Справа № 784/710/13 22.02.2013 22.02.2013 22.02.2013
Номер провадження: 33/784/42/13
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №33/784/42/13 Головуючий суду 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. ст.130 КУпАП Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2013 року м. Миколаїв

Суддя апеляційного суду Миколаївської області Рудяк А.В.

при секретарі Чоботаренко Т.І.

розглянув справу за апеляцією особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на постанову судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.01.2013 року, якою

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3, а фактично проживає в цьому ж місті по вул. Бульвар Миру,2 «а»,

- притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та підданий адміністративному стягненню у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Згідно постанови суду, 17.12.2012 року близько 23 год. 48 хв. ОСОБА_3 керував автомобілем «Фольксваген Гольф», д/н НОМЕР_1 по вул. Б. Миру в м. Первомайську, з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці, від проходження огляду на стан спяніння відмовився в присутності 2 свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляції ОСОБА_3 не оскаржуючи обставин справи, доведеність вини та кваліфікацію своїх дій, просить постанову суду змінити, помякшити накладене стягнення, змінивши його на штраф в 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вважає, що суд не взяв до уваги дані про його особу, а також таку обставину, що помякшує відповідальність, як щире розкаяння. Зазначає, що позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, має на утриманні дружину та 2 малолітніх дітей, а також батьків, які непрацездатні за станом здоровя та бабцю.

Стверджує, що накладене судом стягнення позбавить його джерела до існування, оскільки він займається автомобільним перевезенням пасажирів і невеликих вантажів. Водночас заявляє, що його майновий стан дозволяє сплатити штраф за вчинене правопорушення.

Апелянт ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про дату та місце апеляційного перегляду справи, в судове засідання не прибув і клопотання про відкладення судового розгляду не заявив. Крім того, з доповідної записки спеціаліста апеляційного суду ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_4 в період з 10 до 11 години 22.02.2013 року по телефону сповістив апеляційний суд про те, що приймати участь в апеляційному перегляді не зможе в звязку з захворюванням і не заперечує про те, щоб перегляд справи апеляційним судом відбувся без його участі.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляції, вважаю, що апеляція ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Дослідивши всі обставини справи у їх сукупності, суд прийшов до вірного висновку про винність ОСОБА_3 у порушенні п.2.5 ПДР України та правильно кваліфікував вчинене адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. В цій частині постанова суду не оскаржується.

Визначаючи міру відповідальності, суд вірно врахував характер та обставини вчиненого правопорушення, яке є грубим порушенням ПДР України та безпосередньо впливає на безпеку дорожнього руху та його учасників, наявні в справі данні про особу правопорушника, який раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, не працює, ступінь його вини та ставлення до вчиненого правопорушення (вини не визнав, у вчиненому не розкаявся) і призначив адміністративне стягнення з метою виховання ОСОБА_4 в дусі додержання законів України та запобігання вчинення ним нових правопорушень.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою дані про його особу, зокрема, те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні дружину та 2 малолітніх дітей, а також батьків, які непрацездатні за станом здоровя та бабцю похилого віку, то вони не підтверджені матеріалами справи. Крім того, апелянт не надав жодного документу на підтвердження зазначених обставин до апеляційної скарги та в судове засідання апеляційного суду.

Безпідставним є й посилання ОСОБА_4 про те, що накладене судом стягнення позбавить його єдиного джерела доходів для існування, як працюючого в сфері автомобільних перевезень пасажирів і вантажів, оскільки воно спростовується його ж поясненнями в судовому засіданні.

Так з протоколу судового засідання вбачається, що в суді ОСОБА_4 пояснив, що не працює, а лише займається неофіційно ремонтом автомобілів.

Крім того, будь-яких документів на підтвердження його зайнятості в сфері автомобільних перевезень пасажирів і невеликих вантажів, як єдиного джерела доходів, апелянт не надав. Не міститься таких даних і в матеріалах справи.

Посилання ОСОБА_4 на те, що він раніше до адміністративної відповідальності не притягався, істотно не зменшують характер та ступень суспільної небезпеки вчиненого ним правопорушення.

Твердження ОСОБА_6 про те, що суд безпідставно не врахував як помякшуючу відповідальність обставину його щире розкаяння, оскільки він визнав вину у вчиненому правопорушенні не ґрунтується на матеріалах справи.

Так, з протоколу судового засідання вбачається, що ОСОБА_4 вини у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення не визнав і пояснив, що 17.12.2012 року о 23 год. 48 хв. був в стані алкогольного спяніння, але автомобілем «Фольксваген» не керував. Вийшов на вулицю до автомобіля з своєї квартири, де вживав спиртне, оскільки спрацювала автосигналізація. Будучи біля авто не надав на вимогу працівників ДАІ документи на авто в звязку з чим був проведений до відділку міліції, де і склали протокол про адміністративне правопорушення. Підтвердив, що в присутності двох свідків заявив про свій стан алкогольного спяніння, в звязку з чим відмовився від встановленого законом порядку огляду. (а.с.13)

Крім того, з протоколу судового засідання вбачається, що ОСОБА_4 не визнав вини й після заслуховування судом пояснень свідка ОСОБА_7 (інспектора ДПС ДАІ, якій склав адміністративний протокол) про вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення за викладених вище обставин.

Визнання ОСОБА_4 вини наприкінці судового розгляду, на яке він посилається в апеляції, суд обґрунтовано не визнав щирим розкаянням, оскільки воно сталося лише після перегляду і дослідження судом відеозапису вчиненого правопорушення (наданого працівниками ДАІ) та розцінене як вимушене беззаперечністю та очевидність цього доказу.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав підстав врахувати таке визнання вини, обставиною, яка помякшує відповідальність - щирим розкаянням та обґрунтовано зазначив у постанові, що ОСОБА_4 у вчиненому не розкаявся.

За таких обставин накладене судом стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 2 роки відповідає характеру і обставинам вчиненого правопорушення, особі порушника, ступені його вини, майновому стану, а також іншим обставинам справи.

З огляду на наведене, підстав, які б могли потягнути за собою скасування або зміну вказаної постанови судді, в тому числі і ті, на які посилається апелянт, в справі відсутні.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.01.2013 року відносно ОСОБА_3 без зміни.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Миколаївської області ОСОБА_2