Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ№ 335/8622/13-п Суддя в 1-й інстанції Рибалко Н.І.
№ провадження 33/778/494/13 Суддя в 2-й інстанції Жечева Н.І.
Категорія ч.1 ст. 185-1 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2013 року місто Запоріжжя

Суддя апеляційного суду Запорізької області Жечева Н.І.,

за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1, розглянувши в залі апеляційного суду Запорізької області у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2013 року, якою

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку та жительку АДРЕСА_1, визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-1 КУпАП, та на неї накладено стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 170 ( ста сімдесяти) гривень,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до оскаржуваної постанови, 18 липня 2013 року о 10 год. 00 хв. біля будівлі ГУМВС України в Запорізькій області по вул. Матросова,29 в м. Запоріжжя, ОСОБА_1, всупереч постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року про заборону проведення 18 липня 2013 року пікетів, зборів, мітингів, демонстрацій, з 10-00 до 12-00 год., біля будівлі ГУМВС України в Запорізькій області по вул. Матросова,29, влаштувала пікет, в ході якого викрикувала в гучномовець гасла щодо міліції, чим порушила порядок організації та проведення зібрань, мітингів, вуличних заходів та демонстрацій за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 185-1 КУпАП України.

Не погоджуючись з постановою, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає постанову винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, факти, викладені в ній, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує на порушення судом її права на захист, що виразилося в розгляді справи без її участі. Просить постанову скасувати, постановити нову постанову, якою визнати її невинною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-1 КУпАП, одночасно скасувавши накладений на неї вид стягнення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала свою апеляційну скаргу, пояснила, що була присутня під час пікету лише як представник організації, яка повідомляла про намір проведення заходу, а під час пікетування лише зачитала присутнім резолютивну частину постанови суду, звертаючи увагу на те, що рішення не набрало законної сили, висказала намір оскаржувати постанову в апеляційному порядку.

Вислухавши доводи апелянта, заслухавши пояснення свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які з`явились до суду за клопотанням ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суддя вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково обґрунтованою, а постанову судді такою, що підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі з наступних підстав.

Розглянувши справу у відсутності ОСОБА_1, суддя взяв до уваги, що остання належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи, звернувшись до суду з клопотанням про перенесення розгляду справи, не надала ніяких документів, які б підтверджували поважність причини її неявки в судове засідання, тому порушень вимог ст. 268 КУпАП не вбачається.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням апелянта свідки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не спростували факт проведення ОСОБА_1 разом з іншими особами пікету з 10 до 12 години 18 липня 2013 року біля будівлі ГУМВС України в Запорізькій області по вул. Матросова,29.

Всупереч рішенню адміністративного суду, яке, як стверджують свідки і сама ОСОБА_1, не підлягало виконанню у звязку т тим, що не набрало законної сили, захід не було припинено. За їх поясненнями, ОСОБА_1 повідомила учасникам заходу про те, що постанова не набрала законної сили, висказавши намір оскаржувати постанову в апеляційному порядку, не приймаючи при цьому рішення про припинення заходу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що не погодилась з постановою адміністративного суду про заборону проведення заходів 18.07.2013 року, повідомила учасників зібрання про те, що судове рішення не набрало законної сили і висловила намір оскаржити його в апеляційному порядку, після чого захід було продовжено. Вказівку про негайне виконання рішення було проігноровано.

Разом з тим, статтею 39 Конституції України гарантується право громадян збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.

Обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Верховною Радою України згідно з Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2, 4, 7, 11 Конвенції» гарантує кожній особі, серед інших прав і свобод, право на свободу зібрань та обєднання.

Зокрема, частиною першою статті 11 Конвенції передбачено право кожного на свободу мирних зібрань і свободу об'єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів.

Викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді висновки не відповідають положенням Європейської конвенції з прав людини.

Згідно з ч.1 ст. 7 Конвенції нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення.

В своєму рішенні у справі «Вєренцов проти України» (VYERENTSOV v. UKRAINE) від 11 липня 2013 року Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що втручання у право заявника на свободу мирних зібрань не було встановлено законом, в п. 51 зазначив, що покарання заявника за організацію та проведення мирної демонстрації становило втручання у його право на свободу мирних зібрань.

Аналізуючи національне законодавство України, яке регулює порядок проведення мирних демонстрацій, Суд зазначив, що заявника було покарано за статтями 185 та 185-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що встановлювали відповідальність за непокору законним наказам працівників міліції та за порушення порядку проведення демонстрацій. Отже, законною підставою для покарання заявника був закон про адміністративні правопорушення, застосовний на час подій.

Суд вказує, що порядок проведення демонстрацій належною чіткістю не встановлено національним законодавством. За відсутності чіткого та передбачуваного законодавства, що визначає правила проведення мирних демонстрацій, покарання заявника за порушення неіснуючого порядку, було несумісним зі статтею 7 Конвенції.

Вищевикладені висновки Європейського суду з прав людини дають підстави для висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ст. 185-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у звязку з відсутністю Закону, який визначає правила проведення мирних демонстрацій.

Постанова судді районного суду підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 38, 247, 293, 294 КУпАП України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2013 року щодо ОСОБА_1 скасувати, провадження по справі закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185-1 ч.1 КУпАП

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Запорізької області ОСОБА_5