Номер провадження: 11-кп/813/738/26
Справа № 504/3637/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_9 , на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року в рамках кримінального провадження №0000323, внесеного до ЄРДР 08 липня 2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, який має вищу освіту, офіційно працевлаштованого в ТОВ «Гідрозіт», займає посаду керівника Одеського відділення, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

- у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 (два) роки, з покладанням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1, п 2 ч. 3 ст.76 КК України.

Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення та долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 постійно проживав в Україні та достовірно знав про дію воєнного стану в Україні, починаючи з грудня 2023 року, більш точна дата та час судом не встановлено, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за усною домовленістю з директором ТОВ «Агенція безпеки «Охоронні-Технології» ОСОБА_10 здійснював зберігання автомобіля марки «CHEVROLET», модель «CRUSE», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 ринковою вартістю 362480 гривень.

01.06.2024, більш точний час судом не встановлено, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на розтрату чужого майна, яке перебувало в його віданні в умовах воєнного стану, а саме транспортного засобу, який належить ТОВ «Агенція безпеки «Охоронні-Технології» в особі директора ОСОБА_10 на праві власності. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 упевнившись, що діє таємно від власника транспортного засобу та інших осіб, маючи залишені йому від ОСОБА_10 ключі від автомобіля та відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 здійснив відчуження автомобіля марки «CHEVROLET» модель «CRUSE», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 , за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Нова Дофінівка, вул. Радісна 6, ОСОБА_11 за 1000 доларів США, який в свою чергу розпорядився вказаним автомобілем на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 191 КК - розтрата чужого майна, яке перебувало у віданні особи вчинена в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій зазначив, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне:

- суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 17 КПК України, за наявності неспростованих обставин, що підтверджували версію сторони захисту, надав перевагу версії сторони обвинувачення. З досліджених судом доказів наявні очевидні цивільно-правові відносини між обвинуваченим та колишнім роботодавцем (потерпілим), спір з приводу заборгованості по заробітній платі. У діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину, оскільки транспортний засіб не перебував у правомочність останнього, оскільки: 1) ОСОБА_12 був допущений до роботи без належного оформлення, тобто, незаконного, і відповідно у нього не виникли будь-які обов`язки перед потерпілим; 2) якщо припустити, що ОСОБА_8 на законних підставах здійснював охоронні заходи на службовому автомобілі, і автомобіль дійсно був йому ввірений, то разом зі звільненням припинилися б і обов`язки засудженого відносно зберігання ввіреного майна, а для переходу автомобіля зі статусу ввіреного на перебування у віданні в даному випадку не має жодного правового підґрунтя через відсутність будь- яких документальних відносин між засудженим та власником автомобіля; 3)відсутність в діянні обвинуваченого корисливого мотиву та мети, оскільки, транспортний засіб не перейшов у власність третій особі та істотна різниця між ринковою вартістю та сумою, яку отримав ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, сторона захисту просить оскаржуваний вирок скасувати та закрити провадження на підставі п. 1 ч.1 ст. 284 КПК України.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, прокурор Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_13 подав в порядку ст. 403 КПК України апеляційну скаргу зі змінами, в якій вказує, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також істотних порушень вимог КПК України.

В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне:

-у мотивувальній частині оскарженого вироку не сформульовано обвинувачення, яке визнане судом доведеним, натомість зазначено обвинувачення, яке викладене в обвинувальному акті, що фактично унеможливлює розуміння того, які саме обставини були встановлені судом за результатами розгляду кримінального провадження;

-суд першої інстанції безпідставно не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю.

На підставі викладеного прокурор просить оскаржений вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Захисник ОСОБА_7 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та частково зміненої апеляційної скарги прокурора, а саме в частині скасування вироку.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав свого захисника.

Прокурор ОСОБА_6 підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора, просила призначити новий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином сповіщеним про дату та час апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, із заявами та клопотаннями не звертався, про причини своєї неявки суд не повідомив.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, якими визначено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За результатами апеляційного перегляду вироку районного суду апеляційним судом встановлені істотні порушення вимог КПК України, які у відповідності до положень ст. 412 КПК України тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в районному суді, з огляду на таке.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винуватою зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора про те, що зазначених вимог кримінального процесуальногозакону під час судового розгляду і ухвалення вироку відносно ОСОБА_8 суд першої інстанції не дотримався, що у відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України тягне за собою скасування вироку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягають у тому, що суд не сформулював обвинувачення стосовно ОСОБА_8 , яке визнане районним судом доведеним та за яким суд визнав обвинуваченого винним.

Положеннями ч. 1 ст. 91 КК України визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, за результатами судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000323, внесеному до ЄРДР 08 липня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність кваліфікувати дії обвинуваченого за ч. 4 статті 191 КК України розтрата чужого майна, що перебувало у віданні особи, вчинена в умовах воєнного стану.

Разом з цим, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, а зазначив виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, визначену органом досудового слідства, а не встановлену судом за результатами судового розгляду, що фактично унеможливлює розуміння того, які обставини були встановлені саме судом за результатами розгляду кримінального провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась в рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема: в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 року по справі №466/9158/14-к (провадження №51-645 км18); в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі №521/11693/16-к (провадження №51-380 км17).

Наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності повинні давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку з чим конкретність викладення фактичних обставин у кримінальному провадженні, а отже, і обвинувачення особи, не повинно викликати сумнівів.

Закон не вимагає детального викладу обставин вчинення кримінального правопорушення, однак ті, які мають важливе значення і безпосередньо впливають на винуватість особи, повинні бути відображені у фактичних обставинах настільки детально та конкретно і в такий спосіб, оскільки правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист.

Колегія суддів зауважує, що при визнанні особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, суд має чітко та конкретно (безальтернативно) визначити які саме дії відповідно до кримінального закону України цій особі інкримінуються (див. постанову Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі № 569/9419/17).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що в порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону та судової практики, мотивувальна частина оскарженого вироку суду стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.191 КК України, не містить належного формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним в розумінні п.2) ч.3 ст.374 КПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що у судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулось 18 грудня 2024 року, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, судом першої інстанції було встановлено порядок дослідження доказів у кримінальному провадженні, зокрема задоволено клопотання прокурора про допит свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ( т. 1 а.с. 62-67).

Статтею 65 КПК України визначено, що свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Згідно зі ст.95 КК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Апеляційний суд констатує, що свідок під час допиту надає показання щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, які він сприймав особисто, а суд, ухвалюючи вирок, надає їм відповідну оцінку.

У судовому засіданні, що мало місце 14.01.2025 року, були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які надали суду пояснення з приводу відомих їм обставин вчинення кримінального правопорушення, що інкримінується ОСОБА_8 . Крім того, у вказаному судовому засіданні прокурор зазначив, що не наполягає на допиті інших свідків. В свою чергу, сторона захисту наполягала на допиті свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 . Вказане клопотання захисника ОСОБА_7 було задоволено та судом був відкладений судовий розгляд з метою виклику вказаних свідків у наступне судове засідання ( т.1 а.с. 74-82).

29 січня 2025 року судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_18 , в той час як в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про допит свідка ОСОБА_17 у режимі відеоконференції судом першої інстанції було відмовлено ( т. 1 а.с. 85-88).

У судовому засіданні, яке відбулось 12 лютого 2025 року, сторона захисту відмовилась від допиту свідка ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 224-228).

Разом з тим, з матеріалів справи та змісту оскарженого вироку убачається, що суд першої інстанції обґрунтував свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 .

Проте в оскаржуваному вироку місцевого суду не відображенні показання свідка ОСОБА_18 та не надана їм правова оцінка, як це передбачають вимоги ст. 94 КПК України.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції при ухвалені вироку, з урахуванням положень ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України, є істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 412 КПК України, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

В той же час, у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, скасовуючи вирок та призначаючи новий судовий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.12.2020 у справі №444/2200/15-к (провадження №51-2322кмо18), від 14.09.2020 у справі №740/3597/17 (провадження №51-6070кмо19) та від 23.09.2019 у справі №728/2724/16-к (№51-7543кмо18), відповідно до якої, у разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК України, він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, суду першої інстанції під час нового судового розгляду, при наявності обґрунтованих підстав та з урахуванням доведеності вини за пред`явленим обвинуваченням, необхідно ретельно перевірити апеляційні доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,615 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_9 , - - задовольнити.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000323 від 08 липня 2024 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст.191 КК України, - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000323, внесеному до ЄРДР 08 липня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 КК України, в суді першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4