АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22 - 3119/12 Головуючий в 1 -й інстанції - ОСОБА_1, Доповідач - Волкова Л.О. УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 14 лютого 2012 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - судді Волкової Л.О., суддів - Волошиної В.М., Котули Л.Г., при секретарі - Вендоліній А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору кредиту, - встановила: У серпні 2011 року позивачка звернулася до суду для вирішення вказаного позову, просила визнати недійсним Договір кредиту № 700/716274-KR від 02.09.2008 року (далі Договір), укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБСР «Укрсоцбанк») і нею та застосувати наслідки недійсності правочинів у вигляді двостороннього повернення всього, отриманого сторонами на виконання договору кредиту, а саме зобовязати АКБСР «Укрсоцбанк» прийняти від неї суму в розмірі 568 648, 97 грн. з розстрочкою платежу на 60 місяців, з місячним платежем - 9477, 48 грн. Також просила зобовязати Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 виключити з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відомості про нерухоме майно, яке було передано в іпотеку, за Договором іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02 вересня 2008 року між нею та відповідачем було укладено Договір кредиту № 700/716274-KR про надання останнім кредиту в іноземній валюті в сумі 170 000 дол. США, зі сплатою 13, 50 %річних та комісій, вона в свою чергу зобовязувалася повернути отримані кошти із відсотками. В рахунок забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним Договором, ті ж самі сторони уклали Договір іпотеки, за яким вона передала Банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що при укладенні Договору були допущені порушення чинного законодавства України, в тому числі не враховано таке: зобовязання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні; грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; у Відповідача відсутня відповідна індивідуальна ліцензія для надання і одержання Позивачем кредиту в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу; під час укладання Кредитного договору між Банком та позичальником не вирішено питання, яка з сторін має нести валютні ризики; протягом дії Кредитного договору Банк поклав весь тягар фінансового, валютного та юридичного ризику, повязаний з знеціненням національної валюти, подорожчанням кредитних ресурсів, та неузгодженістю (неукладеністю) умов Кредитного договору лише на одну сторону - на Позичальника; умови Кредитного договору є несправедливими. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував наявність чисельних порушень з боку Банку при укладенні Договору, а саме, що: зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; у Відповідача відсутня відповідна індивідуальна ліцензія для надання і одержання Позивачем кредиту в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу; під час укладання Кредитного договору між Банком та позичальником не вирішено питання, яка з сторін має нести валютні ризики; протягом дії Кредитного договору Банк поклав весь тягар фінансового, валютного та юридичного ризику, повязаний з знеціненням національної валюти, подорожчанням кредитних ресурсів, та неузгодженістю (неукладеністю) умов Кредитного договору лише на одну сторону - на Позичальника; умови Кредитного договору є несправедливими. Статтею 303 ч. 1 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду м. Києва, пояснення осіб, які зявилися в апеляційну інстанцію, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з
Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. За п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, відтак у випадку наявності у банку відповідної генеральної
ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Тобто, наведене дає підстави вважати, що відповідач при укладенні спірного кредитного договору діяв у межах чинного законодавства України. Щодо посилань представника позивачки в апеляційній скарзі на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», вбачається, що даний Закон можна застосовувати, до існуючих між сторонами правовідносин в системному аналізі з нормами Цивільного кодексу України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст. 203 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивачка при укладенні Договору була ознайомлена з усіма його умовами та не заперечувала проти них. Оспорюваний Договір не суперечать нормам Цивільного кодексу України. Інші посилання, викладені в апеляційній скарзі також не спростовують обґрунтування рішення суду про безпідставність позову та не підтверджені жодними доказами. З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи. Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Судова колегія вважає, що судом першої інстанції досліджено обставини повно, зібраним доказам дана оцінка. Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, ухвалила: Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити. Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року залишити без змін. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів. Головуючий: Судді: