АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 33/790/56/14
Категорія : ч.1 ст.41 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року
м. Харків

Суддя судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду
Харківської області Шевченко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
постанову судді Дзержинського
районного суду м. Харкова від 30
листопада 2013 року про притягнення

ОСОБА_3, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1,
працює директором ТОВ «Інвестиційний
проект», мешкає за адресою: АДРЕСА_1

до адміністративної відповідальності
за ч.1 ст. 41 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2013 року постановою судді
Дзержинського районного суду м.
Харкова Жиленкова Ю.В. визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41
КУпАП та піддано адміністративному
стягненню у вигляді штрафу в розмірі 510
гривень.

Не погодившись з рішенням судді,
правопорушник ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить змінити
постанову судді Дзержинського
районного суду м. Харкова від 30
листопада 2013 року в частині
притягнення його до адміністративної
відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП , а
саме за порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП
України, оскільки в цій частині вважає
її незаконною та необґрунтованою;
інших обставин, зазначених в постанові
судді не оспорює. В обґрунтування
апеляційної скарги вказав на неповне
з'ясування судом всіх обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, оскільки розгляд
справи відбувся за його відсутністю.
Апелянт зазначає, що на підприємстві не
було фактів затримки виплати
заробітної плати та відповідних
платежів при звільненні працівників,
окрім випадку з ОСОБА_4 На думку
апелянта об'єктивних причин
своєчасного не отримання ОСОБА_4
належних їй під час звільнення виплат
не існувало, будь-яких перепон для
цього ОСОБА_4 не мала та в неї була
реальна можливість отримати їх у
передбачені законом строки, проте
будь-яких вимог ОСОБА_4 з приводу
виплати розрахункових сум ТОВ
«Інвестиційний проект» не отримувало.
Єдиною причиною зазначеного факту
ОСОБА_3 вважає неприязні стосунки, що
склалися між ним та ОСОБА_4 з приводу її
невдоволення розміром заробітної
плати.

Одночасно ОСОБА_3 просить поновити
строк на подачу апеляційної скарги.
Посилається на те, що справа
розглянута за його відсутності, а про
прийняте 30 листопада 2013 року рішення
він дізнався 13 грудня 2013 року після
одержання поштою його копії.

Твердження апелянта щодо поважності
причин пропуску строку на апеляційне
оскарження матеріалами справи не
спростовуються, тому строк на подачу
апеляційної скарги підлягає
поновленню.

В судове засідання апелянт не
з*явився; про дату, час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
клопотання про перенесення розгляду
справи від нього не надходило.
Відповідно до ч.6 ст.294 КУпАП України,
неявка особи, яка подала апеляційну
скаргу, за викладених обставин не
перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи в межах апеляційної
скарги, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280
КУпАП суд зобов'язаний повно, всебічно
та об'єктивно з'ясувати всі обставини
справи, дослідити в судовому засіданні
наявні у справі докази, дати їм належну
правову оцінку і, в залежності від
встановленого, прийняти мотивоване
законне рішення.

При розгляді справи про
адміністративне правопорушення суддею
повно і всебічно встановлені всі
обставини правопорушення на підставі
наявних в матеріалах справи і
досліджених в судовому засіданні
доказів, які оцінені судом першої
інстанції в їх сукупності, у
відповідності з вимогами ст.ст.251, 252
КУпАП, яка відображена у мотивувальній
частині постанови суду, з чим
погоджується і апеляційний суд.

Висновок суду щодо доведеності вини
ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст..41 ч.1
КУпАП є вірним.

Вина ОСОБА_3 підтверджується даними
протоколу про адміністративне
правопорушення №20-01-233/0643 від 25.09.2013
року, актом перевірки №20-01-233/1656 від
25.09.2013 року, якими встановлено декілька
порушень законодавства про працю, а
саме :

- в порушення п.2.5 глави 2
Інструкції №58 про порядок ведення
трудових книжок відсутні особисті
підписи працівників про ознайомлення з
наказом про прийняття, звільнення з
роботи та переведення ;

- в порушення вимог ч.1 ст.26 КЗпП
України не застережені в наказі умови
випробування працівників у разі його
встановлення;

- в порушення ч.1 ст.116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому не проведена у
день звільнення.

Апелянт наявність порушень вимог
Інструкції щодо порядку ведення
трудових книжок та ч.1 ст.26 КЗпП не
оспорює. Не спростовує ОСОБА_3 також і
факту затримки розрахунку при
звільненні ОСОБА_4, але зазначає про
відсутність вини підприємства. Проте
доводи апелянта є необґрунтованими.

Так, згідно зі ст. 47 КЗпП, власник або
уповноважений ним орган (роботодавець)
зобов'язаний у день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені у ст. 116
цього Кодексу.

Як зазначено у протоколі про
адміністративне правопорушення
№20-01-233/0643 від 25.09.2013 р. та встановлено
судом першої інстанції, ОСОБА_4
звільнена за угодою сторін на підставі
п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України наказом №К-04 від
21.06.2013 року та, згідно розрахункової
відомості за червень 2013 р., їй
нараховано до виплати 492 грн.78 коп., які
вона отримала за видатковим касовим
ордером б/н від 19 вересня 2013 року, тобто
із затримкою майже на 3 місяці.

Підставою відповідальності
роботодавця, відповідно до ст.117 КЗпП
України, є затримка розрахунку при
звільненні працівника.

Ст.116 КЗпП України передбачає, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Тобто, у розумінні зазначених
вимог закону, незалежно від того, чи
буде видана працівникові заробітна
плата чи ні, роботодавець письмово
повинен інформувати його про
нараховані до сплати суми. Робиться це
шляхом надання розрахункового листка
чи іншої форми письмового повідомлення
про нараховану заробітну плату - або на
руки працівникові під розписку про
ознайомлення, або шляхом надсилання
його листом із повідомленням про
вручення. У разі, якщо працівник не
звертається за отриманням належної
йому заробітної плати, то, щоб
запобігти санкціям за невчасну її
видачу, роботодавець повинен надіслати
лист із повідомленням про вручення з
проханням до працівника з'явитися й
отримати заробітну плату - з наведенням
суми.

Апелянт посилається лише на
неможливість надіслання грошових
коштів поштовим переказом з огляду на
різні адреси реєстрації та фактичного
проживання ОСОБА_4, що не узгоджується з
положеннями закону, який такої вимоги
до роботодавця не містить. Доказів на
підтвердження належного письмового
повідомлення ОСОБА_4 про нараховану
заробітну плату та пропозиції
з*явитися до роботодавця за її
отриманням, апелянтом ОСОБА_3
апеляційному суду не надано.

Відповідно до положень Кодексу
законів про працю України та Закону
України „ Про оплату праці"
організація оплати праці покладена на
власника чи уповноваженого ним органу,
який повинен неухильно додержуватись
законодавства про працю.

Таким чином, директор ТОВ
«Інвестиційний проект» ОСОБА_3 є
особою, яка несе відповідальність за
додержання законодавства про працю.

Суддя Дзержинського районного суду
м. Харкова обґрунтовано і відповідно
до вимог закону дійшов висновку про
наявність складу адміністративного
правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41
КУпАП, в діях ОСОБА_3 , а накладене на
нього стягнення узгоджується із
вимогами ст. 33 КУпАП.

Враховуючи викладене, апеляційний
суд вважає, що постанова суду першої
інстанції є законною та обґрунтованою
і скасуванню за доводами апеляційної
скарги ОСОБА_3 не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_3 строк апеляційного
оскарження постанови судді.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити
без задоволення.

Постанову судді Дзержинського
районного суду м. Харкова від 30
листопада 2013 року про притягнення
ОСОБА_3 до адміністративної
відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП
залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
винесення , є остаточною й оскарженню
не підлягає.

Суддя апеляційного суду

В.В.Шевченко