Справа № 947/64/26
Провадження № 1-кп/947/659/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 року Київський районний суд м. Одеси, в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритом судовому засіданні у залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001318 від 03.11.2025 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 звернувся з клопотанням про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з обов`язковим носінням електронного засобу контролю, або визначити розмір застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з підстав викладених в письмовому клопотанні. Так, обвинувачений ОСОБА_6 не має наміру переховуватися від суду, він має постійне місце мешкання, навчається в університеті, відсутній паспорт для виїзду за кордон, тому твердження прокурора про наявність ризики переховування від суду є безпідставним. Також, згідно позиці Європейського суду з прав людини, небезпеку переховування від правосуддя не можливо вимірювати суворістю майбутнього покарання, не може слугувати виправданням для тримання під вартою обвинуваченого. Крім того, докази по справі зібрані перебувають у володінні прокурора, обвинувачений не має до них доступу, не вчиняв спроб встановити контакт зі свідками, потерпілим та іншими учасниками кримінального провадження, тому твердження прокурора про наявність ризиків передбачених п.п.1-5 ч.1 ст. 177 КПК України є не доведеним. Обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, навчається, позитивно характеризується, на його утриманні перебуває матір, та дід с бабусею, добровільно відшкодував потерпілому матеріальну шкоду у розмірі 70 000 гривень, враховуючі відсутність доведеності ризиків, відносно нього можливо змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 звернувся з клопотанням про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з підстав викладених в письмовому клопотанні. Так, обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце мешкання, позитивно характеризується з місця військової служби, матеріальну шкоду потерпілому відшкодував в повному обсязі, тому наявні підстави змінити відносно нього запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтримали клопотання своїх захисників, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив суд відмовити у задоволенні клопотань захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`які види запобіжних заходів, у зв`язку з безпідставністю. Так, ризики передбачені ст. 177 КПК України які були доведені на досудовому слідстві та під час судового розгляду не змінилися, не зменшилися, розгляд справи триває, обвинуваченим інкримінується вчинення тяжкого злочину, яке передбачає суворе покарання, обвинувачені можуть переховуватися від суду щоб уникнути майбутнє покарання.

Суд вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, надані до суду клопотання захисників, прийшов до наступного висновку.

Згідно зі ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

П.1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Разом з цим, тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості. Також згідно з пунктом 3 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод саме тільки існування обґрунтованої підозри є підставою для позбавлення свободи, і прокурор має навести всі підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі «Таран проти України» зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86).

Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Для відмови в звільненні обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з-під варти, слід враховувати і ризик перешкоджання з боку обвинувачених, у випадку їх звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968), оскільки вони, володіючи відомостями щодо осіб свідків, потерпілого які ще не допитані, можуть вплинути на них з метою схилення до зміни показів та відмови від показів взагалі, що вказує на наявність ризиків, передбачених п.п. 3), 4) ч. 1 ст. 177 КПК України. Ці ж обставини вказують на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів обвинуваченим.

Розглядаючи доводи захисників щодо можливості зміни обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, суд вважає, що наявність у кожного обвинуваченого місця мешкання, родини, позитивної характеристики, не можливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на ухилення від суду та можливого покарання.

Суд, також приймає до уваги і стадію даного судового провадження, в межах якого свідки та потерпілий на даний час судом не допитані, докази не досліджені, відтак докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджувалися. В разі переховування обвинувачених, ризик якого залишається високим, стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою щодо обвинувачених.

Вищевикладене у сукупності свідчить, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обмеження їх прав не суперечать ст.5 «Конвенції з прав людини та основоположних свобод», оскільки в матеріалах кримінального провадження існують ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, перевищує принцип поваги до особистої свободи та є виправданим з точки зору відповідного суспільного інтересу, що значно переважає інтереси однієї людини, і таким, що відповідає практиці ЄСПЛ.

Таким чином, на переконання суду захисниками не доведено, що менш тяжкий запобіжний захід зможе запобігти існуючим в провадженні ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у зв`язку з чим клопотання захисників не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177-178,183,184,194,196,197,201,331,369-372,376 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з обов`язковим носінням електронного засобу контролю, або визначити розмір застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залишити без задоволення.

Клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, залишити без задоволення.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Суддя ОСОБА_1