Справа № 3-237/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2011 року суддя Варвинського районного суду Чернігівської області Павлов В.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи № 3-237/2011 року, яка надійшла від Варвинського РВ УМВС в Чернігівській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, фізичної особи підприємця,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

01.06.2011 року до Варвинського районного суду від Варвинського РВ УМВС в Чернігівській області надійшов протокол від 31.05.2011 року про адміністративне правопорушення № 013472, складений відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204 КУпАП.

Як вбачається з адміністративного протоколу 31.05.2011 року ОСОБА_1, являючись приватним підприємцем, зареєстрований і проживаючий в ІНФОРМАЦІЯ_3, незаконно працевлаштував двох громадян ОСОБА_2, надавши їм місця реалізаторів промислових товарів, чим порушив порядок працевлаштування іноземних громадян.

В судовому засіданні ОСОБА_1 визнав факт вчинення ним правопорушення, передбаченого ст.204 КУпАП, щиро розкаюється у вчиненому правопорушенні та просить суворо не карати, в подальшому зобовязався дотримуватись законодавства України про працю.

Суд, вислухавши пояснення ОСОБА_1, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в діях особи, що притягується до відповідальності, вбачаються ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204 КУпАП.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області, ОСОБА_1 зареєстрований, як субєкт підприємницької діяльності, про що зроблено відповідний запис в Єдиному держаному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, установленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ст. 26 Конституції України). Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64 Конституції України).

На підставі частини першої статті 22 КЗпП України заборонена необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від місця проживання не допускається.

Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України Про зайнятість населення, роботодавці мають право використовувати працю іноземців та осіб без громадянства на умовах трудового договору лише за наявності виданого роботодавцю державною службою зайнятості дозволу, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.1 Закону України "Про організації роботодавців", роботодавець - власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.

Відповідно до статті 1 Закону України Про правовий статус іноземців і осіб без громадянствавід 4 лютого 1994 року № 3929-XII (далі Закон № 3929) іноземець особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, а особа без громадянства особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.

Статтею 7 Закону № 3929 передбачено, що іноземці мають право займатися в Україні інвестиційною, а також зовнішньоекономічною та іншими видами підприємницької діяльності, передбаченими законодавством України.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 3929, а також частини другої статті 8 Закону України Про зайнятість населеннявід 1 березня 1991 року № 803-XII (далі Закон № 803) іноземці, які прибули в Україну для працевлаштування на визначений термін, одержують право на трудову діяльність лише при оформленні в установленому порядку в державній службі зайнятості України дозволу на працевлаштування в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Статтею 8 Закону № 3929 установлено, що дозвіл на працевлаштування не потрібно іноземцям, які постійно проживають в Україні, тобто тим, які одержали в установленому порядку посвідчення на постійне проживання в Україні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 1999 року № 2028 затверджено Порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства дозволу на працевлаштування в Україні (далі Порядок), що набув чинності з 1 січня 2000 року. Порядок розроблено на підставі положень Законів № 3929 і № 803 з метою упорядкування діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, пов'язаної із запрошенням для роботи в Україні іноземців. У відповідності до п.2 Постанови Кабінету Міністрів, підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання та іноземні суб'єкти господарської діяльності, що діють на території України /роботодавець/, можуть використовувати працю іноземців лише за наявності у них дозволів на працевлаштування, якщо інше не передбачене міжнародними договорами України.

Таким чином, законодавством України встановлено особливі умови реалізації іноземцями, які прибули в Україну на визначений термін, права на працю.

Обов'язок оформлення дозволів на працевлаштування працівників-іноземців покладено саме на роботодавців у разі використання праці іноземця на підставі вимог трудового законодавства, тобто при виникненні трудових відносин між сторонами. Відповідно до статті 8 КЗпП трудові відносини іноземних громадян, що працюють на підприємствах, в установах, організаціях України (далі підприємство), регулюються законодавством України та міжнародними договорами України.

Таким чином, на іноземців, що перебувають у трудових відносинах з роботодавцями України, повністю поширюються норми трудового законодавства, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Дозвіл на працевлаштування оформляється та видається Державним центром зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України або за його дорученням відповідними центрами зайнятості Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя роботодавцеві, що запросив іноземця на певну посаду (за фахом), тобто конкретному роботодавцеві для працевлаштування іноземця на конкретне робоче місце або посаду. Приймати іноземців на роботу можуть платники страхових внесків до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, які зареєстровані в місцевих центрах зайнятості (п. 2 Порядку).

Відповідно до ст.204 КУпАП, складом адміністративного правопорушення є порушення посадовими особами підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності встановленого порядку працевлаштування іноземців та осіб без громадянства.

Як вбачається з обставин справи, ОСОБА_1, з урахуванням положень ст.24 КУпАП, фактично допустивши до роботи, уклав трудовий договір з громадянами ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується їх реєстраційними картками та паспортами. Дана обставина підтверджується поясненими субєкта підприємницької діяльності в протоколі про адміністративне правопорушення, так і поясненнями ОСОБА_1 від 31.05.2011 року, що містяться в матеріалах адміністративної справи. Аналогічні пояснення щодо обставин справи, які підлягають доказуванню, викладено і в поясненнях громадян ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У відповідності до ст.23 КУпАП України, адміністративні стягнення є мірою відповідальності і застосовуються з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчинення нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Обставиною, що помякшує відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1, є щире розкаяння. Обтяжуючих відповідальність обставин за вчинення адміністративного правопорушення, передбачених ст.35 КУпАП, не встановлено.

У відповідності до ст.ст.24,204 КУпАП України за вчинення даного адміністративного правопорушення може бути застосований такий вид адміністративного стягнення як штраф.

На виконання положень ст.33 КУпАП України при накладенні адміністративного стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що помякшують і обтяжують відповідальність.

Вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1, за скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204 КУпАП України, суд враховуючи характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, наявність помякшуючої обставини, за відсутності обтяжуючих обставин, вважає за необхідне та достатнє для виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах мінімальної межі санкції статті у виді штрафу.

Керуючись ст.ст.24,204,221,283-285 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204 КУпАП.

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 /одна тисяча сімсот/ гривень.

Розяснити правопорушнику, що згідно із ст.307 КУпАП штраф повинен бути сплачений порушником не пізні як через пятнадцяти днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження або опротестування такої постанови не пізніше як через п'ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги або протесту без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 КУпАП, постанова про накладення штрафу, згідно з ч.1 ст.308 КУпАП, надсилається для примусового виконання до відділу державно виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 291 КУпАП постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги чи протесту прокурора.

Постанова судді може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником або на неї може бути внесено протест прокурора протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга, протест прокурора подаються до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя Варвинського районного суду

Чернігівської області ОСОБА_5