Справа № 2а-1458/2010
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2010 року

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

Головуючого судці: Ткаченко О.Д.

розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом гр. ОСОБА_1 на дії управління Пенсійного Фонду в Біловодському районі Луганської області з вимогою про визнання бездіяльності незаконною та зобовязання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за час з 10.06.2010 року по день винесення постанови, -

ВСТАНОВИВ:

02.11.2010року вищевказана позивачка звернулася з адміністративним позовом до відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області в якому зазначила, що вона має правовий статус „дитини війни, відповідачем їй не доплачувалося підвищення до пенсії на протязі 2010 року, передбачене ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни , тому вона просить суд визнати бездіяльність відповідача незаконною та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за час, вказаний у позові, за її розрахунком, відповідач недоплатив 1955,40 гривень, виходячи з того, що з 01.01.2010 року прожитковий мінімуму для осіб, які втратили працездатність, мав враховуватися в сумі по 695 гривень щомісячно, з 01.04.2010 року по 706 гривні, з 01.07.2010 року по 709 гривні, з 01.10.2010 року по 723 гривні.

Позивач звернулася з клопотанням про проведення слухання справи в порядку письмового провадження, зазначивши в позовній заяві про розгляд справ за їх відсутності.

Представник відповідача надав суду письмове клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, посилався на те, що підтримує свої подані письмові заперечення в повному обсязі, просить суд відмовити в задоволенні позову, мотивуючи свої доводи відсутністю законодавчого врегулювання цього питання та про застосування у 2010 році при виплаті пенсій дітям війни розміру підвищення до пенсії в сумах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» і фактичне отримання позивачем доплати до пенсії у розмірі 10% прожиткового мінімуму доходів громадян, визначеного на підставі вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. З Закону України „Про соціальний захист дітей війни чітко окреслено, що державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно - правовими актами.

До того ж, стаття 11 визначає, що посадові особи і громадяни, винні в порушенні законодавства про соціальний захист дітей війни, несуть відповідальність згідно з законом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Окрім того, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування Конституції України при

здійсненні правосудця передбачає у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Системний аналіз цих законодавчих актів свідчить про те, що законами України саме на субєкт владних повноважень покладено безпосередній обовязок їх виконувати, бо саме ч. 2 ст. 71 КАС України покладає обовязок саме на субєкта владних повноважень довести правомірність, а значить і своєчасність свого рішення, дії чи бездіяльності.

Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплати позивачу 30% доплати до пенсії та поклала виконання цього обовязку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний Фонд України, та який діє через свої місцеві органи, відповідач не вчинив жодної дії для нарахування коштів та їх повної виплати дитині війни відповідно норм закону, за таких обставин суд вважає, що відповідач відповідно положень ч.2 ст. 5 КАС України , за якою провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляді і вирішення справи - з 10.06.2010 року по день винесення постанови не виконав своїх повноважень без поважних причин. Тому посилання на відсутність законодавчого врегулювання цього питання є безпідставним.

Судом встановлено, що позивач за цією справою є особа, яка підпадає під категорію «діти війни», що підтверджується пенсійним посвідченням №104632 та якій не в повному обсязі нараховано та сплачено соціальну допомогу як дитині війни (їй за даними заперечень щомісячно сплачувалось 49,80 гривень).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд вважає за необхідне визнати неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області щодо не нарахування та невиплати позивачу підвищення до пенсії, як дитині війни у визначеному законом розмірі, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки зазначена бездіяльність порушує права та інтереси позивача. Але позовні вимоги підлягають задоволенню з врахуванням вже здійсненої виплати, що в цілому становить для стягнення залишок від різниці з щомісячно недоплаченої допомоги .

Прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, який встановлений Законом України № 1646 від 20 жовтня 2009 року «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» та Законом України № 2154 від 27 квітня 2010 року «Про державний бюджет України на 2010 рік», який набрав чинності 30 квітня 2010 року, становить з

01.04.2010року - 706 грн., з 01.07.2010 року - 709 грн., аз 01.10.2010 року - 723 грн.

За таких обставин, суд вважає, що позивачу у справі не доплачено відповідачем соціальна допомога з 10 червня 2010 року по 18 листопада 2010 року.

Згідно з ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України .

З прийняттям Конституції України 1996 року Україна була проголошена соціальною державою, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнані найвищою цінністю ( ст. 1, ч. 1 ст. З Конституції), за ст. 48 Конституції закріплено право на достатній життєвий рівень, у 2005 році Україною ратифіковано Європейську соціальну хартію.

Згідно рішення Конституційного суду України від 17.02.2010 року № 6-рп( справа № 1- 8/2010) зазначив, що Конституційний Суд України, виходить з того, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією 6?54К/96-вр) та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції (254к/96-вр) та законів України, і в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання (частина третя статті 113, частина перша статті 117 Основного Закону України (254к/96-ВР) ). До того ж Кабінет Міністрів України, керуючись у своїй діяльності законами при врегулюванні у своїх актах відповідних питань, не може змінювати, доповнювати чи розширювати зміст цих законів (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 жовтня 2009 N 28-рп/2009.

Незважаючи на ратифікацію норми міжнародного права, відповідно до ст. 52 Закону України від 27.04.2010 року № 21*54 «Про Державний бюджет на 2010 рік» визначено/ що розміри державних соціальних гарантій на 2010 рік , що визначаються залежно від прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними законами України, цим законом та нормативно - правовими актами Кабінету Міністрів України. Але відповідно пізніше прийнятого рішення Конституційного суду № 1-31( № 14-рп/2010) від 20.05.2010 року констатовано, що делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади законом не передбачено, тому конституційно закріпивши статус соціальної держави, держава зобов'язалася проводити діяльність, направлену на забезпечення певного рівня добробуту своїх громадян, підтримку соціально незахищених верств населення і встановлення у суспільстві соціальної справедливості, встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист, а тому вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами (ст. 1,6,19,22,64 ч.І Конституції України), а не скасовуватись або звужуватись на підставі підзаконних актів.

Конституційно закріпивши статус соціальної держави, держава зобовязалася проводити діяльність, направлену на забезпечення певного рівня добробуту своїх громадян, підтримку соціально незахищених верств населення і встановлення у суспільстві соціальної справедливості, прийнявши Закон України від 05.10.2000 року № 2017-111«Про державні соціальні стандарти і соціальні гарантії», відповідно до ст. ст. 17,19, 20 та 26 якого державні соціальні гарантії є обовязковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності.

Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими Законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист, а тому вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами( ст. 19 Конституції України), а не скасовуватися або зменшуватися на підставі підзаконних актів, які не мають сили закону.

У звязку з чим суд вважає доводи відповідача, викладені в запереченні до позову, стосовно відсутності у них прав на донарахування не сплаченої у повному обсязі грошової допомоги, не обєктивними, та такими, що порушують права позивача на допомогу, гарантовану Конституцією України та законом України .

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 5,18, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, Рішення Конституційного Суду України від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ , повязаних із соціальними виплатами», ст.22, 55, 58, 92 ч. 1 п. 6, 124 Конституції України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги гр. ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Біловодському районі Луганської області щодо невиплати підвищення до пенсії позивачу гр. ОСОБА_1 у розмірі -30% мінімальної пенсії за віком, встановленої у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом за відповідний період, у період з 10.06.2010 року по 18.11.2010 року включно (з урахуванням здійснених виплат).

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Біловодському районі здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії позивачу гр. ОСОБА_1 у розмірі 30

відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленої у розмірі прожиткового мінімуму для осіб,

які втратили працездатність, визначеного законом на 2010 рік, як дитині війни відповідно до ст.

6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 10.06.2010 року по 18.11.2010

року включно (з урахуванням здійснених виплат).

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 3,40 гривень судових

витрат у справі.

Постанова суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького

апеляційного адміністративного суду через Біловодський районний суд Луганської області

шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її

проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під

час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня

отримання копії цієї постанови.

Суддя: О. Д. Ткаченко