АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУДМІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2014 року
місто Київ

Суддя Апеляційного суду міста Києва
О.О. Журавель,

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову судді Дніпровського
районного суду міста Києва від 31 січня
2014 року, якою провадження у справі про
адміністративне правопорушення про
притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності за
вчинення правопорушення передбаченого
ст. 124 КУпАП України з визнанням його
винуватості закрите за скінченням
строку давності притягнення до
адміністративної відповідальності, а
відносно ОСОБА_3 провадження закрито за
відсутності складу адміністративного
правопорушення, -

в с т а н о в и в :

Постановою Дніпровського районного
суду міста Києва від 31 січня 2014 року
ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП України і
справу щодо нього закрито за
скінченням строку давності
притягнення до адміністративної
відповідальності, а відносно ОСОБА_3
провадження закрито, за відсутності в
його діях складу адміністративного
правопорушення.

Як видно з протоколу про
адміністративне правопорушення,
ОСОБА_3 о 1850 годині 23 жовтня 2012 року
керуючи автомобілем «Міцубіші» д.н.з.
НОМЕР_1 на нерегульованому перехресті
бульвару Перова та вул. Стальського в м.
Києві, здійснив поворот ліворуч на
зелений сигнал світлофору та не
пропустив зустрічний автомобіль,
внаслідок чого сталося зіткнення з
автомобілем Хюндай д.з. НОМЕР_2 під
керуванням водія ОСОБА_2, чим порушив п.
16.6 ПДР України, за що передбачена
відповідальність за ст. 124 КУпАП
України.

Відповідно до протоколу про
адміністративне правопорушення,
ОСОБА_2 в той же час, керуючи
автомобілем Хюндай д.з. НОМЕР_2, не
врахував дорожню обстановку, не
виконав вимогу заборонного сигналу
«жовтий» та не надав перевагу в русі
автомобілю, що завершував переїзд
перехрестя, чим порушив вимоги п.п. 12.1,
16.5 Правил дорожнього руху, за що
передбачена відповідальність за ст. 124
КУпАП.

Розглянувши справу, суд першої
інстанції прийшов до висновку про те,
що водій ОСОБА_3 будь-яких Правил
дорожнього руху не порушив, оскільки
рухався на дозвільний «зелений» сигнал
світлофору, а зіткнення транспортних
засобів настало внаслідок порушення
водієм ОСОБА_2 п.п. 7.3.г) та 12.3. Правил
дорожнього руху і на цих підставах
визнав винуватим у вчиненні
дорожньо-транспортної події саме цього
водія, кваліфікувавши його дії за ст. 124
КУпАП, але звільнив його від
відповідальності за це порушення і
закрив провадження у справі за
скінченням строку давності
притягнення до адміністративної
відповідальності.

Не погодившись зі вказаним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
вважає, що висновки суду першої
інстанції в мотивувальній частині
повністю суперечать висновкам,
зазначеним в резолютивній частині,
оскільки в абз. 5 постанови вказано, що
вина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується
матеріалами справи та дослідженими
доказами, а резолютивна частина має
виправдувальні висновки щодо ОСОБА_3

Суд зазначив, що критично оцінює
висновки експерта ОСОБА_4, бо сам цей
експерт в суді заявив, що не може
стверджувати хто з учасників
досліджуваної події винуватий у
скоєнні ДТП, але такий висновок суду не
ґрунтується на чинному законодавстві
та й не відповідає матеріалам справи,
бо насправді експерт заявив, що вину
встановлює не він, а суд, останній же,
виходячи за межі своєї компетенції,
передбаченої ст.ст. 245 та 252 КУпАП,
намагався вирішення цього питання
перекласти на експерта.

Суд не взяв до уваги, що висновки
експерта ОСОБА_4 було отримано на
виконання клопотання ОСОБА_2 і лише
після того до справи долучено висновки
спеціаліста ОСОБА_5

Суд критично оцінив показання ОСОБА_2 і
жодної оцінки не дав показанням ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_6 в суді твердила, що добре
бачила, що під час початку руху ОСОБА_2
сигнал світлофора був «жовтим», тоді як
в поясненні на дізнанні вказувала, що
цей сигнал був «червоним».

Суд не врахував пояснення експерта
ОСОБА_5 який в суді зазначив, що ОСОБА_3
мусив пропустити ОСОБА_2, який
завершував рух через перехрестя, отже
саме ОСОБА_3 порушив положення п.п. 16.6
Правил дорожнього руху.

Визнавши правдивими показання ОСОБА_3,
що він бачив, що ОСОБА_2 продовжує рух на
заборонний «жовтий» сигнал світлофору,
суд не взяв до уваги сумнівність цих
показань, бо, на думку апелянта, ОСОБА_3
не міг бачити цього сигналу, виходячи з
розташування його транспортного
засобу.

Суд неправильно оцінив результати
огляду в суді відеозапису, не звернувши
увагу на те, що в крайній лівій смузі
автомобілі відсутні, в другій -
зупинилися не на стоп-лінії, а в зв'язку
з тим, що по напрямку їх руху зчинився
затор. Фактично, ОСОБА_3 почав рух не
після того, як переконався, що
рухається на дозвільний «зелений»
сигнал світлофору, а після того, як
автомобіль, що рухався в поперечному
напрямку, подав йому світловий сигнал.

Суд критично оцінив показання ОСОБА_2,
але проігнорував, що, у будь-якому разі,
будь-які пояснення ОСОБА_2 не
виключають порушення ОСОБА_3 п.п. 16.6
Правил дорожнього руху.

Якщо навіть суд і визнає, що ОСОБА_2
допущено будь-які порушення правил
дорожнього руху, то про ці порушення
він зобов'язаний був сповістити
відповідні органи, а не приймати
рішення самостійно.

Таким чином, суд допустив
невідповідність висновків фактичним
обставинам справи, які, до того ж,
встановив не повно і неправильно,
порушив положення ст.ст. 245, 252 КУпАП, а
тому апелянт просить оскаржену
постанову скасувати і винести нову
постанову, якою визнати ОСОБА_3
винуватим у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП, а справу
відносно ОСОБА_2 закрити за відсутністю
в його діях складу адміністративного
правопорушення.

Заслухавши апелянта, його захисника
ОСОБА_7, які апеляційні вимоги
підтримали та дали пояснення,
аналогічні викладеним в апеляційній
скарзі, ОСОБА_3 та його захисника
ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи та
переглянувши відеозапис перебігу
події, перевіривши доводи сторін в
сукупності з матеріалами справи,
визнаю наступне.

Всупереч міркуванням апелянта, суд
першої інстанції з достатньою
повнотою, всебічно, об'єктивно та
неупереджено дослідив надані
сторонами докази, в тому числі й
покладені в основу апеляційної скарги,
повно та правильно виклав їх у
постанові, проаналізував та оцінив в
плані відносності, належності,
допустимості та достатності для
висновку по суті справи, переконливо
обґрунтував і вмотивував прийняте
рішення і на цих підставах правильно
визнав, що ОСОБА_3 правил дорожнього
руху не порушував, оскільки його
показаннями, показаннями свідка
ОСОБА_6, висновками експерта ОСОБА_5,
його поясненнями в судовому засіданні,
відеозаписом перебігу події
однозначно встановлено, що ОСОБА_3 на
дозвільний «зелений» сигнал
світлофору розпочав маневр повороту
через перехрестя, переконався в тім, що
транспортні засоби, які мають намір
перетнути перехрестя в поперечному
напрямку зупинилися, хоча й не
безпосередньо на стоп-лінії, ап. Перед
нею, власник найближче до нього
розташованого транспортного засобу
подав йому світловий сигнал, яким
запрошував до руху, і лише після того
ОСОБА_3 продовжив маневр перетину
перехрестя. Саме в цей час водій ОСОБА_2,
не зменшуючи швидкості руху, не
звертаючи увагу на те, що водії в
напрямку його руху зупинилися,
розпочав перетинати перехрестя, а, як
це видно з відеозапису, в момент
зіткнення - уже на заборонний
«червоний» сигнал світлофору. І це
неспростовно свідчить про те, що рух
через перехрестя він розпочав на
заборонний «жовтий» сигнал світлофору.

Таким чином, міркування апелянта про
суперечності в показаннях свідка
ОСОБА_6 не ґрунтуються на матеріалах
справи і реальному стані речей.

Не відповідають матеріалам справи і
його припущення про те, що ОСОБА_3 не міг
бачити який саме сигнал світлофору діє
для ОСОБА_2, оскільки, і це видно також
на відеозапису, ОСОБА_3 реально міг
спостерігати за роботою цього
світлофору, а його твердження нічим у
справі не спростоване. Доводи ж
апелянта в цій частині є припущенням,
яке не може бути взяте до уваги.

Доводи про порядок отримання висновків
експертів є безпредметними і не можуть
бути взяті до уваги.

Суд вірно визнав достовірними і поклав
в основу своїх висновків результати
авто технічної експертизи, проведеної
експертом ОСОБА_5, оскільки саме ці
висновки відзначаються повнотою
дослідження з використанням сучасних
методик, забезпечені відповідним
наочним матеріалом, переконливо
обґрунтовані і вмотивовані, а висновки,
які були надані експертом ОСОБА_4 не
ґрунтувались на всій повноті зібраних
у справі доказів, частини з яких на час
проведення ним експертних досліджень
зібрано не було, внаслідок чого, і це
сам експерт відзначив у своєму акті,
дати повні, переконливі та вмотивовані
відповіді на всі поставлені питання
він був позбавлений можливості.

В протоколі судового засідання
відсутні питання до експертів щодо
наявності чи відсутності провини в
діях обох водіїв, причетних до
досліджуваної ситуації, а тому оцінити
доводи апеляційної скарги в цій
частині неможливо.

Доводи щодо того, що водій ОСОБА_3 почав
рух не тому, що переконався, що для
напрямку, в якому рухався ОСОБА_2 почав
діяти заборонний сигнал, а тому, що
водій, який рухався в поперечному
напрямку зупинився і подав йому
світловий сигнал, є безпредметними і не
можуть бути взяті до уваги.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про відсутність провини
ОСОБА_3 у зіткненні транспортних
засобів є правильними, законними та
обґрунтованими, а тому в частині
рішення про закриття справи щодо нього
за відсутністю в його діях складу
адміністративного правопорушення
постанову суду слід залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Що ж стосується ОСОБА_2, то орган
дізнання інкримінував йому порушення
п.п. 12.1, 16.5 Правил дорожнього руху, за що
передбачена відповідальність за ст. 124
КУпАП.

Саме від цього обвинувачення ОСОБА_2
захищався протягом дізнання та
розгляду справи судом першої
інстанції.

Між тим, у своїй постанові, мотивуючи
визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП, суд послався
на п.п. 16.6; 7.3.г) та 12.3. Правил дорожнього
руху, і жодним чином не оцінив
інкриміновані ОСОБА_2 органом дізнання
порушення, чим, як правильно вказує
апелянт, вийшов за межі своєї
компетенції, бо ст. 124 КУпАП є банкетною
нормою, отже, для встановлення провини
особи у вчиненні саме цього
правопорушення, належить чітко
визначити які саме норми Правил
дорожнього руху водієм порушено і які з
цих порушень перебувають у прямому
причинному зв'язку з наслідками, що
настали.

За таких обставин, рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню, а
апеляційна скарга - частковому
задоволенню.

Оскільки ж остаточного рішення щодо
винуватості ОСОБА_2, в силу викладеного
вище, на цей час прийняти неможливо,
матеріали адміністративної справи
щодо нього потрібно направити до
органу дізнання для доопрацювання.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 293, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову судді Дніпровського
районного суду міста Києва від 31 січня
2014 року, якою провадження у справі про
адміністративне правопорушення про
притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності за
вчинення правопорушення передбаченого
ст. 124 КУпАП України закрито за
скінченням строку давності
притягнення до адміністративної
відповідальності в цій частині
скасувати, а справу повернути на
доопрацювання до інспекції ВДАІ
Дарницького РУГУ МВС України в м. Києві.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова остаточна і оскарженню не
підлягає.

Копії постанови направити до відома та
виконання ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інспекції
ВДАІ Дніпровського РУГУ МВС України в
м. Києві.

Суддя Апеляційного

суду м. Києва
О.О. Журавель

[1]