Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 33/778/268/13 Головуючий в 1-й інстанції Воробйов А.В.
Категорія - ст.185-1 ч.1 КУпАП Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2013 року м. Запоріжжя

Суддя Апеляційного суду Запорізької області Фомін В.А., за участю особи, що притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2013 року до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-1 КУпАП притягнутий ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючий помічником народного депутата, який мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул. Союзна, 77/139, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, з накладенням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Як зазначено в постанові, 18.05.2013 р. о 17-15 год., ОСОБА_2, всупереч постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 17.05.2013 р. (справа № 808/4830/13-а) «Про заборону проведення масових заходів», брав участь у зборі та мітингу Запорізької міської організації ВО «Свобода», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185-1 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 посилається на незаконність оскаржуваної постанови через невідповідність викладених у ній висновків, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, внаслідок чого просить постанову судді від 18.05.2013 р. скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-1 КУпАП.

На обґрунтування своїх доводів захисник посилається на порушення суддею прав ОСОБА_2, передбачених ст.268 КУпАП через відмову у задоволенні клопотань захисту: про ознайомлення з матеріалами справи; наданні доказів на підтвердження своєї позиції; допиту в судовому засіданні свідків, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які до цього ж зявилися до приміщення суду; про залучення до матеріалів справи та огляду відеозапису події правопорушення, зробленого свідком ОСОБА_5

Порушення суддею вимог ст. 280 КУпАП, внаслідок неповного та необєктивного зясування обставин справи, викладенні в постанові пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в редакції, що не відповідає дійсним поясненням наданим цими особами в судовому засіданні, а також через не усунення розбіжностей в їх поясненнях; необґрунтованого посилання, як на докази винуватості ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення на письмові пояснення ОСОБА_10, особу якого не було перевірено в судовому засіданні та на відеозапис наданий свідком ОСОБА_7 через не зясування даних про пристрій, яким проводилася зйомка, особу, що її проводила та автентичність цього запису; не перевірку протоколу про адміністративне правопорушення на відповідність вимогам ст. 256 КУпАП та в подальшому незаконного притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.185-1 КУпАП за участь у зборі та мітингу, що не відповідає диспозиції цієї статті.

Порушення суддею норм, викладених в ст.ст. 6, 7, 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не застосування практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення цього суду «Вєренцов проти України», згідно до якого втручання в право заявника на свободу мирних зборів не було передбачене законом, отже, за відсутності закону, який би визначав порядок організації і проведення мирних зібрань, застосування в Україні ст. 185-1 КУпАП, в тому числі затримання і застосування адміністративних стягнень до організаторів та учасників мирних зібрань, не передбачене законом і таким чином порушує ст. 11 та ст. 7 Конвенції.

В засіданні апеляційної інстанції 20.06.2013 р. та 27.06.2013 р. ОСОБА_2 та його захисник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, постанову скасувати, а провадження по справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП закрити у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-1 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, постанову судді скасувати та прийняти нову постанову по справі, виходячи з наступного.

Згідно до ч.2 ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Разом з тим, постанова судді відносно ОСОБА_2 вказаним вимогам не відповідає, оскільки в мотивувальній її частині суд встановив, що 18.05.2013 р. о 17-15 год., ОСОБА_2, всупереч постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 17.05.2013 р. (справа № 808/4830/13-а) «Про заборону проведення масових заходів», брав участь у зборі та мітингу Запорізької міської організації ВО «Свобода», між тим притягнув останнього за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-1 КУпАП, диспозицією якої передбачена адміністративна відповідальність за порушення встановленого порядку організації або проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, при цьому не мотивувавши своє рішення в цій частині.

Таким чином, суддею було порушено норми матеріального права.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами захисника про порущення суддею норм процесуального права під час розгляду вказаної справи через необґрунтовану відмову у задоволенні клопотань захисту про ознайомлення з матеріалами справи, наданні доказів на підтвердження своєї позиції, та внаслідок цього порушення прав ОСОБА_2, передбачених ст. 268 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.7 ст. 294 КУпАП суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, вважаю, що суддею під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, через які оскаржувана постанова не може бути визнана законною та обґрунтованою, а тому підлягає безумовному скасуванню.

Враховуючи вимоги п.3 ч.8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_3, вважаю необхідним скасувавши зазначену постанову судді, прийняти нову постанову.

При розгляді апеляційної скарги захисника і прийнятті нової постанови суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч.2 ст. 283 КУпАП встановив обставини події адміністративного правопорушення, яка мала місце 18.05.2013 р.

Так судом встановлено, що 18.05.2013 року біля 17години 15 хвилин, ОСОБА_2, всупереч постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 17.05.2013 р. (справа № 808/4830/13-а) «Про заборону проведення масових заходів», яка була доведена до його відома у цей же час посадовими особами Орджонікідзевського ВДВС м. Запоріжжя, порушив встановлений порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій згідно до розпорядження міського голови від 13.05.2013 р. № 132р «Про відзначення у місті Запоріжжі Міжнародного дня сімї 2013», і таким чином вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 185-1 КУпАП.

Винуватість ОСОБА_2 у вчиненні вказаного правопорушення повністю знайшла підтвердження дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, допитом додаткових свідків та оглядом відеозапису події правопорушення, яка мала місце 18.05.2013 р.

Так, згідно до письмових пояснень державних виконавців Орджонікідзевського ВДВС Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які вони підтвердили в судовому засіданні суду першої інстанції, на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 17.05.2013 р. /справа № 808/4830/13-а/ «Про заборону проведення масових заходів» 18.05.2013 р. біля 17 години вони прибули за адресою: пр. Леніна, 206 у м. Запоріжжі, де було зачитано зазначену постанову, однак незважаючи на заборону проведення масових заходів, ОСОБА_2 підбурював, закликав людей до проведення мітингових заходів.

Аналогічні пояснення були надані в суді першої інстанції і свідком ОСОБА_7, який вказував, що ОСОБА_2 ігноруючи постанову суду, яка була оголошена щодо заборону масових заходів, підбурював громадян до їх участі, внаслідок чого свідком було складено рапорт.

З метою перевірки, викладених у скарзі захисника доводів, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 27.06.2013 р. були опитані свідки події адміністративного правопорушення, а саме ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_13

Згідно наданих в судовому засіданні апеляційної інстанції свідком ОСОБА_11 пояснень, він є працівником міліції і на виконання постанови суду про заборону масових зборів знаходився 18.05.2013 р. о 17 год. за адресою: пр. Леніна, 206 у м. Запоріжжі, ним на відеокамеру було зроблено запис події правопорушення, який в подальшому був ним перенесений на компютер, а потім на диск, а свідок ОСОБА_12 пояснив, що ним було зроблено архівацію цього відеозапису, яку вони надали суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції також був оглянутий наданий працівниками міліції на вимогу суду відеозапис подій, які мали місце, з пояснень свідків, 18.05.2013 року біля 17 години.

Зі змісту переглянутого вищезазначеного відеозапису вбачається, що дійсно представниками Орджонікідзевського ВДВС Запорізького міського управління юстиції була оголошена постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 17.05.2013 року /справа № 808/4830/13-а/ «Про заборону проведення масових заходів», однак, незважаючи на це, ОСОБА_2, будучи обізнаним з її змістом, та в порушення цієї заборони прийняв активну участь у закликанні громадян до шикування у колони та до пішої ходи.

При цьому всі свідки підтвердили в судовому засіданні відповідність та правдивість змісту відеозапису подіям, які відбулися 18.05.2013 р., близько 17 години, та за які в подальшому ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_13, вказували на те, що ОСОБА_2 не є організатором мітингу але не заперечували, що той після оголошення рішення суду, закликав у гучномовець громадян до шикування в колони та до пішої ходи, тобто організовував їх до проведення мітингових заходів.

Необґрунтованими є доводи захисника про те, що ОСОБА_6, як фізична особа завчасно подав 17.05.2013 р. заявку на проведення мирних заходів 18.05.2013 р., а заборона суду стосувалася в тому числі і Запорізької міської організації ВО «Свобода», а не акції за повідомленням ОСОБА_6, і тому проведення зборів ОСОБА_2 є законним, оскільки дозвіл на проведення саме у цей час і в цьому місці було надано розпорядженням міського голови від 13.05.2013 р. № 132р «Про відзначення у місті Запоріжжі Міжнародного дня сім'ї 2013», про що також було відомо ОСОБА_2

Таким чином, подана ОСОБА_6 у пятницю, напередодні вихідних, 17.05.2013 року о 17 годині заявка на проведення мирних заходів унеможливлювала відповідним органам вжити необхідних дій щодо безперешкодного проведення цього заходу, а також унеможливлювали його проведення без порушення громадського порядку, і тому, відсутність заборони суду по проведенню мирних масових заходів по заявці ОСОБА_6, не звільняла ОСОБА_2 від необхідності утримуватися від будь-яких дій щодо організації та проведенню заходів не повязаних з дозволеними, крім таких, як відзначення у Запоріжжі «Дня сім'ї-2013».

Наявність чи відсутність будь-якої символіки належної будь-яким партіям або обєднанням також не звільняла ОСОБА_2 від дій по дотриманню норм чинного законодавства у сфері організації чи проведенні будь-яких заходів та не може впливати на кінцевий висновок про наявність в його діях складу адмінправопорушення.

Згідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2001 від 19.04.2001 р. положення частини першої статті 39 Конституції України щодо завчасного сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій слід розуміти так, що організатори таких мирних зібрань мають сповістити зазначені органи про проведення цих заходів заздалегідь, тобто у прийнятні строки, що передують даті їх проведення. Ці строки не повинні обмежувати передбачене статтею 39 Конституції України право громадян, а мають служити його гарантією і водночас надавити можливість відповідним органам виконавчої влади чи органам місцевого самоврядування вжити заходів щодо безперешкодного проведення громадянами зборів, мітингів, походів і демонстрацій, забезпечення громадського порядку, прав і свобод інших людей.

Визначення конкретних строків завчасного сповіщення з урахуванням особливостей форм мирних зібрань, їх масовості, місця, часу проведення тощо є предметом законодавчого регулювання.

Отже, встановлення строків, порядку і процедури регулювання питань, повязаних з організацією та проведенням громадянами зборів, мітингів, походів і демонстрацій, є прерогативою виключно законотворчих органів, а не будь-яких інших органів чи громадян.

Крім того, відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_9 України від 12.09.1991 р. № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» залишаються чинними нормативно-правові акти СРСР, які застосовуються у порядку правонаступництва, зокрема Указ Президії Верховної ОСОБА_9 СРСР від 28.07.1988 р. № 9306-ХІ «Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР».

Згідно з Указом Президії Верховної ОСОБА_9 СРСР № 9306-ХІ від 28.07.1988 р. «Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР» до виконавчого органу міської ради подається заява про проведення зборів, мітингу, вуличного походу або демонстрації. Заява подається в письмовій формі не пізніш як за десять днів до намічуваної дати проведення заходу. В ній зазначається мета, форма, місце проведення заходу або маршрути руху, час його початку і закінчення, передбачувана кількість учасників, прізвища, імена по батькові уповноважених (організаторів), місце їх проживання і роботи (навчання), дата подачі заяви.

За приписами п.3 цього Указу виконавчий комітет місцевої ради розглядає заяву і повідомляє уповноваженим (організаторам) про прийняте рішення не пізніше, як за пять днів до часу проведення заходу, зазначеного в заяві. Виконавчий комітет має право при потребі запропонувати тим, хто звернувся із заявою, інші час і місце проведення заходу.

Згідно з п.1 розділу ХV Перехідних положень Конституції України Закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Доводи захисника про те, що Указ Президії Верховної ОСОБА_9 СРСР від 28.07.1988 р. № 9306-ХІ суперечить ст.39 Конституції України, оскільки в сенсі цієї статті, для проведення мирних заходів достатньо тільки повідомлення, яке дає безумовне право на проведення будь-яких мирних заходів, а не заяви, як це зазначено в цьому Указі необґрунтовані, оскільки ст.39 Конституції України передбачає, що громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи місцевого самоврядування.

Крім того, правом тлумачення термінів вживаних у нормах Конституції України, зокрема, щодо сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій є лише Конституційний Суд України, яким рішення по даному питанню прийнято не було. Отже тлумачення апелянтом окремих положень Конституції України на свій розсуд є неправомірним, і тому його аргументи про її порушення є хибним.

Разом з тим, аналіз цієї норми Конституції України дає підстави вважати, що приписи Указу Президії Верховної ОСОБА_9 СРСР від 28.07.1988 р. № 9306-ХІ їй не суперечать, так як під терміном «сповіщаються» у ст.39 Конституції України не зазначено, в якому значенні вживається цей термін, і яким документом це сповіщення передбачено: чи то повідомленням, чи то заявою, чи то будь яким іншим документом.

Тільки сповіщення органів місцевого самоврядування про проведення будь-яких мирних заходів без дотримання інших процедур по їх організації та проведенню, ще не означає безумовного права на проведення таких заходів, оскільки цьому повинно передувати здійснення такими органами низки заходів організаційного порядку, у тому числі вжиття заходів щодо необхідності забезпечення громадського порядку, забезпечення прав і свобод людей, наприклад безперешкодного проведення іншими громадянами своїх зборів, мітингів, походів і демонстрацій, які діють відповідно до закону, тощо.

Це зокрема, передбачено і п.3 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97 ВР від 21.05.1997 р., згідно до якого виконкомам сільських, селищних, міських рад надано право вирішувати відповідно до закону питання про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів, здійснювати контроль за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

З вищенаведеного очевидно вбачається порушення ОСОБА_2 норм чинного законодавства щодо порядку організації та проведення громадянами зборів, мітингів, походів і демонстрацій незалежно від того хто ініціював такі заходи.

Доводи захисника про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-1КУпАП, є необґрунтованими, оскільки наведені обставини, та перевірені апеляційним судом докази, безперечно підтверджують винуватість ОСОБА_2 у його вчиненні.

Довід апеляції про незаконність затримання ОСОБА_2 суд залишає поза увагою, оскільки зясування обставин затримання та його законність, знаходяться поза межами розгляду даної справи про законність його притягнення до відповідальності за ч.1 ст.185-1КУпАП.

Крім того, апеляційним судом на перевірку доводів захисника щодо необхідності застосування по вказаній справі рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2013 р. у справі «Вєрєнцов проти України», було зроблено запит до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини стосовно вказаного рішення.

Згідно листа в.о. Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_14 від 01.07.2013 р. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вєрєнцов проти України» набуде статусу остаточного 11.07.2013 р.

Виходячи з вимог ст. 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення ОСОБА_15 суду з прав людини стає остаточним: а) якщо сторони заявляють, що вони не звертатимуться з клопотанням про передання справи на розгляд Великої палати; b) через три місяці від дати постановлення рішення, якщо клопотання про передання справи на розгляд Великої палати суду не було заявлено; с) якщо колегія Великої палати відхиляє клопотання про передання справи на розгляд Великої палати згідно зі статтею 43, тобто на момент розгляду вказаної справи це рішення не набуло статусу остаточного.

Згідно до ст.1 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» терміни у цьому Законі вживаються в такому значенні: Рішення а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому стаття 2 вказаного Закону покладає обовязковість виконання Україною рішення Європейського суду з прав людини, як такого, що набуло статусу остаточного.

Таким чином, посилання захисника про необхідність застосування рішення Європейського суду з прав людини прийнятого 11.04.2013 р. у справі «Вєрєнцов проти України», як джерела права, є безпідставним, оскільки вказане рішення не набуло статусу остаточного, а тому в даному випадку підлягають застосуванню норми національного законодавства.

Підсумовуючи наведене, вважаю необхідним притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-1 КУпАП, враховуючи вимоги ст. 33 КУпАП, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, відсутність обставин, що помякшують або обтяжують відповідальність, і призначити ОСОБА_2 адміністративне стягнення, передбачене санкцією частині першої даної статті у вигляді штрафу.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2013 року, якою ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 185-1 КУпАП, з накладенням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень скасувати.

Притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 185-1 КУпАП та призначити йому стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень, стягнувши його на користь держави.

Постанова Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає, та повинна бути звернута до виконання не пізніше трьох місяців з дня її винесення, тобто до 04.10.2013 р.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у 15-денний строк з дня повідомлення про винесення вказаної постанови, в порядку примусового виконання постанови з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Суддя Апеляційного суду

Запорізької області ОСОБА_1