014 року -

в с т а н о в и в :

Постановою судді Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 30 травня 2014 року

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця
Челябінської області, Росії, який
проживає: АДРЕСА_1, працюючого
заступником директора ПП
«Рембудмонтаж», ідентифікаційний
номер НОМЕР_1,

визнано винним у скоєнні
правопорушення, передбаченого ст. 471 МК
України та накладено штраф у розмірі
ста неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, що становить 1700 (одна
тисяча сімсот) гривень 00 коп.

Вилучену згідно протоколу про
порушення митних правил № 0207/125120102/14
року від 30.04.2014 року валюту в розмірі 1240
(одна тисяча двісті сорок) доларів США, -
повернуто ОСОБА_3.

ОСОБА_3 притягнуто до відповідальності
за те, що 30.04.2014 року о 09 год. 30 хв. під час
проходження митного контролю в зоні
митного контролю залу «Приліт»
терміналу «D» ДП МА «Бориспіль» у
громадянина України ОСОБА_3, який
прилетів до України з Казахстану, м.
Астана, літаком авіакомпанії «Air Astana»,
рейсом № 403, своїми діями обрав канал,
позначений символами зеленого кольору
- «зелений коридор», тим самим,
відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України
заявив про те, що переміщувані ним
через митний кордон України товари не
підлягають письмовому декларуванню,
оподаткуванню митними платежами, не
підпадають під встановлені
законодавством заборони та обмеження
щодо вивезення з митної території
України та своїми діями засвідчив
факти, що мають юридичне значення.
Після перетину пасажиром «білої
лінії», яка позначає закінчення зони
спрощеного митного контролю «зелений
коридор» пасажиру було задано
запитання щодо наявності в нього
готівки, на що він відповів, що має при
собі приблизно 10000 доларів США. Після
цього пасажира було запрошено до
службового приміщення залу «Приліт»
терміналу «D» ДП МА «Бориспіль», де ним
було видано готівку в розмірі 15100
доларів США, які знаходились 10000
доларів США у внутрішній кишені куртки
одягненої на пасажирі, 5100 доларів США у
відділенні сумки (ручна поклажа), яка
була у руках пасажира. Зазначена
готівка переміщувалась без ознак
приховування. Зі слів громадянина
України ОСОБА_3 готівка належить йому
особисто. Пасажир обрав проходження
митного контролю через зону спрощеного
митного контролю «зелений коридор», де
передбачено наявність у громадянина
готівки у сумі, що не перевищує 10000 євро
(чи еквівалент цієї суми в іншій
валюті). З виявленої суми пасажиру було
пропущено 13860 доларів США (еквівалент
10000 Євро, згідно курсу НБУ станом на
30.04.2014 року).

На момент проходження митного контролю
належним чином оформленої митної
декларації та дозвільних документів
пасажир не надав, до моменту перетину
ним «білої лінії» до інспекторів
митниці з приводу декларування готівки
не звертався. Своїми діями громадянин
України ОСОБА_3 під час проходження
митного контролю в залі «Приліт»
терміналу «D» ДП МА «Бориспіль» порушив
встановлений ст. 366 МК України порядок
проходження митного контролю в зонах
(коридорах) спрощеного митного
контролю.

У апеляційній скарзі представник
Київської митниці Міндоходів за
довіреністю Захаров А.О. просить
постанову суду першої інстанції
скасувати в повному обсязі, прийняти
нову постанову щодо ОСОБА_3, якою
визнати його винним у вчиненні
порушення митних правил за ст. 471 МК
України, застосувати до нього
стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700
(одна тисяча сімсот) гривень та
конфіскації затриманої по справі
валюти у розмірі 1240 доларів США. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що вважає
постанову суду першої інстанції
незаконною, винесеною без врахування
дійсних обставин справи та норм
чинного законодавства. В якості
обґрунтування оскаржуваної постанови
суд послався на прецендентну норму
права - на рішення Європейського суду з
прав людини (справа ОСОБА_5 проти
Російської Федерації від 06.11.08), не
беручи до уваги при тому, що ОСОБА_5
притягався компетентними органами
Російської Федерації за вчинення
кримінального правопорушення -
контрабанди, що кошти, вилучені в
громадянина ОСОБА_5 були не предметом
правопорушення, а тільки речовим
доказом і те, що компетентний орган
Російської Федерації розпорядився
такими коштами не в межах санкції
інкримінованого ОСОБА_5
правопорушення, а лише як речовим
доказом по справі. Так, судом першої
інстанції не враховано, що правова
система України відноситься до
правових систем романо-германського
типу на правах особливого
європейського різновиду, що на відміну
від англо-саксонської правової системи
виключає превалювання норми
преценденту над нормою права. Також суд
проігнорував імперативні приписи ст. 471
МК України відповідно до яких санкція
цієї статті (штраф та конфіскація
предметів порушення) є
безальтернативною. Судом також не було
перевірено легальність походження
коштів, які переміщував ОСОБА_3, не було
витребувано докази права власності у
вигляді банківських документів,
легковажно прийняв на віру версію
ОСОБА_3 про легальність походження та
про призначення коштів.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора та представника митниці про
незаконність постанови суду, думку
ОСОБА_3, який вважав апеляційну скаргу
представника митниці необґрунтованою,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції, щодо
доведеності вини ОСОБА_3 у вчиненні
правопорушення за обставин, викладених
у постанові судді, відповідають
фактичним обставинам справи,
підтверджуються наявними в матеріалах
справи доказами і є обґрунтованими. Суд
надав належну оцінку доказам у справі
та правильно кваліфікував дії ОСОБА_3
за ст. 471 МК України.

Згідно ст. 9 Конституції України, а
також ст. 17 Закону України «Про
міжнародні договори» від 22.12.1993 року,
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких дана Верховною
Радою України, є часткою національного
законодавства України. Також
передбачено, що якщо міжнародним
договором встановлені інші права, ніж
ті, які передбачені законодавством
України, то застосовуються правила
міжнародного договору України.

17 липня 1997 року України ратифікувала
Європейську Конвенцію «З захисту прав
і основних свобод людини», а також
Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід'ємною
частиною Конвенції, чим визнала її дію
в національній правовій системі, а
також обов'язковість рішень
Європейського Суду з прав людини по
всім питанням що стосуються тлумачення
і застосування Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006 року, суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Отже, застосування судами України
положень Європейської Конвенції «З
захисту прав і основних свобод людини»
та прецеденту - практики Європейського
суду з прав людини є не право, а
обов'язком.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що
судом першої інстанції не враховано ту
обставину, що правова система України
відноситься до правових систем
романо-германського типу на правах
особливого європейського різновиду, а
тому виключає превалювання норми
прецеденту над нормою права, в даному
випадку, є необґрунтованими, та таким,
що суперечать чинному законодавству
України.

В рішенні від 06.11.2008 року, по справі
Ісмаїлов проти Російської Федерації
Європейського Суду з прав людини, на
яке послався суд першої інстанції при
обґрунтуванні свого рішення,
зазначено, що конфіскація валютних
цінностей у розмірі 21348 доларів США
належних ОСОБА_5, які він не зазначив у
митній декларації, є порушенням ст. 1
Першого протоколу до конвенції з
наступних підстав. Згідно зі статтею 1
Протоколу N 1 до Конвенції з захисту
прав людини, кожна фізична чи юридична
особа має право на повагу до своєї
власності. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше, як в
інтересах суспільства та на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права. Перша і
найбільш важлива вимога зазначеної
правової норми полягає в тому, що
будь-яке втручання публічної влади в
право на повагу до власності має бути
законним. Також передбачається, що
держава уповноважена здійснювати
контроль за використанням власності
шляхом забезпечення виконання законів.

Питання про те чи буде досягнута
справедлива рівновага між вимогами
загального інтересу і захисту
фундаментальних прав особи, має
значення лише при умові, що таке
втручання відповідає вимогам закону і
не є безпідставним.

Що стосується загального інтересу,
якому могло слугувати таке втручання.
Європейський Суд зазначив, що держави
мають законний інтерес і в той же час
обов'язок вживати заходи в цілях
виявлення та контролю руху готівкових
коштів через кордони, оскільки значні
суми готівки можуть використовуватись
для легалізації незаконних доходів,
торгівлі наркотиками, фінансування
тероризму, вчинення тяжких фінансових
злочинів.

Загальна вимога про декларування, яка
розповсюджується на будь-яку особу, що
перетинає кордон держави, попереджує
прихований ввіз і вивіз грошових
коштів з країни і конфіскаційна міра,
яку тягне недекларування грошових
коштів митному органу, є частиною
загальної регулятивної системи,
передбаченої для боротьби з подібними
правопорушеннями.

Суд також вказав, що органи влади
повинні дотримувати розумний баланс
між заходами, вжитими для забезпечення
загальних інтересів суспільства, та
потребою захищати право заявника на
мирне володіння своїм майном, тобто, чи
не стали вжиті заходи особистим та
надмірним тягарем для заявника. Крім
того, суд зауважив, що для того, щоб
втручання вважалося пропорційним, воно
має відповідати тяжкості
правопорушення, зокрема, недотриманню
вимоги щодо внесення відомостей до
митної декларації, а не тяжкості
будь-якого правопорушення, яке можна
припустити (наприклад, відмивання
грошей або ухилення від сплати
податків, але яке насправді не було
доведене).

Судом першої інстанції дана належна та
обґрунтована оцінка тому факту, що
шкода, яку ОСОБА_3 потенційно міг
завдати державі, була незначною: він не
ухилявся від сплати мита та інших
зборів і не завдав державі іншої шкоди,
якби він ввіз гроші не задекларувавши
їх, органи влади лише не отримали б
інформацію про те, що ці кошти
опинилися на території держави.

У відповідності до ст. 23 КУпАП,
адміністративне стягнення є мірою
відповідальності і застосовується з
метою виховання особи, яка вчинила
адміністративне правопорушення, в дусі
додержання законів України, поваги до
правил співжиття, а також запобігання
вчиненню нових правопорушень як самим
правопорушником, так і іншими особами.

За змістом ст. 33 КУпАП при накладенні
стягнення враховується характер
вчиненого правопорушення, особа
порушника, ступінь його вини, майновий
стан, обставини, що пом'якшують і
обтяжують відповідальність.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_3,
раніше не судимий, до кримінальної чи
адміністративної відповідальності не
притягувався. Будь-які дані, які б
давали суду підстави вважати, що шляхом
застосування конфіскації буде
попереджена інша незаконна діяльність
- легалізація злочинних доходів,
торгівля наркотиками, фінансування
тероризму, ухилення від сплати
податків, тощо - відсутні.

Суд першої інстанції, правильно надав
оцінку доказам у даній справи та
належним чином врахував практику
Європейського суду з прав людини, а
саме рішення від 06.11.2008 року, по справі
Ісмаїлов проти Російської Федерації
та дійшов правильного висновку, що
застосування конфіскації, яка
передбачена санкцією ст. 471 МК України,
предметів порушення митних правил, в
даному випадку є порушенням положень
ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, тобто є
не пропорційним, оскільки покладає на
ОСОБА_3 «індивідуальний надмірний
тягар».

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
необхідність застосування до ОСОБА_3
стягнення у виді штрафу в розмірі 100
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та про відсутність підстав
для накладення додаткового стягнення у
виді конфіскації, і правильно вважав,
що саме таке стягнення буде достатнім
для виправлення та належної поведінки
ОСОБА_3, а також співмірним скоєному ним
правопорушенню.

Постанова судді Бориспільського
міськрайонного суду від 30 травня 2014
року щодо ОСОБА_3 відповідає вимогам
закону, підстав для її скасування чи
зміни суд не знаходить у зв'язку із чим
залишає дану постанову без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.294 КУпАП суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника
Київської митниці Міндоходів Захарова
А.О. - залишити без задоволення.

Постанову судді Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 30 травня 2014 року щодо ОСОБА_3
залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду

Київської області / підпис /
В.О. Габрієль

З оригіналом згідно.

Суддя
В.О. Габрієль