Номер провадження: 11-кп/813/528/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 06.09.2024 року, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кагарлик Біляївського району Одеської області, з середньою освітою, працюючого контролером-ревізором в ПП «Таврія Плюс», не одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України у кримінальному провадженні №0000759,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 263 КК України та йому призначено у вигляді обмеження волі строком на два роки.

Також даним вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він, у невстановленому місці, діючи з прямим умислом, з мотивів незаконного носіння кастету, шляхом знахідки, придбав без передбаченого законом дозволу холодну зброю - кастет, який став носити з собою.

Після чого, 27.05.2023 року, о 00 годин 20 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 24, діючи з прямим умислом, з мотивів незаконного носіння холодної зброї - кастету, носив з собою холодну зброю кастет, який був вилучений працівниками відділу поліції №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В аналогічних апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник просять вирок суду відносно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

В обґрунтування апеляційних скарг зазначають, що судом не в достатній мірі були враховані пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивні характеристики. Також зазначають, що раніше обвинувачений до кримінальної відповідальності не притягувався, має незадовільний стан здоров`я.

На підставі цього просять вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання. Призначити йому покарання за ч.2 ст.263 КК України із застосуванням ст.75 КК України.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційного суду захисник адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційних скарг сторони захисту та просив їх задовольнити;

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з?явився, про дату, час та місце засідання повідомлявся належним чином, на підставі чого, за погодженням із учасниками провадження, апеляційний розгляд проведений за його відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо встановлених фактичних обставин, кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційні скарги не подавались, тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на його показання, у яких він спочатку не визнав свою вину, однак в подальшому повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті, а також письмові докази, досліджені в судовому засіданні.

На підставі встановлених обставин та досліджених доказів суд обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 263 КК України, як носіння кастету без передбаченого законом дозволу.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжкого злочину; особу винного, а саме те, що він раніше не судимий; його вік 22 роки та соціальне положення не одружений; характер, мотиви та обставини вчиненого кримінального правопорушення, які встановлені в ході судового розгляду справи, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання та вважав можливим призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 263 КК України у вигляді обмеження волі.

При цьому, суд врахував, що ОСОБА_8 провину у скоєнні правопорушення не визнавав, з огляду на що вважав, що ОСОБА_8 не щиро каявся у скоєні злочину, а визнав себе винним під тяжкістю доказів, які дослідив суд.

Відповідно до ст. 67 КК України суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Вказані дії суд визнав такими, що характеризують особу ОСОБА_9 , як таку до якої не може бути застосовано звільнення від відбуття покарання.

Крім того, суд вирішуючи питання призначення покарання, суд 1-ої інстанції вважав, що призначення покарання у вигляді позбавлення волі не буде сприяти виправленню обвинуваченого, тому призначив ОСОБА_8 покарання у вигляді обмеження волі.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Натомість, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг сторони захисту про призначення ОСОБА_8 надто суворого покарання, з огляду на те, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, врахувавши всі дані про особу обвинуваченого, мав підстави для призначення покарання йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Так, дійсно, суд 1-ої інстанції встановив, що ОСОБА_8 провину у скоєнні правопорушення визнав лише після дослідження всіх доказів по справі, проте захисна позиція обвинуваченого не може беззаперечно свідчити про відсутність щирого каяття, при цьому, дані про особу обвинуваченого свідчать про існування обставин, що значно пом`якшують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р (II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченої є повне визнання вини у вчиненому злочині, щире каяття у цьому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК.

Окрім того, апеляційний суд враховує дані про особу ОСОБА_8 , який є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, водночас, має як середню освіту, так і професійну освіту, що, в умовах збройної агресії рф свідчить про те, що він як громадянин України, може бути корисним в забезпеченні інтересів держави шляхом праці, а призначення йому покарання у виді реального обмеження волі строком на 2 роки не сприятиме його виправленню, а може зламати його життя.

Натомість, його ізоляція від суспільства строком на два роки, на переконання колегії суддів, не буде сприяти його перевихованню та відповідати меті покарання, яке не має перетворитись на кару.

Згідно матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює контролером-ревізором в ПП «Таврія Плюс» та просив суд призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України має місце у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Зазначені вище обставини висвітлюють спосіб життя ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення та свідчать, що ризики повторного вчинення злочину та небезпека для суспільства не є високими.

Колегія суддів вважає, що є всі підстави для застосування ст. 75 КК і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки обставини викладені вище надають право на думку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання у вигляді позбавлення/обмеження волі, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи захисту про те, що зазначені вище обставини та особисті характеристики обвинуваченого ОСОБА_8 , його критичне відношення до скоєного, є такими, що пом`якшують покарання, та дозволяють призначити покарання із застосування ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначення такого покарання обвинуваченому буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміну судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 417 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та йогозахисника про те, що з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин, суд 1-ої інстанції мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції, в частині призначення покарання - зміні.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 06.09.2024 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України - змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 263 КК України покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки, з визначенням іспитового строку тривалістю два роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4