Номер провадження № 33/785/146/14
Головуючий у першій інстанції Гранін
Доповідач Джулай О. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2014 року
м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в
складі головуючого судді Джулая О.Б.,

За участю:

Прокурора Бідюка О.В.

представника Південної митниці
Ткаченка О.В.

Захисника ОСОБА_2

Правопорушника ОСОБА_3

розглянувши адміністративну справу за
поданням заступника прокурора
Одеської області та за апеляційними
скаргами заступника начальника
Південної митниці і ОСОБА_3, на
постанову судді Малиновського
районного суду м. Одеси, від 06 лютого 2014
року,

встановив:

зазначеною постановою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за
адресою: АДРЕСА_2, працюючого водієм -
експедитором на підприємстві «Шериф»
ПМР,

Був притягнутий до адміністративної
відповідальності за вчинення
правопорушення, передбаченого ст. 471 МК
України, і на нього було накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу, в розмірі ста
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, тобто в сумі 1700 (одна тисяча
сімсот) грн.

Товар, вилучений згідно протоколу про
порушення митних правил, судом було
постановлено повернути ОСОБА_3 або його
законному представнику у
встановленому законом порядку.

Крім того, судом першої інстанції було
вирішено стягнути з ОСОБА_3, на користь
Південної митниці Міндоходів, витрати
понесені під час провадження по справі
у сумі 187 грн. 5 коп., а також - стягнути з
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за
адресою АДРЕСА_2, судовий збір у розмірі
36,54 гривень. (Платіжні реквізити:
отримувач коштів ГУ ДКС України в
Одеській області (м. Одеса,
Малиновський район), 22030001; код за ; банк отримувача ГУ ДКС України в
Одеській області; МФО 828011; рахунок
0007; код класифікації доходів
бюджету 22030001 «Судовий збір (ДСА
України, 050)», символ звітності 206;
призначення платежу - судовий збір за
постановою про накладення
адміністративного стягнення,
Малиновський районний суд м. Одеси, , пункт 5).

На зазначену постанову прокурор вніс
подання, а заступником начальника
Південної митниці подана апеляційна
скарга, в яких стверджується, що суд
обґрунтовано дійшов до висновку про
винуватість ОСОБА_3 у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст.471 МК
України, але, на думку апелянтів,
необґрунтовано не застосував до ОСОБА_3
додаткове адміністративне стягнення у
виді конфіскації переміщуваних ним
товарі.

Таке твердження апелянти
обґрунтовують тим, що, на їхню думку,
переміщування ОСОБА_3 товарів через
митний кордон України є використанням
товарного знаку, що в свою чергу
свідчить про порушення ним прав
інтелектуальної власності.

Таким чином, як стверджують апелянти,
вказані товари, через порушення прав
інтелектуальної власності, є
забороненими до ввезення на митну
територію України, в зв'язку з чим,
згідно з положеннями ст.471 МК України,
підлягають конфіскації.

А за таких обставин, в поданні
прокурора і в апеляційній скарзі
Південної митниці ставиться питання
про скасування оскарженої постанову
Малиновського районного суду м. Одеси
від 06.02.2014 року у справі про порушення
митних правил відносно ОСОБА_3, і про
прийняття нової постанови, якою слід
визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні ним
порушення митних правил, передбаченого
ст. 471 МК України та накласти на ОСОБА_3
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу у розмірі 1700 грн. та конфіскації
переміщуваних ним товарів.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі також не
заперечує проти обґрунтованого
визнання його вини у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 471 МК
України, вказує, що не порушив прав
інтелектуальної власності, відповідно
переміщуваний ним товар не є
забороненим до ввезення, а тому ОСОБА_3
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано не застосував до нього
конфіскацію переміщуваних товарів.

Разом з тим ОСОБА_3 посилається на ч.3 ст.
243 МК України, яка передбачає, що в тому
разі, якщо за рішенням суду по справі до
особи, яка вчинила порушення митних
правил, не буде застосовано стягнення у
вигляді конфіскації товарів, ці товари
можуть бути видані лише власникові або
уповноваженій ним особі.

При цьому ОСОБА_3 зазначає в
апеляційній скарзі, що він не є
власником вказаного товару, тому, на
його думку суд необґрунтовано вирішив
повернути переміщуваний товар саме
йому.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просить
змінити постанову суду першої
інстанції, прийнявши рішення про
зобов'язання посадових осіб Південної
митниці Міндоходів товар, вилучений в
нього, повернути власнику - ОСОБА_4 або
уповноваженій ним особі для
повернення вказаного товару на митну
територію держави, з якої його було
ввезено.

В судовому засіданні прокурор і
представник Південної митниці
підтримали відповідно подання і
апеляційну скаргу і заперечували проти
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3

ОСОБА_3 і його захисник підтримали
апеляційну скаргу ОСОБА_3 і
заперечували проти задоволення
подпння прокурора та апеляційної
скарги Південної митниці.

Заслухавши учасників
адміністративного провадження,
розглянувши доводи подання і
апеляційних скарг, вивчивши матеріали
справи, апеляційний суд приходить до
висновку про те, що подання прокурора і
апеляційна скарга Південної митниці не
підлягають задоволенню, а апеляційна
скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з
таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції було
встановлено, що 29.11.2013 року о 17 год. 26 хв.
в зону митного контролю міжнародного
пункту пропуску для автомобільного
сполучення «Кучурган-Первомайськ»
митного поста «Роздільна» Південної
митниці Міндоходів з Молдови до
України по смузі руху «зелений
коридор» в'їхав автомобіль
«Фольксваген» державний номер НОМЕР_1
під керуванням громадянина України
ОСОБА_3

В ході здійснення візуального огляду
транспортного засобу було встановлено,
наявність в транспортному засобі
картонних коробок. Під час усного
опитування ОСОБА_3 заявив, що ці коробки
йому не належать, а переміщуються ним
на прохання знайомого. Вміст коробок
ОСОБА_3 не відомий, але зі слів
знайомого там знаходяться його
особисті речі.

Під час проведення митного огляду із
розпакуванням картонних коробок було
встановлено, що в коробках знаходяться
електронні пристрої, а саме мобільні
телефони, планшетні комп'ютери, різних
торгівельних марок загальною
кількістю 199 одиниць, вагою 70 кг., а
загальна вартість товарів склала 541 866,
45 грн.

Відповідно до ч.І ст. 374 МК України
товари (крім підакцизних), сумарна
фактурна вартість яких не перевищує
еквівалент 500 євро та сумарна вага яких
не перевищує 50 кг, що ввозяться
громадянами на митну територію України
у ручній поклажі та/або у
супроводжуваному багажі через інші,
ніж відкриті для повітряного
сполучення, пункти пропуску через
державний кордон України, не
підлягають письмовому декларуванню та
не є об'єктами оподаткування митними
платежами.

В той же час, ч.4 ст. 374 МК України
встановлено, що товари (крім
підакцизних), що ввозяться громадянами
у ручній поклажі та/або у
супроводжуваному багажі, сумарна
фактурна вартість та/або загальна вага
яких перевищують обмеження,
встановлені частиною першою цієї
статті, але загальна фактурна вартість
яких не перевищує еквівалент 10000 євро,
підлягають письмовому декларуванню в
порядку, встановленому для громадян, з
поданням документів, що видаються
державними органами для здійснення
митного контролю та митного оформлення
таких товарів, та оподатковуються
ввізним митом за ставкою 10 відсотків і
податком на додану вартість за ставкою,
встановленою Податковим кодексом
України, в частині, що перевищує
еквівалент 500 євро.

Відповідно до ст. 366 МК України "зелений
коридор", призначений для декларування
шляхом вчинення дій громадянами, які
переміщують через митний кордон
України товари в обсягах, що не
підлягають оподаткуванню митними
платежами та не підпадають під
встановлені законодавством заборони
або обмеження щодо ввезення на митну
територію України або вивезення за
межі цієї території і не підлягають
письмовому декларуванню. Громадянин
самостійно обирає відповідний канал
("зелений коридор" або "червоний
коридор") для проходження митного
контролю за двоканальною системою.
Обрання "зеленого коридору" вважається
заявою громадянина про те, що
переміщувані ним через митний кордон
України товари не підлягають
письмовому декларуванню,
оподаткуванню митними платежами, не
підпадають під встановлені
законодавством заборони та/або
обмеження щодо ввезення на митну
територію України або вивезення за
межі цієї території та свідчить про
факти, що мають юридичне значення.
Громадяни, які проходять (проїжджають)
через "зелений коридор", звільняються
від подання письмової митної
декларації. Звільнення від подання
письмової митної декларації не означає
звільнення від обов'язкового
дотримання порядку переміщення
товарів через митний кордон України.

На підставі викладеного суд першої
інстанції дійшов до висновку про те, що
ОСОБА_3, самостійно обравши форму
митного контролю «зелений коридор» і
таким чином заявивши про те, що він не
переміщує через митний кордон України
товари, які підлягають письмовому
декларуванню, оподаткуванню митними
платежами, підпадають під встановлені
законодавством заборони та/або
обмеження щодо ввезення на митну
територію України, порушив
встановлений Митним кодексом України
порядок проходження митного контролю в
зоні спрощеного митного контролю, так
як переміщував товари, які підлягають
обов'язковому письмовому декларуванню
та оподаткуванню, чим вчинив порушення
митних правил, передбачене ст, 471 МК
України.

Висновок суду першої інстанції про
порушення ОСОБА_3 митних правил,
передбачене ст. 471 МК України, а також
вид і розмір обраного
адміністративного стягнення,
зроблений обґрунтовано і ніким з
апелянтів не оскаржується.

Щодо вимог подання прокурора і
апеляційної скарги Південної митниці
відносно того, що переміщувані ОСОБА_3
товари заборонені до ввезення і тому
підлягають конфіскації, апеляційний
суд вважає такі твердження не
обґрунтованими з наступних підстав.

Висновок про те, що товари, які ввозив
ОСОБА_3, заборонені до ввезення на
територію України, зроблений
апелянтами виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 16 Закону України
«Про охорону прав на знаки для товарів
і послуг» як використання знаку для
товарів та послуг визначається серед
іншого переміщення товару, із
нанесеним на нього знаком, через митний
кордон України.

Згідно з ч. 1 ст. 20 цього Закону
використання знаку для товарів та
послуг без згоди власника права
інтелектуальної власності на такий
знак для товарів та послуг вважається
порушенням прав інтелектуальної
власності.

При цьому, посилаючись на листи
представників виробників товарів,
згідно з якими ОСОБА_3 не мав дозволу
виробника на використання знаку,
апелянти стверджують, що ОСОБА_3
порушив права інтелектуальної
власності, з чого роблять висновок про
те, що переміщувані ним товари є
забороненими до ввезення.

Такі твердження апелянтів не можуть
бути взяті до уваги апеляційним судом
оскільки суперечать матеріалам справи.

Згідно з положеннями ст.471 МК України,
об'єктивна сторона порушення порядку
проходження митного контролю в зонах
(коридорах) спрощеного митного
контролю - «зелений коридор», може
здійснюватись в трьох формах: 1)
переміщення товарів, переміщення яких
заборонено; 2) переміщення товарів,
переміщення яких обмежено; 3)
переміщення товарів в обсягах, що
перевищують неоподатковувану норму
переміщення.

З матеріалів справи вбачається, що
протокол про порушення митних правил
був складений стосовно ОСОБА_3 саме з
тих підстав, що він намагався здійснити
переміщення товарів, в обсягах, що
перевищують неоподатковувану норму
переміщення (а не переміщення яких
заборонено).

На цьому також наголошено в поданні
прокурора і апеляційній скарзі
Південної митниці, в яких зазначено, що
ОСОБА_3 «…порушив встановлений Митним
кодексом України порядок проходження
митного контролю в зоні спрощеного
митного контролю, так як переміщував
товари, які підлягають обов'язковому
письмовому декларуванню та
оподаткуванню, чим вчинив порушення
митних правил, передбачене ст, 471 МК
України».

Таким чином посилання в поданні
прокурора і апеляційній скарзі
Південної митниці на те, що ОСОБА_3
переміщував товари, заборонені до
ввозу, суперечить твердженням цього ж
подання та апеляційної скарги стосовно
того, що ОСОБА_3 переміщував товари, які
підлягають обов'язковому письмовому
декларуванню та оподаткуванню.

Також ці посилання суперечать
протоколу про порушення митних правил,
який був направлений на розгляд суду
першої інстанції, тому суд не мав
навіть формальної можливості визнати
ОСОБА_3 винним в діянні, стосовно якого
не був складений протокол про
адміністративне правопорушення.

Необгрунтованими також, на думку
апеляційного суду, в поданні прокурора
і апеляційній скарзі Південної митниці
є твердження про те, що товари, які
переміщуються з порушенням прав
інтелектуальної власності, є товарами
переміщення яких заборонено, з
посиланням в цій частині на ст.471 МК
України, оскільки за переміщення
товарів з порушенням прав
інтелектуальної власності передбачена
відповідальність за спеціальною
нормою - ст. 476 МК України.

Посилання апелянтів на листи
представників виробників товарів,
переміщуваних ОСОБА_3, в підтвердження
своїх висновків, щодо порушення прав
інтелектуальної власності, на думку
апеляційного суду не можуть бути взяті
до уваги.

Суд першої інстанції розглядав вказані
обставини і обґрунтовано зазначив, що
не можна вважати товари, які
переміщував ОСОБА_3, забороненими для
експорту та імпорту в Україну на
підставі ст.. 17 Закону України «Про
зовнішньоекономічну діяльність» і п. 1
ч. 1 ст.196 МК України тому що саме про ці
види товарів у законах України немає
заборони, а навпаки, згідно ст.370 МК
України мобільні телефони та переносні
комп'ютери вважаються особистими
речами і не підлягають обов'язковому
письмову декларуванню (в сенсі ст.ст.366
та 471 МК України) і не оподатковуються
митними платежами, якщо їх кількість не
перевищує норм вказаних в ст.370 МК
України.

Крім цього обґрунтованим є також
висновок суду першої інстанції щодо
відсутності доказів того, що порушені
положення ст. 17 Закону України «Про
зовнішньоекономічну діяльність», в
частині порушення права
інтелектуальної власності, оскільки
відсутні рішення правоохоронних
органів чи суду про те, що порушені
права інтелектуальної власності
виробників товарів, які переміщував
ОСОБА_3

Листи представників вказаних
виробників товарів, що переміщував
ОСОБА_3, на думку апеляційного суду не
можуть вважатись підставами для
визнання встановленим факту порушення
прав інтелектуальної власності,
оскільки це, як обґрунтовано зазначив
суд першої інстанції, лише правова
позиція вказаних представників, а не
встановлений факт.

При цьому така правова позиція (
висловлена до того ж в формі
припущення: «…є всі підстави вважати,
що дії ОСОБА_3 містять ознаки порушення
прав інтелектуальної власності») не
має преюдиціального значення, а в разі
звернення до компетентних органів з
відповідною заявою про порушення прав
інтелектуальної власності, потребує
розгляду і прийняття рішення щодо
встановлення факту порушення прав
інтелектуальної власності.

Що стосується наявності чи відсутності
обставин, які б свідчили про порушення
прав інтелектуальної власності (що не є
предметом розгляду в даному
адміністративному провадженні),
апеляційний суд приймає до уваги
наступні обставини.

На думку апеляційного суду, посилання
апелянтів на ч.4 ст.16 та ч.1 ст.20 Закону
України «Про охорону прав на знаки для
товарів і послуг», не може бути взяте до
уваги апеляційним судом з наступних
підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 16 вказаного Закону,
як використання знаку для товарів та
послуг визначається серед іншого
переміщення товару із нанесеним на
нього знаком для товарів та послуг
через митний кордон України.

Згідно з ч. 1 ст. 20 цього Закону
використання знаку для товарів та
послуг без згоди власника права
інтелектуальної власності на такий
знак вважається порушенням прав
інтелектуальної власності.

Між тим з контексту Закону України «Про
охорону прав на знаки для товарів і
послуг» вбачається наступне.

Відповідно до положень ч.3 ст.5
вказаного Закону, право власності на
знак засвідчується свідоцтвом. Статтею
16 ч.5 цього Закону передбачено, що
свідоцтво надає його власнику виключне
право забороняти іншим особам
використовувати без його згоди
зареєстрований знак.

Однак ч.6 ст.16 цього Закону передбачено,
що виключне право власника свідоцтва
забороняти іншим особам
використовувати без його згоди
зареєстрований знак не поширюється на
використання знака для товару,
введеного під цим знаком в цивільний
оборот.

З матеріалів справи вбачається, що
товари, які переміщував ОСОБА_3 були
введені виробниками під своїми знаками
в цивільний оборот шляхом їх продажу.

Таким чином, після цього не потрібна
згода власника свідоцтва на
використання знака, в тому числі і на
ввезення товару під цими знаками на
митну територію України.

За таких обставин апеляційний суд
визнає висновки суду першої інстанції,
щодо відсутності ознак порушення прав
інтелектуальної власності в діях
ОСОБА_3, а також щодо відсутності
заборони ввезення таких товарів на
митну територію України
обґрунтованими і не вбачає підстав для
задоволення подання прокурора і
апеляційної скарги Південної митниці
та скасування постанови суду першої
інстанції.

Що стосується апеляційної скарги
ОСОБА_3, на думку суду вона підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції було достовірно встановлено,
що власником товару, який 29.11.2013 року
ОСОБА_3 переміщував через митний
кордон України, є громадянин Молдови
ОСОБА_4, який надав до суду усі
відповідні документи на товар (а.с.56-64).

Сам ОСОБА_3 як при складанні відносно
нього протоколу про порушення митних
правил, так і при розгляді справи у суді
першої та апеляційної інстанції,
підтвердив, що він не є власником
товару, а власником є ОСОБА_4.

Відповідно до положень ч.3 ст. 243 МК
України, якщо за рішенням суду по
справі до особи, яка вчинила порушення
митних правил, не буде застосовано
стягнення у вигляді конфіскації
товарів, ці товари можуть бути видані
лише власникові або уповноваженій ним
особі.

Однак в порушення зазначеної вимоги
закону, суд першої інстанції
постановив повернути вилучений товар
не власнику ОСОБА_4 (або уповноваженій
ним особі), а громадянину ОСОБА_3 або
уповноваженій ним особі.

Таке рішення суду першої інстанції
призводить до порушення майнових прав
дійсного власника товару ОСОБА_4 і, як
наслідок, - до неможливості останнього
розпоряджатись власним майном.

Таким чином постанова суду першої
інстанції в цій частині підлягає зміні
з виключенням з неї вказівки про
повернення вилученого товару ОСОБА_3 і
з доповненням постанови вказівкою про
повернення товару його власнику ОСОБА_4

Що стосується подальшого спрямування
товару, тобто його розмитнення з
випуском в вільний обіг на території
України, або його повернення на митну
територію держави, з якої його було
ввезено, апеляційний суд виходить з
наступного.

При вирішенні справи суд першої
інстанції не взяв до уваги заяву
власника товару ОСОБА_4 (а.с.55), в якій
він чітко зазначив, що наміру ввозити,
використовувати або реалізовувати
товар на території України він не має і
ніколи не мав, а хоче повернути товар на
митну територію держави, з якої його
було ввезено.

Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу
України, особа не може бути примушена
до дій, вчинення яких не є обов'язковим
для неї. Враховуючи ті обставини, що
ввезення товару на митну територію
України, не є обов'язковим для ОСОБА_4,
на думку апеляційного суду, суд першої
інстанції не мав підстав для прийняття
рішення про здійснення митного
оформлення затриманого товару, з його
подальшим випуском у вільний обіг на
митній території України.

При цьому за порушення митних правил на
ОСОБА_3 накладено адміністративне
стягнення, і в разі повернення товару
його власнику- ОСОБА_4 з подальшим
поверненням товару на митну територію
держави, з якої його було ввезено,
держава Україна не понесе ніяких
збитків.

За таких обставин апеляційний суд
вважає за необхідне доповнити
постанову суду першої інстанції
вказівкою про те, що товар, вилучений в
ОСОБА_3 має бути повернутий його
власнику ОСОБА_4 для сплати всіх
необхідних митних платежів, або для
повернення на митну територію держави,
з якої його було ввезено (на його
розсуд).

На підставі викладеного,
керуючись ст. 293, 294 Кодексу України про
адміністративні правопорушення,
апеляційний суд

постановив:

Подання прокурора апеляційну скаргу
Південної митниці Міндоходів залишити
без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Малиновського районного
суду м. Одеси, від 06.02.2014 року, про
притягнення ОСОБА_3 до
адміністративної відповідальності за
вчинення правопорушення,
передбаченого ст. 471 Митного кодексу
України, змінити.

Виключити з вказаної постанови
вказівку суду про повернення ОСОБА_3
товару, вилученого згідно протоколу
про порушення митних правил, або його
законному представнику у
встановленому законом порядку.

Доповнити постанову суду наступною
вказівкою: зобов'язати посадових осіб
Південної митниці Міндоходів
повернути товар, вилучений в ОСОБА_3,
відповідно до протоколу про порушення
митних правил, від 29.11.2013 року, а саме:

- мобільні телефони, планшетні
комп'ютери та ноутбук (усього 199
одиниць), які зберігаються на складі №1
Південної митниці, повернути власнику
ОСОБА_4 або уповноваженій ним особі, для
належного митного оформлення, або для
повернення вказаного товару на митну
територію держави, з якої його було
ввезено.

В решті постанову Малиновського
районного суду м. Одеси від 06.02.2014
залишити без змін.

Постанова остаточна і оскарженню не
підлягає

Суддя апеляційного суду

Одеської області
(підпис) О.Б. Джулай

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Одеської області
О.Б. Джулай