Глухівський міськрайонний суд Сумської області
Справа № 2-а-1852/10
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.10 місто Глухів

Глухівський міськрайсуд Сумської області в особі судці Демченка О.С, при секретарі Бірюк ОТ., з участю позивача ОСОБА_1, його представника - адвоката ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у місті Глухові про визнання протиправними дій відповідача та зобовязання відповідача провести перерахунок пенсії та виплату заборгованості по ній,

встановив.

За поданим до Глухівського міськрайсуду 02 листопада 2010 року підтриманим в суді позовом позивач і його представник просять суд ухвалити рішення, яким визнати протиправною відмову відповідача провести позивачу (як громадянину, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І та інваліду II групи, щодо інвалідності якого встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою), перерахунок пенсії за період з 01 листопада 2006 року по день винесення рішення у справі, зобовязати відповідача здійснити позивачу перерахунок пенсії за вказаний період, виходячи з встановлених для нього державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії у розмірі 75 відсотків мінімальної за віком, та зобовязати відповідача сплатити позивачу утворену за вказаний період заборгованість по виплаті пенсії. При цьому, на обгрунтування позову сторона позивача посилається на те, що протягом зазначеного періоду відповідач протиправно проводив позивачу нарахування до виплати пенсії не у розмірах, встановлених первинною редакцією статей 50 і 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року (далі - Закон № 796).

За змістом наданого суду заперечення на позов керівника відповідача та пояснень в суді його представника сторона відповідача, не визнаючи позову, посилається на те, що Управління Пенсійного фонду України у місті Глухові протягом зазначеного у позові періоду нарахування позивачу до виплати пенсії проводило за рахунок коштів Державного бюджету відповідно до обовязкових для виконання положень діючого бюджетного і пенсійного законодавства України та у обсягах (розмірах), визначених Постановами Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2002 року «Про підвищення розмірів пенсії та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», № 530 від 28.05.2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» та № 654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (далі - Постанови КМ України), і що з урахуванням наявної колізії положень діючого законодавства щодо порушених у позові спірних питань відповідач не мав достатніх правових підстав для нарахування позивачеві пенсії у розмірах, визначених первинною редакцією ст.ст. 50 і 54 Закону № 796.

Зясувавши предмет спору, події і факти, які передували зверненню позивача до суду з даним позовом, оцінивши доводи сторін та надані суду докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Виходячи з предмету спору та загальновідомих змін в бюджетному та процесуальному (щодо судового розгляду справ даної категорії) законодавстві протягом зазначеного в позові періоду, суд вважає, що позивач з поважних причин пропустив встановлений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) строк на звернення до суду для вирішення порушених у позові спірних питань, і поновляє цей строк.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що позивач з 19 червня 1995 року перебуває на пенсійному обліку як учасник ліквідації катастрофи на Чорнобильській АЕС категорії І, а з березня 2006 року - й як інвалід 2 групи, щодо інвалідності якого встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою; отримував і отримує державну пенсію, призначену йому відповідно до положень ч. 4 ст. 54 Закону № 796, та передбачену

ст. 50 цього ж Закону. додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю особам, віднесеним до категорії І.

Первинними редакціями ст.ст. 50 і 54 Закону № 796 було передбачено, що особам, віднесеним до категорії І, та які є інвалідами II групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, а розмір призначеної державної пенсії таким особам в усіх випадках не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком. При цьому, частиною 5 ст. 54 цього Закону оговорено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, повязаного з Чорнобильською катастрофою, визначається Кабінетом міністрів України. За своїм характером такі пенсійні (соціальні) виплати є регулярними, необмеженими у часі виплатами.

З 01 листопада 2006 року по 31 грудня 2007 року розрахунок до виплати державної (основної) і додаткової пенсії позивачу відповідачем проводився виходячи з розміру у 19,91 грн., встановленого Постановою КМ України № 1 від 03.01.2002 року.

Підпунктом 15 пункту 28 Розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 107-УІ від 28 грудня 2007 року (далі - Закон № 107-УІ) до ст. 50 та до частини третьої і четвертої ст. 54 Закону № 796 були внесені зміни, за змістом яких розмір основної пенсії для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та інвалідів 2 групи цієї категорії осіб у всіх випадках не міг бути нижчим 200 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, який (прожитковий мінімум) визначається на момент виплати пенсії згідно із законом про Державний бюджет України і не може корегуватись іншими нормативно-правовими актами, а додаткової пенсії - мав відповідати 20 процентам прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. ОСОБА_4 Конституційного Суду України № Юрп/2008 від 22 травня 2008 року у справі № 1-28/2008 внесені зміни у Закон № 796 були визнані неконституційними.

Постановою КМ України № 530 від 28 травня 2008 року (яка набрала чинності з 22 травня 2008 року) було встановлено, що для осіб, які мали статус позивача відповідно до Закону № 796, розмір основної державної пенсії не може бути нижче 965 гривень, а додаткової - мав відповідати 20 відсоткам прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність.

Постановою КМ України № 654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» з 01 липня 2008 року для осіб, які мали статус позивача відповідно до Закону № 796, граничний розмір основної державної пенсії був встановлений у розмірі 1090 грн. Цією ж Постановою КМ України припинилась чинність Постанови КМ України № 1 від 03.01.2002 року

З 01 січня 2008 року по 22 травня 2008 року нарахування позивачу відповідачем основної і додаткової пенсії проводилось відповідно до наведених змін у ст. 50 та ст. 54 Закону № 796, внесених Законом № 107-УІ від 28 грудня 2007 року, та Постанови КМ України № 1 від 03 січня 2002 року, а в подальшому - відповідно до Постанови КМ України № 530 від 28 травня 2008 року та Постанови КМ України № 654 від 16 липня 2008 року, тобто у розмірах, що не відповідали (були меншими) розмірам, визначеним первинною редакцією статей 50 і 54 Закону № 796.

13 жовтня 2010 року позивач звернувся до відповідача з заявою, якою просив провести йому перерахунок пенсії за вказаний у позові період відповідно до положень ст.ст. 50 і 54 Закону № 796, але 22 жовтня 2010 року відповідач своїм листом залишив без задоволення зазначену заяву позивача.

Ці встановлені судом обставини, як загальновідомі та такі, що не оспорюються сторонами у справі, визнаються судом такими, що визначають зміст існувавших і існуючих між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з яких та з урахуванням відповідних положень діючого законодавства України суд і має вирішувати даний спір.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами, а за змістом 2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

За змістом ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, в числі іншого, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 7 ст. 9 КАС України якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогію закону), а за відсутністю такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

З урахуванням наведених положень Конституції України та Рішення Конституційного Суду України за періоди з 01 листопада 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по цей час спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до положень первинної редакції ст.ст. 50 і 54 Закону № 796 та з урахуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІУ від 09 липня 2003 року (далі - Закон № 1058-ІУ), яка станом на 01 листопада 2006 року була і на цей час є єдиною правовою нормою, що визначає мінімальний розмір пенсії за віком у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1261 від 24.10.2007 року та Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2 (з відповідними змінами), Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах забезпечують своєчасне і в повному обсязі фінансування і виплату пенсій, безпосередньо призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства, а відтак - є належними відповідачами у справах за позовами про оспорювання правомірності не проведення нарахування (перерахунку) підвищення до пенсії.

Доводи відповідача щодо відсутності у нього правових підстав для проведення нарахування і виплати позивачу (з урахуванням його статусу) протягом періоду з 01 січня 2008 року по 22 травня 2008 року державної (основної) і додаткової пенсії у передбачених первинною редакцією статей 50 і 54 Закону № 796 розмірах суд визнає слушними, оскільки такі дії відповідача відповідали діючому законодавству України (зміненим редакціям зазначених статей Закону № 796), тоді як такі доводи відповідача щодо періодів з 01 листопада 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 01 грудня поточного року суд визнає такими, що не ґрунтуються на законі. Оскільки з 01 листопада

2006 року по 31 грудня 2007 року та після прийняття Конституційним судом України наведеного Рішення № 10-рп/2208 положення первинної редакції статей 50 і 54 Закону № 796 були і є чинними по цей час, то відповідач, виходячи з пріоритетності норм Конституції і Закону № 796 перед Постановами КМ України № 1 від 03 січня 2002 року, № 530 від 28 травня 2008 року і № 654 від 16 липня 2008 року, з 01 листопада 2006 року по 31 грудня

2007 року та з 22 травня 2008 року по 01 грудня 2010 року, порушуючи права позивача, протиправно не проводив позивачу нарахування до виплати щомісячно основної і додаткової пенсії відповідно до положень первинної редакції статей 50 і 54 Закону № 796 та виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону № 1058- ІУ. У звязку з цим на відповідача слід покласти обовязок по проведенню нарахування до виплати позивачу недоплаченої за періоди з 01 листопада 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 01 грудня 2010 року основної і додаткової пенсії відповідно до положень первинної редакції ст.ст. 50 і 54 Закону № 796 і положень ч. 1 ст. 28 Закону №

1058-ІУ та з урахуванням вже проведених в зазначені періоди пенсійних виплат. При цьому суд не вбачає підстав для прийняття рішення про нарахування відповідачем до виплати позивачу конкретних грошових сум, оскільки визначення (розрахунок) цих сум належить до компетенції відповідача.

Вирішуючи питання про присудження позивачу судових витрат, понесених на оплату отриманої від адвоката правової допомоги у звязку із зверненням до суду з даним позовом, суд виходить з положень ч. 1 і ч. З ст. 94 КАС України, положень Постанови КМ України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» та фактичної загальної участі адвоката ОСОБА_2 у розгляді даної справи. Так, за змістом ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). За змістом частини 3 цієї ж статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За змістом наведеної Постанови КМ України № 590 в адміністративних справах граничний розмір компенсації, яка сплачується субєктом владних повноважень по витратам, повязаним з оплатою правової допомоги, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не субєктом владних повноважень, не може перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Статею 53 Закону України Про Державний бюджет України на 2010 рік №2154-УІ від 27 квітня 2010 року мінімальна заробітна плата в Україні з 01 грудня 2010 року становить 922 грн. У справі документально підтверджено, що позивач сплатив адвокату ОСОБА_2 300 грн. за складання позовної заяви і 1000 грн. за ведення справи в суді, Адвокат карнаш В.Г. приймав участь в судових засіданнях у справі загалом протягом однієї години. Позов позивача задовольняється судом фактично у межах 90 відсотків від заявлених позовних вимог. Отже, сумою, яка має бути присуджена позивачу з Державного бюджету України в порядку відшкодування понесених ним витрат на оплату отриманої юридичної допомоги у справі, має бути сума у 602 грн. (922x0,4=368,8+300=668,8x0,9=601,92).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 50 і 54 Закону № 796 та ст.ст. 1-11, 16-21, 23, 69-72, 87,94, 99, 100 та 162 КАС України, суд

постановляє.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у місті Глухові щодо проведення за періоди з 01 листопада 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 01 грудня 2010 року нарахування ОСОБА_1 пенсії не у відповідності з положеннями ст.ст. 50 і 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», і зобовязати Управління Пенсійного фонду України у місті Глухові провести донарахування до виплати державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 за зазначені періоди відповідно до наведених положень цього Закону , виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», та з урахуванням вже проведених в такі періоди виплат пенсії.

В іншій частині позов ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Відповідно до задоволених вимог ОСОБА_1 стягнути на його користь з Державного бюджету України в порядку відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу 602 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подання до Глухівського міськрайсуду апеляційної скарги на постанову.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання її копії. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Глухівського міськрайсуду

Повний текст постанови суду виконаний 18 грудня 2010 року.