Справа № 712/3894/12
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2012 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в особі судді Дідика В.М., за участі представника правопорушника ОСОБА_1, розглянувши апеляційну скаргу на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 травня 2012 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого начальником Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства,

ВСТАНОВИВ:

постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 травня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Підставою для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності слугували матеріали проведеної Територіальною державною інспекцією праці в Закарпатській області перевірки дотримання законодавства про працю в Закарпатському обласному управлінні лісового та мисливського господарства, за результатами якої складено акт перевірки № 07-01-028/0374 від 28.04.2012 p., протокол про адміністративне правопорушення № 07-01-028/0366 від 28.04.2012 р. та скеровано на адресу управління припис № 07-01-028/0374-0383 від 28.04.2012 р.

Неправомірні дії ОСОБА_2 як керівника державного органу вбачаються в тому, що він не забезпечив укладення в Закарпатському обласному управлінні лісового та мисливського господарства колективного договору, чим порушив ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди»; відповідно до нового штатного розкладу і структури наказом № 12-к віл 23.03.2012 р. призначив ОСОБА_3 на посаду головного спеціаліста відділу лісового та мисливського господарства з 27.03.2012 року, а також 14 інших працівників, однак станом на 27.04.2012 р. положення про нові структурні підрозділи в управлінні та посадові інструкції не затвердив та не ознайомив з ними під І підпис новопризначених працівників, чим порушив п. 1 ч. 1 ст. 29 КЗпП; маючи чотири вакантні посади у відділі кадрової, юридичної роботи, діловодства та І контролю, безпідставно не запропонував працівниці ОСОБА_4, яку було попереджено 18.01.2012 р. про наступне звільнення, іншої роботи одночасно з попередженням, чим порушив ст. 49-2 КЗпП;

попереджаючи 18.01.2012 р. працівницю ОСОБА_4 1.С. про наступне звільнення, водночас не довів до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівниці із зазначенням її професії, спеціальності та розміру оплати праці. Таке повідомлення провів наступного дня - 19.01.2012 р., чим порушив ст. 49-2 КЗпП.

Так, суддею Ужгородського .міськрайонного суду Закарпатської області в постанові від 31 травня 2012 року констатовано наявність складу адміністративного порушення в неправомірних діях ОСОБА_2, які полягали, зокрема, в порушенні ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди», п. 1 ч. 1 ст. 29, ст. 49-2 КЗпП. При цьому, на думку суду, винуватість ОСОБА_2 в тому, що він, попереджаючи 18.01.2012 р. працівницю ОСОБА_4 про наступне звільнення, водночас не довів до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівниці із зазначенням її професії, спеціальності та розміру оплати праці, провівши таке повідомлення наступного дня - 19.01.2012 -матеріалами справи не доведена, оскільки таке повідомлення службі зайнятості було здано негайно - наступного дня, шо виключає склад адміністративного правопорушення в цій частині.

В апеляційній скарзі від 07 червня 2012 року ОСОБА_2 просить скасувати постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 травня 2012 року та закрити провадження в справі у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в його діях. Апеляційна скарга вмотивована неповним та неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи, неналежною оцінкою поданих доказів, неправильним застосуванням суддею норм матеріального права. На думку апелянта, судом не враховано його доводів з приводу незаконності та безпідставності перевірки, яку було проведено без отримання відповідного дозволу центрального органу виконавчої влади, а також з перевищенням компетенції, оскільки розгляд питань правомірності звільнення працівника за своєю природою є індивідуальним трудовим спором та підвідомчий виключно судам.

З приводу висновків суду про наявність ознак складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, апелянт стверджує, що такі базуються на припущеннях, оскільки відсутність посадових інструкцій не може кваліфікуватись як наявність підходящої роботи чи іншої роботи, де могла бути працевлаштована працівниця. Така робота, зокрема, регламентована Довідником типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, затвердженим наказом Національного агентства України з питань державної служби № 11 від 13.09.2011 р.

Щодо порушень статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» апелянт зазначає, що вказана норма закону не передбачає обов'язковості укладення колективних договорів.

Заслухавши виступ представника правопорушника, який апеляцію підтримав,

перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а постанова судді першої інстанції -скасуванню, з таких підстав.

Згідно ст.ст. 245, 252 КУпАП, завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення і обов'язком органу, який її розглядає, є. зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин справи і вирішення її в точній відповідності з законом. Докази, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, цей орган оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом шр авос ві дом істю.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, що передбачає вирішення справ відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідними органами державної влади на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» N 3356-XII від 01.07.1993, колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. З наведеного вбачається відсутність імперативного припису щодо обов'язковості колективних договорів.

Статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці N 98 від 01.07.1949 р. "Про застосування принципів права на організацію і на ведення колективних переговорів", ратифікованої Указом Президії Верховної Ради УРСР N 123 від 11.08.1956 р. передбачено, що там, де це потрібно, вживають заходів, що відповідають умовам країни, з метою заохочення й сприяння повному розвиткові й використанню процедури ведення переговорів на добровільних засадах між підприємцями чи організаціями підприємців, з одного боку, та організаціями трудівників, з другого боку, з метою регулювання умов праці шляхом укладення колективних договорів.

Укладання колективного договору на добровільних засадах передбачене також Рекомендацією Міжнародної організації праці щодо колективних договорів N 91 від 29.06.1951 р., пунктом 2 розділу II якої зазначено, що під "колективним договором" розуміють усяку письмову угоду щодо умов праці та найму, яка укладається, з одного боку, між роботодавцем, групою роботодавців або однією чи кількома організаціями роботодавців та, з другого боку, однією чи кількома представницькими організаціями працівників або, за відсутності таких організацій, - представниками самих працівників, належним чином обраними і уповноваженими згідно з законодавством країни.

Таким чином, чинним законодавством та міжнародними нормами не передбачено положення щодо обов'язковості укладення колективного договору, а передбачається, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Закон України "Про колективні договори і угоди" передбачає відповідальність за ухилення від участі в^ переговорах щодо укладення, зміни або доповнення колективного договору, угоди; за порушення і невиконання колективного договору, угоди; за ненадання інформації, необхідної для колективних переговорів і здійснення контролю за виконанням колективних договорів, угод (ст.ст. 41-1, 41-2, 41-3 КУпАП).

Відтак положення постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 травня 2012 року щодо наявності в діях ОСОБА_2 порушень статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» не відповідають нормам матеріального права та дійсним обставинам справи, є необгрунтованими та невмотивованими посиланням на наявні в матеріалах справи докази.

Апеляційним судом не встановлено правових підстав для притягнення апелянта до адміністративної відповідальності за порушення п.1 ч. 1 ст. 29 КЗпП, що полягало в незатвердженні положень про нові структурні підрозділи в управлінні та посадових інструкцій, не ознайомленні з ними під підпис новопризначених працівників з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 29 КЗпП передбачено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що наявність чи відсутність положень про відповідні структурні підрозділи підприємств, установ, організацій чи органів державної влади, посадових інструкцій, ознайомлення працівників з ними не підтверджує факту роз'яснення працівникам їх прав та обов'язків, умов праці, повідомлення про наявність небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, прав на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. Норма п.1 ч. 1 ст. 29 КЗпП встановлює обов'язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце відповідно до умов трудового договору. Матеріалами справи не підтверджено причинного зв'язку між відсутністю в управлінні зазначених документів та фактом нероз'яснення працівникам їх прав та обов'язків, істотних умов праці.

Зокрема, питання розробки та затвердження відповідних положень про структурні підрозділи та посадових інструкцій працівників органу державної влади відповідно до встановленої штатної структури регламентоване Довідником типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, затвердженим наказом Національного агентства України з питань державної служби № 11 від 13.09.2011 р., який містить рекомендовані матеріали щодо типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, що мають бути використані при розробці конкретних професійно-кваліфікаційних характеристик посад Державних службовців, а також служить основою при розробці посадових інструкцій головних спеціалістів, провідних спеціалістів, спеціалістів тощо, які закріплюють їх обов'язки, права і відповідальність; розробці положень про структурні підрозділи у частині, що стосується прав та обов'язків їх керівників; підборі та розстановці кадрів, здійсненні контролю за правильністю їх використання у відповідності зі спеціальністю та кваліфікацією тощо.

Відповідно до абзацу 5 розділу І «Передмова» Довідника, згідно з чинним законодавством конкретні обов'язки та права державних службовців визначаються на основі Довідника і відображаються у посадових інструкціях, що затверджуються заступниками керівників відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції.

Таким чином, положення постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 травня 2012 року щодо наявності в діях ОСОБА_2 порушень п. 1 ч.І ст. 29 КЗпП також не відповідають нормам матеріального права, є необгрунтованими та не вмотивованими посиланням на наявні в матеріалах справи докази, які б підтверджували протиправний характер дій апелянта, спричинені ними суспільно шкідливі наслідки, причинний зв'язок між протиправними діями та наслідками, а також винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Щодо кваліфікації дій апелянта за ст. 49-2 КЗпП як порушення встановленого порядку вивільнення працівників, що полягало в незапропонуванні працівниці ОСОБА_4 іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення, апеляційним судом встановлене безпідставність та необґрунтованість такого інкримінування з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Питання переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці регламентоване статтею 42 КЗпП України, відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації наводиться перелік підстав для надання переваги в залишенні на роботі.

Однак, як вбачається з листа заступника начальника Територіально; державної інспекції з питань праці у Закарпатській області № 01-14/252 від 03.05.2012 р. громадянці ОСОБА_4 за результатами розгляду її скарги, питання переважного права залишення її на роботі згідно з ст. 42 КЗпП України при перевірці Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства не розглядались, позаяк станом на час перевірки 28 04.2012 р. ОСОБА_4 звільнено не було, що підтверджується наказом № 14-к від 23.03.2012 р., яким відмінено наказ про її звільнення.

Так, для з'ясування підстав притягнення апелянта до адміністративної відповідальності за порушення порядку вивільнення працівників в разі змін в організації виробництва і праці принциповим в даному випадку є питання наявності чи відсутності у громадянки ОСОБА_4 переважного права на залишення на роботі, однак дане питання не входило до предмету перевірки державної інспекції з питань праці. При розгляді справи судом першої інстанції вказана обставина, яка має істотне значення для вірного її вирішення, залишилась поза увагою.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа), згідно з статтею 280 КУпАП, зобов'язаний з'ясувати: чи було впинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи і обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи шодіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне равопорушення на ^розгляд громадської організації, трудового колективу, а також ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всупереч вимогам ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП, суддею районного суду при судовому юзгляді не було всебічно, повно й об'єктивно з'ясовано всі обставини справи, висновок щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні адміністративного правопорушення зроблено юверхнево, без належної мотивації та посилання на докази, які б об'єктивно та всебічно підтверджували наявність складу правопорушення в діях апелянта, що відповідно призвело до неправильного вирішення справи. Вину начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не доведено, що свідчить про наявність підстав для скасування постанови та закриття провадження в справі.

Таким чином, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 247, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя апеляційного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судці Ужгородського міськрайонного суду від 31 травня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гри. - скасувати та закрити провадження в справі на підставі п.1 ч.І ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: Дідик В.М.