П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2010 року Апеляційний суд Львівської області в складі судді Калиняк О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.3 ст. 122 КУпАП за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Галицького районного суду м. Львова Серьодкіної І.М. від 25 жовтня 2010 року,

в с т а н о в и в :

Постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 25 жовтня 2010 року

К у з и м к і в а ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає

у АДРЕСА_1,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП (так зазначено в резолютивній частині постанови), і накладено адміністративне стягнення громадські роботи строком на тридцять годин.

ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 11 серпня 2010 року в населеному пункті Рівненської обл., керуючи автомобілем, в порушення вимог Правил дорожнього руху перевищив швидкість більш як на 50 км/год.

08 листопада 2010 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить постанову судді скасувати, покликаючись на такі доводи: постанова винесена з порушенням норм матеріального й процесуального права; знак, що обмежує швидкість руху, містився з правої сторони автодороги на чорно-червоному тлі, практично заріс високими кущами і в місці зупинки транспортного засобу дія знаку була припинена; працівник ДАІ зупинив його в темний час доби, чим порушив п.2.4 Наказу МВС України № 482 від 30 червня 1998 року "Про заходи щодо поліпшення нагляду за дорожнім рухом і взаємовідносин міліції із власниками транспортних засобів"; відповідно до ч.3 ст. 222 КУпАП розгляд справ за ст. 122 КУпАП проводять працівники ДАІ, які мають спеціальні звання, а отже інспектор ДАІ ОСОБА_3 не мав повноважень здійснювати розгляд справ про адміністративні правопорушення та складати протоколи за результатами розгляду; з врахуванням ч.3 ст. 70 КАС України протокол про адміністративне правопорушення є незаконним і не може вважатися доказом у справі.

Просить також поновити строк на апеляційне оскарження як такий, що пропущений ним з поважних причин. Своє клопотання мотивує тим, що він не мав змоги оскаржити постанову в десятиденний строк, оскільки копію постанови отримав лише 08 листопада 2010 року.

На виклик апеляційного суду ОСОБА_1, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, повторно не з'явився; надіслав клопотання про розгляд справи в його відсутності.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження слід поновити, постанову судді скасувати, а справу закрити з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджуються пояснення ОСОБА_1 щодо причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Оскільки строк на апеляційне оскарження пропущений ОСОБА_1 з поважних причин, його слід поновити.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що постанова судді винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Викладений у постанові судді опис обставин про порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху та перевищення ним встановленого обмеження швидкості руху більш як на 50 км/год. відповідає фактичним обставинам справи, але при винесенні постанови суддею були допущені порушення закону.

Згідно із ст. 124 Конституції України, ч.1 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Дана вимога закону стосується і постанов, якими закінчується в суді розгляд справ про адміністративні правопорушення. Однак в оскаржуваному судовому рішенні не зазначено про винесення постанови іменем України, що є порушенням закону.

Зміст постанови судді не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

Так, у постанові вказано, що ОСОБА_1, керуючи автомобілем, порушив Правила дорожнього руху і перевищив швидкість більш як на 50 км/год.

Відповідальність за таке правопорушення передбачена ч.3 ст. 122 КУпАП. Натомість в мотивувальній частині постанови зазначено, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.

Крім цього, з резолютивної частини постанови вбачається, що при накладенні адміністративного стягнення суддя керувався ч.1 ст. 122 КУпАП, і визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, а не ч.3 ст. 122 КУпАП.

З огляду на викладене постанова судді як така, що винесена з порушенням закону, не може залишатися в силі й підлягає скасуванню.

Решту доводів апеляційної скарги суд до уваги не бере, виходячи з наступного.

Покликання апелянта на порушення працівником ДАІ п.2.4 Наказу МВС України №482 від 30 червня 1998 року "Про заходи щодо поліпшення нагляду за дорожнім рухом та взаємовідносин міліції із власниками транспортних засобів" є безпідставним.

Дана норма підзаконного акту забороняє за певних обставин зупиняти транспортні засоби для перевірки, і не позбавляє міліцію передбаченого п.21 ч.1 ст. 11 Закону України "Про міліцію" права зупиняти транспортні засоби в разі порушення правил дорожнього руху.

В апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до ч.3 ст. 222 КУпАП інспектор ДАІ ОСОБА_3 не мав повноважень здійснювати розгляд справ про адміністративні правопорушення та складати протоколи за результатами розгляду.

Таке твердження апелянта є результатом неправильного розуміння закону і жодним чином не стосується процедури складання протоколу про адміністративне правопорушення, яка передбачена ст. 255 КУпАП.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в ст.ст. 218-221 КУпАП, протоколи про адміністративні правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ (частина третя і четверта ст. 122 КУпАП).

Таким чином інспектор ДАІ вправі був скласти щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 122 КУпАП, і, складаючи такий протокол, розгляд справи не здійснював і за результатами розгляду жодного рішення не приймав. Відповідно до ст. 221 КУпАП справа була розглянута суддею місцевого суду і таким чином визначена ст. 222 КУпАП підвідомчість органів внутрішніх справ порушена не була.

Покликання в апеляційній скарзі на ч.3 ст. 70 КАС України і на те, що протокол про адміністративне правопорушення є незаконним і не може вважатися доказом у справі, не ґрунтуються на законові.

Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складений уповноваженою на те особою, відповідає вимогам ст. 256 КУпАП і відповідно до ст. 251 КУпАП є джерелом доказів у справі.

На підставі матеріалів справи апеляційний суд приходить до висновку про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП.

Разом з тим відповідно до п.7 ст. 247 КУпАП провадження в справі не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, а саме в разі закінчення тримісячного строку з дня вчинення правопорушення.

ОСОБА_1 вчинив правопорушення 11 серпня 2010 року. Оскільки постанова судді від 25 жовтня 2010 року підлягає скасуванню, а на момент розгляду справи апеляційним судом закінчилися строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ч.2 ст.38 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення слід закрити на підставі п.7 ст. 247 КУпАП.

Керуючись п.7 ст. 247, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження.

Постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 25 жовтня 2010 року щодо ОСОБА_1 скасувати.

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.3 ст. 122 КУпАП закрити в зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постанова є остаточною, оскарженню не підлягає.

Суддя О.М. Калиняк