Справа № 1303/605/2012 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б..
Провадження № 33/1390/534/12 Доповідач в 2-й інстанції: Белена А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2012 року м. Львів

Суддя апеляційного суду Львівської області Белена А.В. з участю прокурора Дячука В.В., скаржника ОСОБА_1 розглянувши апеляційну скаргу гр. ОСОБА_1 на постанову судді Буського районного суду Львівської області від 14 вересня 2012 року, -

встановив:

Цією постановою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про припинення виконання постанови Буського районного суду Львівської області від 17.11.2011 року щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-4 КУпАП з накладенням штрафу в сумі 1700 гривень у зв`язку із скасуванням акту, який встановлював адміністративну відповідальність.

Згідно постанови Буського районного суду Львівської області від 17.11.2011 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-4 КУпАП з накладенням на порушника адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. без конфіскації отриманого доходу від такої діяльності. Постановою апеляційного суду Львівської області від 5.03.2012 року вказана постанова судді була залишена без змін.

Наведені судові рішення мотивовані зокрема тим, що ОСОБА_1 , будучи міським головою (посадовою особою органу місцевого самоврядування, віднесеної до 4 категорії 8 рангу), входив до складу органу управління підприємства ТзОВ Артур, що має на меті одержання прибутку. Так, ОСОБА_1 , в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції з 1.07.2011 року по 10.10.2011 року був учасником (засновником) ТзОВ Артур, тобто порушив обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності. В грудні 2010 року ОСОБА_1 написав заяву про свій вихід з цього товариства, однак не передав її у встановленому законом порядку уповноваженій особі товариства. Поряд із цим, сам факт написання заяви про вихід з товариства, без передачі її товариству, незважаючи на те, що жодних перешкод для цього у порушника не було, ще не створює юридичного факту, пов`язаного із виходом ОСОБА_1 з числа учасників (засновників) ТзОВ Артур. Відтак, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-4 КУпАП.

Апелянт просить скасувати постанову Буського районного суду Львівської області від 14 вересня 2012 року, якою йому відмовлено в припиненні виконання постанови Буського районного суду від 17.11.2011 про визнання його винним за ч.2 ст. 172-4 КУпАП та стягнення штрафу в сумі 1700 грн., у зв`язку із скасуванням акта, який встановлював адміністративну відповідальність.

Неоспорюючи міркування суду щодо чинності ст.172-4 КУпАП, апелянт зауважив, що згідно примітки до вказаної статті, суб`єктом правопорушень є особи, зазначені у п.1 ч.1 ст.4 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції. Цим Законом, а саме ст.7 встановлено, обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, яка визнана неконституційною в частині заборони таким суб`єктам брати участь у загальних зборах підприємства чи організації.

Зазначає, що Конституційний Суд України приймаючи рішення від 13.03.2012 №6-рп/2012 щодо визнання неконституційним положення п.2 ч.1 ст.7 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції у мотивувальній частині вказав, що положення даної статті суперечить ч.ч.1, 2 ст.24, ч.ч.1, 4 ст. 41 Конституції України. Окрім того, зазначив, що особи, уповноважені на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, мають право на придбання акцій (часток, паїв) господарського товариства, управляти ним, брати участь у загальних зборах учасників, отримувати дивіденди, інформацію щодо діяльності товариства, частину його активів у разі ліквідації товариства тощо. Водночас, наведене залишилось непрочитаним судом.

Вважає, що у постанові суду від 17.11.2011 вказано, що саме за порушення обмежень встановлених ст.7 вказаного закону його притягнуто до адміністративної відповідальності. Наведене свідчить про те, що суб`єкти визначені п.1 ч.1 ст.4 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції мають право бути власниками акцій (часток, паїв) господарських товариств, управляти ним, брати участь у загальних зборах їх учасників, отримувати дивіденди тощо, окрім входження до складу органу управління підприємства або організації.

Покликається, що в п.3 вищевказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення Закону України Про засади запобігання і протидії корупції, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Згідно із ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Заслухавши пояснення скаржника ОСОБА_1 в підтримання апеляції, міркування прокурора про залишення постанови без зміни, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що апеляція не підлягає задоволенню з таких підстав.

Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення по справі, допустив тлумачення положень Конституції України на власний розсуд та здійснив посилання лише на резолютивну частину рішення Конституційного Суду України не провівши аналіз, як мотивувальної так і резолютивної частини в повній мірі не відповідає дійсності. Суд першої інстанції приймаючи рішення по справі врахував вимоги Конституції України та діючі на даний час Закони України.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", особам, уповноваженим на виконання функцій держави, забороняється входити, у тому числі через інших осіб, до складу органу управління чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі, та представляють інтереси держави в раді товариства (спостережній раді), ревізійній комісії господарського товариства), якщо інше не передбачено законом.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі №1-14/2012, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), положення п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України „Про засади запобігання і протидії корупції" від 7 квітня 2011 року № 3206-VI, згідно з яким особам, зазначеним у п.1 ч.1 ст. 4 цього закону, забороняється входити до складу органу управління підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку, за винятком встановлення заборони вказаним особам, як вбачається зі змісту цього положення, брати участь у загальних зборах такого підприємства або організації.

При цьому, зокрема, Конституцій Суд України виходив з того, що Конституцією та законами України для посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування встановлені певні правила поведінки, у тому числі й окремі обмеження щодо їх позаслужбової діяльності. Такі обмеження є конституційно обґрунтованими, оскільки деякі види діяльності цих осіб за межами їх служби об`єктивно можуть зумовити ситуацію, несумісну з належним виконанням ними службових обов`язків через виникнення конфлікту інтересів, який за абзацом четвертим ст.1 Закону визначається як суперечність між особистими інтересами особи та її службовими повноваженнями, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих їй службових повноважень.

Держава запроваджує правові механізми, які запобігають конфлікту інтересів або забезпечують його врегулювання в разі виникнення. У зв`язку з цим у Конституції України встановлено обмеження щодо позаслужбової діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави та органів місцевого самоврядування, зокрема, підприємницька діяльність посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування обмежується законом; керівники центральних та місцевих органів виконавчої влади не мають права суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, крім викладацької, наукової та творчої у позаробочий час, входити до складу керівного органу або наглядової ради підприємства, що має на меті одержання прибутку.

Таким чином, ОСОБА_1 після призначення його на посаду державного службовця (міського голови), не маючи жодних перешкод, не вийшов зі складу засновників ТзОВ Артур, яке має на меті одержання прибутку, та в період з 01.07.2011 року по 10.10.2011 року перебував учасником (засновником) ТзОВ Артур, тобто залишився у складі органів управління підприємства, чим вчинив адміністративне правопорушення.

В суді апеляційної інстанції було досліджено матеріали про вчинення адміністративного корупційного правопорушення, а саме зміни до статуту ТзОВ "Артур"(а.с.33) від 25.07.2001 року, де вказано, що учасниками "Товариства" є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до статуту товариства вищим органом "Товариства" є збори учасників "Товариства". Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.(а.с.28). Директор підзвітний зборам учасників "Товариства", організовує виконання їх рішень. Директор має право виконувати дії від імені "Товариства". Директор не може одночасно бути головою зборів учасників "Товариства". (а.с.29).

Тобто, ОСОБА_1 залишаючись співзасновником та, відповідно до розподілу функціональних обов`язків визначених Статутом ТзОВ "Артур", повинен був бути головою зборів учасників "Товариства", а отже входив до складу органу управління.

Як вбачається зі змісту норми ч.2 ст.172-4 КУпАП, та як встановлено в суді апеляційної інстанції, об`єктивною стороною адміністративного правопорушення є порушення особою встановлених законом обмежень щодо входження до складу органу управління чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особа здійснює функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі, та представляє інтереси держави в раді товариства (спостережній раді), ревізійній комісії господарського товариства).

Вказане положення ч. 2 ст.172-4 КУпАП скасовано не було, неконституційним не визнавалося, а отже є чинним.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування постанови Буського районного суду Львівської області від 14 вересня 2012 року. а відповідно - і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294 КУпАП апеляційний суд, -

постановив:

Постанову Буського районного суду Львівської області від 14 вересня 2012 року, про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про припинення виконання постанови Буського районного суду Львівської області від 17.11.2011 року щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-4 КУпАП з накладенням штрафу в сумі 1700 гривень - залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Львівської області А.В. Белена