ун. № 3-9943/11
пр. № 3/2608/156/12
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2012 року

м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Дячук С.І., при секретарях судового засідання: Обухівському В.В., Ковальчук В.В., за участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, її захисника ОСОБА_1, прокурора Демиденка Л.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, матеріали якої надійшли з прокуратури Святошинського району в м. Києві, стосовно

ОСОБА_2, який народився 12 серпня 1972 року в м. Києві, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1, заступника начальника - начальника Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві (далі ВДВС), державного службовця 5 категорії 7 рангу, одруженого, має на утриманні матір похилого віку, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, -

звинуваченого у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Згідно з протоколом про адмінправопорушення начальник ВДВС ЛИХАЦЬКИЙ притяга-ється до адміністративної відповідальності за те, що, будучи державним службовцем, використав свої службові повноваження з прийняттям пропозиції вигоди для інших осіб, тобто порушив встановлені ч. 1 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції» (далі Закону «Про засади запобігання…») обмеження щодо використання службового становища та повязаних з цим можливостей з метою одержання за це неправомірної вигоди для інших осіб у вигляді неправомірного сприяння фізичній особі підприємцю КОКШОРОВУ (далі КОКШОРОВ) у здійсненні ним господарської діяльності та подальшому розпорядженню коштами, які знаходилися в АТ «ПроКредитБанк» на рахунку № 09 в сумі 19 584 грн. 84 коп., та відповідно порушив обмеження щодо використання службового становища та повязаних з цим можливостей з одержанням за це неправомірної вигоди для інших осіб.

Як вбачається з вказаного протоколу, ЛИХАЦЬКИЙ вчинив адміністративне корупційне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-2 КУпАП, за таких обставин.

На виконання наказу Господарського суду м. Києва № 35/621 від 28 лютого 2011 року для забезпечення виконання судового рішення на користь стягувача комунального підприємства «Ремонтно-експлуатаційна організація 5» (далі КП РЕО-5) постановою державного виконавця ВДВС від 31 серпня 2011 року був накладений арешт на кошти КОКШОРОВА в АТ «ПроКредитБанк», зокрема і на рахунок № 09, на загальну суму боргу 53 085, 24 грн.

На початку вересня 2011 року КОКШОРОВ, маючи намір відновити нормальний режим здійснення господарської діяльності, звернувся до ЛИХАЦЬКОГО з проханням зняти арешт з його, КОКШОРОВА, рахунків в АТ «ПроКредитБанк». З цією метою КОКШОРОВ подав для прийняття рішення ЛИХАЦЬКОМУ платіжні квитанції від 25, 29 та 30 серпня 2011 року про сплату поточних платежів на загальну суму 15 000 грн. та платіжне доручення № 441 від 06 вересня 2011 року на суму 12 000 грн., які, як вказано в протоколі про адміністративне правопорушення, не мали відношення до погашення заборгованості перед КП РЕО-5.

12 вересня 2011 року ЛИХАЦЬКИЙ, діючи на прохання підприємця КОКШОРОВА та за відсутності для цього правових підстав, своєю постановою, як вказано в протоколі, скасував постанову державного виконавця від 31 серпня 2011 року про накладення арешту на грошові кошти КОКШОРОВА в АТ «ПроКредитБанк», в тому числі, які знаходилися на рахунку № 09, залишок становив 19 584 грн. 84 коп.

17 жовтня 2011 року на кошти КОКШОРОВА в АТ «ПроКредитБанк» знову державним виконавцем ВДВСВ було накладено арешт.

ЛИХАЦЬКИЙ свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав і пояснив, що на виконанні у ВДВС знаходилося декілька виконавчих проваджень щодо КОКШОРОВА, у тому числі і за наказом Господарського суду м. Києва № 35/621 від 28 лютого 2011 року про стягнення коштів на користь КП РЕО-5. Оскільки КОКШОРОВИМ до ВДВС були надані документи про сплату 27 000 грн. в рахунок погашення боргів, тому арешт, накладений 31 серпня 2011 року, був ним, ЛИХАЦЬКИМ, скасований. Крім того, була необхідність накладення арешту в обсязі зведеного провадження по боржнику КОКШОРОВУ, чого зроблено не було.

Разом з тим, ЛИХАЦЬКИЙ визнав, що хоча і особисто проводив перевірку та приймав рішення про скасування арешту, проте належність підтверджуючих документів, які подав КОКШОРОВ, достеменно не перевірив.

Заслухавши пояснення ЛИХАЦЬКОГО, думку прокурора, який наполягав на притягненні ЛИХАЦЬКОГО до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-2 КУпАП, дослідивши та оцінивши у сукупності всі подані сторонами докази, у тому числі дані, які містить протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, вживши всі можливі заходи щодо всебічного, повного та обєктивного зясування всіх обставин справи на виконання вимог ст. ст. 245 та 280 КУпАП, суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів особової справи на державного службовця ЛИХАЦЬКОГО, останній обіймає посаду начальника ВДВС з 27 травня 2010 року (наказ Головного управління юстиції № 603/03 від 26 травня 2010 року). Контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державними виконавцями ВДВС знаходився у сфері його повноважень (ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як видно з дослідженого в суді наказу Господарського суду м. Києва № 35/621 від 28 лютого 2011 року та постанови державного виконавця ВДВС КОВАЛЬЧУК від 31 серпня 2011 року на користь стягувача КП РЕО-5 був накладений арешт на розрахункові рахунки КОКШОРОВА, зокрема на рахунок №09 в АТ «ПроКредитБанк» в межах суми 53085,24 грн. з урахуванням виконавчого збору тощо.

Як видно з постанови начальника ВДВС ЛИХАЦЬКОГО від 12 вересня 2011 року, за результатами перевірки матеріалів виконавчого провадження про стягнення з КОКШОРОВА на користь КП РЕО-5 боргу ним було скасовано арешт, накладений постановою від 31 серпня 2011 року, у тому числі і по рахунку №09, відкритому в «ПроКредитБанк». Підставою для такого рішення, як про це вказано в постанові ЛИХАЦЬКОГО, було перерахування боржником в рахунок погашення боргу більше половини суми 27 000 грн. Приймаючи таке рішення ЛИХАЦЬКИЙ керувався ст. ст. 52, 60, 86 Закону України «Про виконавче провадження».

Як видно з довідки АТ «ПроКредитБанк» №2001 від 21.11.11р., на рахунку №09, який належить КОКШОРОВУ, станом на 12.09.11р. був залишок в сумі 19 584, 84 грн.

У судовому засіданні ЛИХАЦЬКИЙ, не спростовуючи самого факту звернення до нього у вересні 2011 року КОКШОРОВА з особистим проханням зняти арешт з банківських рахунків, категорично заперечував одержання за це будь-якої вигоди як від КОКШОРОВА, так і від інших осіб. Крім того наполягав на тому, що не приймав у звязку з цим не від кого, в тому числі і від КОКШОРОВА, будь-яких обіцянок/пропозицій такої вигоди для себе чи інших осіб.

Вказані твердження ЛИХАЦЬКОГО не спростовуються ані даними, які містить протокол про адмінправопорушення, ані іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Свідок КОКШОРОВ в судовому засіданні показав, що на початку вересня 2011 року, дізнавшись про арешт виконавчою службою коштів на рахунках в АТ «ПроКредитБанк», у звязку із чим було не можливо провести платежі, у тому числі і на погашення боргу перед КП РЕО-5, маючи намір розблокувати заарештовані банківські рахунки для здійснення повноцінної господарської діяльності, звернувся до начальника ВДВС ЛИХАЦЬКОГО з проханням зняти арешт. З цією метою він надав ЛИХАЦЬКОМУ квитанції від 25, 29 та 30 серпня 2011 року, а також платіжне доручення № 441 від 6 вересня 2011 року на підтвердження намірів погасити борги. 12 вересня 2011 року арешт з його, КОКШОРОВА, рахунків був знятий, у звязку з чим він користувався коштами для потреб підприємства, у тому числі погашаючи борги та здійснюючи обовязкові платежі, поки знову 17 жовтня 2011 року не було поновлено арешту.

Вказані обставини, повідомлені свідком, знайшли своє безспірне підтвердження в результаті дослідження в судовому засіданні квитанцій від 25, 29 та 30 серпня 2011 року, платіжного доручення № 441 від 6 вересня 2011 року, наданих банком «ПроКредитБанк» виписок з розрахункового рахунку КОКШОРОВА №09, за якими у період з 12 вересня по 19 жовтня 2011 року видатки КОКШОРОВА складали 96 383,28 грн., а надходження 83 991,07 грн.

До того ж, висновок в протоколі прокурора про те, що платіжне доручення № 441 від 6 вересня 2011 року на суму 12 000 грн. (а.с. 10) не мало відношення до погашення боргу перед КП РЕО-5, не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки вказаний документ, як видно з його тексту, був спрямований саме на погашення цієї заборгованості, проте не був і не міг бути реалізованим у звязку з накладеним з 31 серпня 2011 року арешту на рахунки КОКШОРОВА.

Свідок КОКШОРОВ також показав, що звернувся до ЛИХАЦЬКОГО у робочий час в його службовому кабінеті, будь-яких розмов або натяків з боку останнього на те, що він потребує певної вигоди за вирішення питання, не було, таку вигоду і він, КОКШОРОВ, не пропонував ЛИХАЦЬКОМУ, з цього приводу будь-яких зобовязань на себе не брав, про наявність можливості і наміру її надати тому також не повідомляв. ЛИХАЦЬКИЙ під час їх розмови не повідомляв, як буде вирішено прохання КОКШОРОВА, а лише пообіцяв вивчити документи і згодом прийняти рішення.

Про щирість показів КОКШОРОВА свідчить той факт, що він і не скривав від суду, що «по-людські» був вдячний ЛИХАЦЬКОМУ, завдяки рішенню якого скасувати арешт отримав можливість в нормальному режимі вести свою господарську діяльність.

Оскільки покази КОКШОРОВА узгоджуються з іншими доказами в справі, є послідовними і логічно переконливими, суд визнає їх правдивими і кладе в основу даного рішення.

Суд також бере до уваги, що обєктивними даними про рух коштів на рахунках КОКШОРОВА в період, коли арешт був фактично знятий (з 12 вересня по 19 жовтня 2011 року) (а.с. 24-29), доведено, що той витрачав кошти на погашення існуючих боргів підприємства, здійснював поточні обовязкові платежі, утримував орендовані приміщення тощо. До того ж, як довід для необхідності зняття арешту з рахунків КОКШОРОВ подав ЛИХАЦЬКОМУ платіжне доручення № 441 від 6 вересня 2011 року (а.с. 10) про намір погашати заборгованість перед КП РЕО-5, а у подальшому після зняття арешту фактично банком було проведено неодноразові виплати на погашення боргу перед КП РЕО-5 (а.с. 58, 59 та 60), що повністю спростовує версію про нібито намагання КОКШОРОВА шляхом зняття арешту з рахунків уникнути виконання зобовязань перед КП РЕО-5, отримавши у такій спосіб переваги.

На відсутність особистого інтересу з боку ЛИХАЦЬКОГО в діях, повязаних із зняттям арешту з рахунків КОКШОРОВА, свідчать такі обєктивні встановлені дослідженням в судовому засіданні матеріалів справи дані, як: а) відсутність будь-яких стосунків між ЛИХАЦЬКИМ і КОКШОРОВ до їх першої і єдиної зустрічі, відсутність даних про спільне ведення ними господарської діяльності чи отримання від такої ЛИХАЦЬКИМ будь-яких дивідендів; б) те, що ЛИХАЦЬКИЙ особисто 12 вересня 2011 року прийняв рішення про скасування арешту з рахунків КОКШОРОВА і своїх дій не приховував, одночасно вимагаючи від підлеглих не припинення виконавчих дій щодо боржника КОКШОРОВА, а вжиття подальших заходів щодо звернення стягнення на його кошти і майно в обсягу залишку (а.с. 9); в) те, що 14 жовтня 2011 року ЛИХАЦЬКИЙ ініціював перевірку обставин погашення КОКШОРОВИМ боргів (а.с. 70-71), а 17 жовтня 2011 року було відновлено арешти на рахунках КОКШОРОВА, і саме таке рішення погодив ЛИХАЦЬКИЙ (а.с. 17); г) те, що всупереч доводам в протоколі про адміністративне правопорушення ЛИХАЦЬКИЙ не скасовував постанову державного виконавця від 31 серпня 2011 року про накладення арешту на рахунки КОКШОРОВА, а лише з 12 вересня 2011 року скасував сам арешт у звязку з тим, що, як вважав ЛИХАЦЬКИЙ, змінилася обстановка.

З показів державних виконавців ВДВС КОВАЛЬЧУКА та КОЖИНОЇ, які відповідно 31 серпня та 17 жовтня 2011 року накладали арешт на рахунки КОШОРОВА, вбачається, що останні діяли на власний розсуд і в межах своєї службової компетенції. Покази цих осіб підтверджуються обєктивними даними, які містять їх постанови про накладення арешту відповідно від 31 серпня та від 17 жовтня 2011 року і які були кожного разу затверджені ЛИХАЦЬКИМ (а.с. 17, 80).

При цьому також свідок КОВАЛЬЧУК уточнила, що у звязку з супроводженням виконавчого провадження щодо боржника КОКШОРОВА протиправного тиску на неї з боку ЛИХАЦЬКОГО не було, як не було і пропозицій сприяти КОКШОРОВУ.

Вжитими в судовому засіданні заходами не встановлено даних того, щоб ЛИХАЦЬКИЙ у період з 1 вересня по 01 грудня 2011 року мав разові витрати на власні потреби понад 1 000 грн.

Таким чином, в судовому засіданні не встановлено будь-яких обєктивних даних про те, що ЛИХАЦЬКИЙ, як державний службовець, скасовуючи 12 вересня 2011 року арешт на банківські рахунки КОКШОРОВА, діяв з одержанням за це неправомірної вигоди у розмірі, що не перевищує ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або у звязку з прийняттям обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб, а так само як і те, що ЛИХАЦЬКИЙ при цьому керувався корисливими чи іншими особистими мотивами чи мав особисту зацікавленність на одержання певних матеріальних благ, послуг, пільг, переваг, нематеріальних актівів тощо.

Що стосується висновків у протоколі про адміністративне правопорушення про те, що ЛИХАЦЬКИЙ використав свої службові повноваження одночасно з прийняттям пропозиції вигоди для інших осіб, з метою одержання та з одержанням за це неправомірної вигоди для інших осіб то вони не тільки спростовуються матеріалами справи, як про це вже зроблено висновок вище, а й ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону.

Суд розглядаючи дану справу в обсязі всього висунутого звинувачення і зясовуючи при цьому на виконання ст. 280 КУпАП питання: чи містять вчинені ЛИХАЦЬКИМ дії склад адміністративного корупційного правопорушення, виходить з того, що норми Закону «Про засади запобігання…» та Глави 13-А КУпАП мають застосовуватися у своєму логічному взаємозвязку.

Так, згідно з правилами ч. 2 ст. 2 Закону «Про засади запобігання…» дія цього Закону поширюється на субєктів відповідальності виключно у межах, встановлених цим Законом.

Передбачені у п. п. 1 4 ст. 6 Закону «Про засади запобігання…» обмеження щодо використання службового становища поширюються виключно на випадки, коли особи, зазначені у п. п. 1-3 ч. 1 ст. 4 цього Закону використовують свої службові повноваження та повязані з цим можливості зі спеціальною метою одержання неправомірної вигоди або у звязку з прийняттям обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб. Спеціальна мета є обовязковою та невідємною ознакою субєктивної сторони складу вказаних обмежень, що підтверджується також і поняттям корупційного правопорушення та корупції, яке наведено у ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Наявність спеціальної мети прямо передбачена і складом адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-2 КУпАП.

Так, відповідальність за ч. 2 ст. 172-2 КУпАП можлива, якщо має місце умисне порушення особою встановлених законом обмежень у двох таких формах прояву, а саме: а) якщо діяння повязане (поєднане) з одержанням за це, як кінцевий акт досягнення правопорушником проти-правної мети, неправомірної вигоди матеріального характеру у певному розмірі (перша форма); б) або у звязку з прийняттям обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб (друга форма). На матеріальний вираз неправомірної вигоди як предмету даного правопорушення вказують конкретно визначені межі її розміру від пяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в даному випадку неправомірна вигода повинна мати певне вартісне вираження.

Щодо першої форми правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КУпАП, то словосполучен-ня «з одержанням за це» вказує на пряме цільове призначення неправомірної вигоди як конкретної винагороди за порушення певним субєктом встановлених законом обмежень. Отже, таку вигоду має отримати особисто або опосередковано через інших осіб саме особа, яка вчинила корупційне правопорушення, при цьому не має значення, для себе особисто чи для інших осіб, але в будь-якому випадку така вигода одержується за рахунок, а не на користь того, хто її передає.

Щодо другої форми правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КУпАП, законодавець вважає його закінченим, коли особою порушуються встановлені законом обмеження щодо вико-ристання службових повноважень та повязаних з цим можливостей у звязку із самим фактом прийняття обіцянки/пропозиції неправомірної вигоди у певному розмірі для себе чи інших осіб. Неправомірна вигода і у даному випадку є своєрідною платою за порушення встановлених законом обмежень, а тому її обіцянка/пропозиція має виходити від зацікавленої в діях правопорушника особи не для себе, а на користь або самого порушника, або інших третіх осіб, в отриманні неправомірної вигоди якими правопорушник міг би бути закікавленим з різних причин.

На підставі викладеного не можна погодитися з доводами прокурора у протоколі про адміністративне правопорушення про те, що ЛИХАЦЬКИЙ, скасовуючи арешт на банківські рахунки КОКШОРОВА прийняв пропозицію від цієї ж особи прийняти вигоду для неї самої. Тим більше відсутні підстави стверджувати, що ЛИХАЦЬКИЙ використав свої службові повноваження з метою одержання чи з одержанням за це вказаної неправомірної вигоди для себе чи інших осіб.

Крім того, поза увагою автора протоколу про адміністративне правопорушення залишилося і поняття неправомірної вигоди, визначене у ч. 1 ст. 1 Закону «Про засади запобігання…», за якою неправомірна вигода це грошові кошти або інше майно, переваги, пільги тощо, що їх без законних на те підстав обіцяють, пропонують, надають або одержують безоплатно чи за ціною, нижчою за мінімальну ринкову.

Як безспірно встановлено матеріалами справи і не оспорювалося прокурором, кошти на рахунку №09 в АТ «ПроКредитБанк» в сумі 19 584 грн. 84 коп. були одержані КОКШОРОВИМ від господарської діяльності і належали йому на законних підставах. Вказані кошти КОКШОРОВ ні кому не обіцяв, не пропонував, не надавав, а ЛИХАЦЬКИЙ їх для себе чи інших осіб не одержував.

Також, не може за змістом ст. ст. 1 та 6 Закону «Про засади запобігання…» неправомірна вигода бути у вигляді неправомірного сприяння особі у здійсненні нею господарської діяльності, як про це помилково вказано у протоколі про адмінпорушення. Неправомірне сприяння особі у здійсненні нею господарської діяльності це спосіб діяння, яке становить суть обмеження щодо використання службового становища, а не його мета, яка чітко визначена законодавцем як одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди. За логікою вказаний спосіб вчинення діяння є лише засобом, завдяки якому правопорушник досягає мети, а тому не може розглядатися як самоціль вчиненого.

Підсумовуючи викладене в контексті висунутого ЛИХАЦЬКОМУ звинувачення в адміністративному корупційному правопорушенні, оскільки в судовому засіданні не встановлено будь-яких обєктивних даних про те, що ЛИХАЦЬКИЙ, як державний службовець, скасовуючи 12 вересня 2011 року арешт на банківські рахунки КОКШОРОВА, діяв з одержанням за це неправомірної вигоди у розмірі, що не перевищує ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або у звязку з прийняттям обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб, суд тлумачачи норми законодавства у сфері протидії та боротьби з корупцією в їх взаємозвязку вважає, що в діях останнього відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-2 КУпАП, а тому дана справа підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В той же час, дослідивши постанову державного виконавця ВДВС від 31 серпня 2011 року та постанову про скасування арешту від 12 вересня 2011 року у взаємозвязку із положеннями Глави 9 та ст. ст. 17, 19, 52, 57, п. 6 ст. 52, ч. 3 ст. 60, 86 Закону України «Про виконавче провадження», суд також вважає встановленим, що ЛИХАЦЬКИЙ 12 вересня 2011 року скасував арешт на грошові кошти КОКШОРОВА за відсутності правових підстав, передбачених ст. 60 згаданого Закону і не маючи на це повноважень, визначених ст. 86 цього Закону.

Незалежно від того, що вказані дії ЛИХАЦЬКОГО не утворюють корупційного правопору-шення, він може бути притягнутий до відповідальності іншого виду (у разі доведеності вини) за вчинення правопорушення, іншого, ніж передбачено Главою 13-а КУпАП.

На підставі викладеного і, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. ст. 221, 279, 283, 284, 285 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Справу щодо ОСОБА_2, звинуваченого у вчиненні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-2 КУпАП, закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, тобто на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена або на неї може бути внесено протест прокурора до апеляційного суду міста Києва через Святошинський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня винесення постанови.

СУДДЯ: С.І. ДЯЧУК