Апеляційний суд міста Києва
Доповідач: Волошина В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2012 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Волкової Л.О.

при секретарі Вендоліної А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосієвського районного суду м.Києва від 03 червня 2011 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Голосієвської

районної у м.Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3,

ОСОБА_4, про визнання недійсним ордеру, розпорядження, поновлення права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання їх добросовісними набувачами квартири та визнання права власності на квартиру в рівних частках.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, -

Встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним

Ордеру № 38615 «Б» від 04.02.1993 року на квартиру АДРЕСА_1, про визнання Розпорядження №83 від 03.02.1993 року Представника Президента України в Московському районі м.Києва - недійсним, про визнання недійсним Розпорядження №22787 від 18.11.1999 року Органу приватизації АДРЕСА_1 про визнання Договору купівлі-продажу

на квартиру АДРЕСА_1 від 06 червня 2000року

- недійсним, про виселення з даної квартири та зняття з реєстрації ОСОБА_4 та

ОСОБА_3, а також повернути житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 відповідно до Ордеру №14 «К» від 08.01.1990 р. на підставі рішення №1153 від 26.12.1989 року виконавчого комітету Київського міськвиконкому на

імя ОСОБА_5 та визнати право користування жилим приміщенням вказаної квартири та вселити ОСОБА_1.

Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що в квартиру АДРЕСА_1 позивач разом з своїм батьком вселився в 1990 році на основі рішення виконавчого комітету від 26.12.1989 р., хоча в ордері на дане житлове

приміщення з не відомих йому причин зазначено, що сім'я складається лише з його батька ОСОБА_5-одиника (а.с. 11). В 1990 році батьком позивача був

укладений договір найму жилого приміщення та відкритий особистий рахунок НОМЕР_1

та отриманий Ордер на вселення №14-К від 08.01.1990р.

В 2004 році позивачу стало відомо, що на дану квартиру видано Ордер №38615 від 04.02.1993 року на імя ОСОБА_2

В звязку з цим позивач звернувся до суду та рішенням від 12.10.2006 року Голосієвський районний суд в м.Києві визнав його батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, безвісно відсутнім з 2000 року.

ОСОБА_5 проживав по АДРЕСА_1 з 08.01.1990 року.

22.07.1993 року його виписали з квартири у звязку зі смертю. Рішенням від 03.08.2006

року Голосієвського районного суду м.Києва було скасовано актовий запис про смерть

№46 від 11.01.1993 року та свідоцтво про смерть ОСОБА_5 на підставі

недостовірних відомостей.

Згідно Довідки № 53/1346 від 13.02.2007 року Голосієвського РУГУ МВС України в

м.Києві батько позивача знаходився в розшуку.

Відповідно до ст.58 ЖК України, ордер на житлове приміщення надається на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, лише на вільне приміщення, а відомостей про те, що дане житлове приміщення було вільним не було, так

як був зареєстрований його батько. Саме тому позивач наголошував на тому, що Ордер № 38615 від 04.02.1993 року на імя ОСОБА_2 виданий на підставі Розпорядження № 83

від 03.02.1993 р. та завірено печаткою представника президента України в Московському районі м.Києва є недійсним.

Також позивач посилався на те, що згідно Листа від 07.07.2008 року №23550 Київського міського БЮРО технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти

нерухомого майна, по даним книг реєстрації БЮРО АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_2 не зареєстрована. А тому, позивач наголошував, що і здійснювати будь-які операції з даною квартирою ОСОБА_2 не мав права. Тому

Договір купівлі-продажу даної квартири від 06 червня 2000 року, відповідно до якого

право власності на дану квартиру перейшло до ОСОБА_3, ОСОБА_4 просив визнати недійсним.

На даний час в АДРЕСА_1 прописані ОСОБА_4 та ОСОБА_3, відповідно до Довідки Форми №3 за №73 від 16.09.2009 року.

У серпні 2010 року треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання їх добросовісними набувача квартири АДРЕСА_1. Зазначали, що спірну квартиру вони придбали у спільну часткову власність в рівних частинах на підставі договору купівлі- продажу від 06.06 2000 року. Їхнє право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Київському міському БТІ за реєстровим №4743. Просили суд визнати їх добросовісними набувачами даної квартири в рівних частинах та визнати за ними право власності на квартиру на підставі договору купівлі-прдаж від 06.06 2000 року.

Справа неодноразово розглядалася судами.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2011 р.в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Голосієвської районної у м.Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним ордеру,

розпорядження, поновлення права власності на квартиру та за зустрічним позовом

ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання їх добросовісними

набувачами квартири та визнання права власності на квартиру в рівних частках - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 подав на нього апеляційну

скаргу, якою просив суд скасувати рішення Голосієвського районного суду м.Києва від

03 червня 2011 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог: про визнання недійсним Ордеру № 38615 «Б» від 04.02.1993 року на квартиру АДРЕСА_1, про визнання Розпорядження №83 від 03.02.1993 року Представника Президента України в Московському районі м.Києва - недійсним, про визнання недійсним Розпорядження №22787 від 18.11.1999 року Органу приватизації АДРЕСА_1 про визнання Договору купівлі-продажу

на квартиру АДРЕСА_1 від 06 червня 2000року

- недійсним, про виселення з даної квартири та зняття з реєстрації ОСОБА_4 та

ОСОБА_3, а також повернути житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 відповідно до Ордеру №14 «К» від 08.01.1990 р. на підставі рішення №1153 від 26.12.1989 року виконавчого комітету Київського міськвиконкому на

імя ОСОБА_5 та визнати право користування жилим приміщенням вказаної квартири та вселити ОСОБА_1.

Обгрунтовував скаргу тим, що ордер на житлове приміщення надається на підставі

рішення виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, лише на вільне приміщення, а відомостей про те, що дане житлове приміщення було вільним не було, так

як був зареєстрований його батько. Саме тому позивач наголошував на тому, що Ордер № 38615 від 04.02.1993 року на імя ОСОБА_2 виданий на підставі Розпорядження № 83

від 03.02.1993 р. та завірено печаткою представника президента України в Московському районі м.Києва є недійсним.

Також позивач посилався на те, що згідно Листа від 07.07.2008 року №23550 Київського міського БЮРО технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти

нерухомого майна, по даним книг реєстрації БЮРО АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_2 не зареєстрована. А тому позивач наголошував, що і здійснювати будь-які операції з даною квартирою ОСОБА_2 не мав права. Тому

Договір купівлі-продажу даної квартири від 06 червня 2000 року, відповідно до якого

право власності на дану квартиру перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 є недійсним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що

апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу

і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За правилами ч.3,4 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових

кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.71 ЖКУ при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за

ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени

його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою

відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 330 ЦКУ якщо майно відчужене особою, яка не мала на це

права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до

статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно до ст.392 ЦКУ власник майна може пред'явити позов про визнання його

права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у

разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.12 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення

цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відмовляючи у задоволенні основного та зустрічного

позову суд першої інстанції виходив є їх недоведеності.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з

дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та вищезазначених норм

матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,

08.01.1990р. ОСОБА_6 , як одинаку був наданий ордер №14 серія К на квартиру АДРЕСА_1 за рішенням виконкому Київської

міської ради народних депутатів від 26.12.1989 р.

22.07.1993 року його виписали з квартири у зв'язку зі смертю. Рішенням від 03.08.2006

року Голосієвського районного суду м.Києва було скасовано актовий запис про смерть

№46 від 11.01.1993 року та свідоцтво про смерть ОСОБА_5 на підставі

недостовірних відомостей.

Згідно рішення Голосієвського районного суду м.Києва від 12.10.2006 р. по справі за

заявою ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_5 визнано безвісно відсутнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Початком безвісної відсутності вважати 01 січня 2000 року.

04.02.1993 року на імя ОСОБА_2 було видано ордер №38615 серія Б на квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до розпорядження

органу приватизації №22787 від 18.11.1999 року було передано на прохання наймача ОСОБА_2 дану квартиру йому в приватну власність.

Відповідно до Договору купівлі-продаж квартири від 06.06.2000 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 дана квартира перейшла у власність до останніх у рівних частинах. ОСОБА_2 здійснив продаж на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району м.Києва 18.11.1999р. згідно з розпорядженням № 22787 від 18.11.1999р. і зареєстрованого у Київському міському БТІ 06.12.1999 р. під № 4743.

Виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, а саме Довідки житлово- експлуатаційної організації -109 Голосієвського району, ОСОБА_1 (позивач)

мешкає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 23.06.1987 року.

Також як вірно було встановлено судом першої інстанції позивач, починаючи з 1992 по 2004 рік проживав в США та не був належним чином зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у

відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Голосієвської районної у

м.Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним ордеру, розпорядження, поновлення права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_3,

ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2

ОСОБА_8, про визнання їх добросовісними набувачами квартири та визнання права власності на квартиру в рівних частках не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

При цьому судом вірно було проаналізовано всі зібрані по справі докази та

з'ясовано, що позивач не надав суду доказів про те, що ордер №38615 серія Б на квартиру АДРЕСА_1 був виданий на вже зайняту квартиру,

оскільки жодних доказів про те, що він вселився у спірну квартиру з батьком, чи був там зареєстрований, а також мав на законних підставах право користування чи право власності суду не надано. Крім того, із змісту позовної заяви та апеляційної скарги стало відомо, що батька позивача ОСОБА_5 було виписано із спірної квартири на підставі свідоцтва про смерть лише в 2004 році, тобто через 11 років після видачі ордеру ОСОБА_2 До

того моменту позивач, ніяким чином не заперечував проти переходу права власності на

дану житлову площу та не заявляв прав на неї. Позивач став звертатися до суду про скасування свідоцтва про смерть та актового запису про смерть, а також визнання його батька безвісно відсутнім лише у 2006 році, хоча його батька ОСОБА_5 ще 22.07.1993 року виписали з квартири у зв'язку зі смертю.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті лбставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися

на припущеннях.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку з вищевикладеним, а тому не вбачається підстав і для визнання недійсним ордеру №38615 серія Б на квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_2, Розпорядження №83 від 03.02.1993 року

Представника Президента України в Московському районі м.Києва, Розпорядження

№22787 від 18.11.1999 року Органу приватизації про приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнання права користування жилим приміщенням даної квартири за ОСОБА_5 та поновлення його порушеного права власності на вказану квартиру.

Зокрема, посилання позивача на довідку Київського міського БТІ та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна №23550 від 07.07.2008, із змісту якої вбачається,

що станом на 01.07.2008р. по даним книги реєстрації бюро квартира АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не зареєстрована, є безпідставними та надуманими, оскільки на цей час власниками квартири вже були ОСОБА_4, ОСОБА_3., що підтверджується даними договору купівлі-продаж квартири від 06.06.2000р.

Суд вірно прийшов до висновку, що вимоги зустрічного позову також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4, ОСОБА_3 є власниками в рівних частинах

квартири АДРЕСА_1 на підставі договору

купівлі-продаж квартири від 06.06.2000р., їхнє право власності на спірну квартиру хоча і було оспорено позивачем, але договір купівлі-продажу квартири від 06.06.2000р. під

сумнів судом не ставиться, а суд прийшов до висновку, що такі вимоги є

необґрунтованими, тому в їх задоволенні суд відмовив.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах сторін, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосієвського районного суду м. Києва від 03 червня 2011 р.

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і

може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: