Справа № 354/1816/23
Провадження № 11-кп/4808/81/26
Категорія ч.1 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , та захисника ОСОБА_8 на вирок Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000159 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

в с т а н о в и в :

Вироком Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із вищою освітою, керівник з мікро-малого та середнього бізнесу ТВБВ №10013/012 філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та засуджений до покарання у виді виправних робіт на строк 2 (два) роки за місцем роботи з відрахуванням 20% із суми його заробітку в дохід держави та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

Стягнуто з ТзДВ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ ГАРДІАН» на користь ОСОБА_9 відшкодування шкоди, завданої здоров`ю потерпілого на загальну суму 19819,79 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-23/11348-IT від 26.09.2023 в розмірі 2390 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку, 17.09.2023, приблизно о 17 год. 40 хв., водій ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем марки «SKODA FABIA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без посвідчення на право керування транспортним засобом та рухався вулицею Степана Бандери в м.Яремче Надвірнянського району на центральну автодорогу м.Яремче - вулицю Свободи, що є ділянкою автодороги "Мукачеве - Львів". Виїжджаючи вищевказаним автомобілем на вулицю Свободи, водій ОСОБА_7 повернув кермо автомобіля праворуч, тобто в напрямку с. Микуличин Надвірнянського району, при цьому, останній проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не справився з керуванням і неподалік території дитячого спеціалізованого санаторію «Прикарпатський», що в м.Яремче по вул. Свободи, 315, Надвірнянського району, виїхав на тротуар із правої сторони в напрямку руху автомобіля та вчинив наїзд на двох пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які в той час там знаходились.

При цьому, водій ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, a саме: п.2.1; п. 2.3 б), п. 2.3 д; п.10.2; п.11.13; п.12.1; п.12.3 ПДР України.

У результаті порушення водієм ОСОБА_7 ПДР України, трапилась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пішохід ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичного експерта № 230 від 16.10.2023 отримала тілесні ушкодження у виді закритого травматичного перелому зовнішнього виростку правої стегнової кістки, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що не є небезпечні для життя у момент їх отримання та викликали тривалий розлад здоров`я, повного травматичного вивиху шести зубів на верхній щелепі, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що викликали стійку втрату працездатності менш ніж на одну третину, забійної рани потиличної ділянки голови, синців обличчя, травматичного крововиливу під слизову оболонку верхньої губи, гематоми м`яких тканин лівої сідниці, синця лівого плеча, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, інший пішохід ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичного експерта № 229 від 12.10.2023 отримала тілесні ушкодження у виді садна ділянки лівого колінного суглобу, садна лівої гомілки, садна поперекової ділянки, синця правої гомілки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

Не погоджуючись з зазначеним вироком, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 та обставин кримінального провадження вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, а також через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що призначене покарання у виді виправних робіт строком на два роки з відрахуванням 20% заробітку та позбавленням права керування є явно несправедливим. Суд першої інстанції, формально пославшись на класифікацію злочину як нетяжкого згідно зі ст.12 КК України, не врахував належним чином суб`єктивну сторону правопорушення, яка характеризується необережною формою вини (злочинна самовпевненість або недбалість) як до факту порушення правил, так і до наслідків. Призначаючи більш суворий вид покарання, суд діяв всупереч роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, оскільки не взяв до уваги, що особам, які вперше вчинили злочин, мають на утриманні дітей та позитивно характеризуються, належить призначати менш суворе покарання. Зокрема суд проігнорував повне визнання вини, що сприяло розкриттю злочину, та наявність на утриманні малолітньої дитини, обмежившись лише щирим каяттям.

Також захисник вказує на істотні процесуальні порушення щодо статусу потерпілої ОСОБА_9 , оскільки матеріали провадження не містять заяви цієї особи про вчинення кримінального правопорушення та заяви про визнання потерпілою. Оскільки дане провадження є справою публічного обвинувачення, за відсутності заяви особи про залучення її як потерпілої, орган розслідування або суд мали право визнати її такою лише за письмовою згодою, якої в матеріалах справи немає. Також захисник оскаржує рішення суду в частині часткового задоволення цивільного позову, посилаючись на неналежне оформлення повноважень представника потерпілої. Ордер адвоката ОСОБА_12 у графі «Назва органу, у якому надається правова допомога» містив абстрактний запис «у Всіх судах України» замість конкретної назви суду. На переконання захисника, такий ордер не може визнаватися документом, що посвідчує повноваження адвоката, а тому суд мав залишити позовну заяву без руху або повернути її.

Просить змінити вирок, призначивши обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 68000 гривень, та скасувати рішення в частині цивільного позову, відмовивши у його задоволенні повністю.

Представник потерпілої подала апеляційну скаргу, яка грунтується на тому, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову є незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування норм матеріального права, порушення процесуальних норм та неповне з`ясування обставин справи, хоча фактичні обставини кримінального правопорушення та вина обвинуваченого апелянтом не оспорюються. Апелянтка вказує на невірний розрахунок судом розміру матеріальної шкоди, витраченої на лікування. Представник потерпілої наголошує, що суд першої інстанції при ухваленні вироку припустився арифметичної помилки у підрахунках вже понесених витрат: перелічивши у тексті вироку всі надані докази (чеки, квитанції за МРТ, УЗД, ліки, огляд лікарів тощо), які суд визнав доведеними, він зазначив підсумкову суму 18875,99 грн, тоді як фактична сума за цими ж самими переліченими доказами складає 37243,29 грн. Внаслідок цієї арифметичної помилки суд також невірно розрахував похідну від неї суму страхового відшкодування моральної шкоди, яка згідно із законом становить 5% від витрат на лікування, тому замість присуджених 943,80 грн страховик має сплатити 1862,16 грн. Також апелянт вказує на безпідставну відмову суду у стягненні витрат на протезування зубів та додаткове лікування. Апелянт вказує, що суд помилково відмовив у стягненні 140640 грн на встановлення імплантів замість шести втрачених зубів, посилаючись на нібито відсутність доказів причинно-наслідкового зв`язку, оскільки висновком судово-медичного експерта №230 прямо підтверджено, що внаслідок ДТП потерпіла отримала повний травматичний вивих шести зубів на верхній щелепі, тому ці витрати мають бути відшкодовані страховою компанією в межах ліміту відповідальності. Також суд без належних мотивів відмовив у задоволенні клопотання про збільшення позовних вимог на суму 33480 грн, які включали витрати на внутрішньосуглобові блокади, консультації хірурга та лазерну коагуляцію, що були необхідні для відновлення здоров`я потерпілої. Крім того, зазначає щодо неправомірної відмови у стягненні витрат на пальне в сумі 5000 грн, оскільки, всупереч позиції суду першої інстанції, судова практика Верховного Суду підтверджує можливість стягнення таких витрат зі страховика, якщо вони документально підтверджені та пов`язані з необхідністю доставки потерпілого до медичних закладів, що і було доведено наданими чеками. Також апелянт не погоджується з розміром присудженої моральної шкоди, яку має сплатити обвинувачений. Апелянт вважає суму в 100000 грн заниженою та такою, що не відповідає глибині фізичних та душевних страждань потерпілої, яка отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження (перелом стегнової кістки, втрата зубів, струс мозку, численні забої та шрами на обличчі), що призвело до тривалого розладу здоров`я, втрати працездатності, необхідності зміни способу життя та постійного стороннього догляду. Сторона потерпілої наголошує, що обвинувачений не надав жодної допомоги (матеріальної чи нематеріальної) після ДТП, тому, виходячи із засад розумності та справедливості, розмір моральної шкоди має становити 500000 грн.

Просить скасувати вирок в частині цивільного позову та стягнути з обвинуваченого 500000 грн моральної шкоди, а зі страхової компанії 213225,45 грн майнової шкоди, яка включає витрати на лікування, протезування та пальне.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_10 , представник ТДВ «СК "ГАРДІАН"» подала заперечення на апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції в частині цивільного позову є законним, повністю обґрунтованим та прийнятим на основі всебічного аналізу наявних у справі доказів. Стосовно відшкодування витрат на лікування у сумі 19819,79 грн, страховик наголошує, що ця сума є єдиною документально підтвердженою частиною вимог, оскільки решта поданих позивачкою чеків або дублюють один одного, або є абсолютно нечитабельними, що не дає змоги встановити дату придбання товарів, їх зміст та зв`язок із призначеним лікуванням. Особливу увагу страховик приділяє безпідставності вимог про стягнення 90240 грн на протезування зубів, вказуючи на повну відсутність у матеріалах справи первинної медичної документації, яка б фіксувала травматичне пошкодження зубів безпосередньо в момент ДТП або одразу після нього. У виписках з історії хвороби та медичних картках відсутні записи про огляд стоматолога-ортопеда, не проведено рентгенологічне дослідження або МРТ щелепно-лицьової ділянки у гострий період травми, а згадки про «вивих зубів» з`явилися лише зі слів самої потерпілої через тривалий час після події. Страховик зауважує, що за відсутності об`єктивного медичного підтвердження неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між аварією та необхідністю дороговартісного протезування, яке цілком могло бути зумовлене віковими змінами або станом ротової порожнини до ДТП. Крім того, поданий акт виконаних робіт із приватної клініки не містить деталізації (формули зубів), а самі докази витрат на стоматологію були подані з порушенням норм ЦПК України, оскільки не надсилалися іншим учасникам справи заздалегідь, що позбавило відповідача можливості подати свої зауваження в суді першої інстанції. Щодо вимоги про компенсацію витрат на паливо у розмірі 5000 грн, аргументи страховика зводяться до того, що законодавство передбачає відшкодування лише реально понесених та документально підтверджених витрат на транспортування потерпілого до медичного закладу. Оскільки позивачка не надала жодного розрахунку відстані, фіскальних чеків з АЗС, документів на транспортний засіб або доказів використання пального саме для поїздок на лікування, ці вимоги є суто припущеннями, які не можуть бути задоволені судом. Також страховик вказує на процесуальну невідповідність апеляційної скарги, зазначаючи, що апелянт фактично намагається змінити та збільшити позовні вимоги, які не були предметом розгляду в першій інстанції у такому обсязі, що прямо заборонено законом. Підсумовуючи, відповідач стверджує, що судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального права, зокрема статті Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та зводяться лише до переоцінки доказів, що були предметом належного дослідження.

Просить відмовити потерпілій стороні у задоволенні апеляційної скарги, а вирок суду залишити без змін.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 представник потерпілої ОСОБА_10 подала заперечення на неї, в якій вказує безпідставність вимог захисту щодо пом`якшення покарання, оскільки вирок суду є взірцем дотримання принципу індивідуалізації відповідальності. Суд першої інстанції вже врахував усі позитивні характеристики особи ОСОБА_7 , зокрема його сімейний стан, наявність малолітньої дитини та відсутність попередніх судимостей, призначивши покарання у виді виправних робіт, що є значно м`якшим за можливе обмеження волі. Проте сторона захисту ігнорує той факт, що справедливість покарання визначається не лише інтересами засудженого, а й тяжкістю вчиненого діяння та його наслідками для потерпілої. У даному випадку ОСОБА_7 керував транспортним засобом не маючи посвідчення водія, що свідчить про свідоме ігнорування ним основ безпеки дорожнього руху та правосвідомість, схильну до правопорушень. Наїзд на пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , які перебували на тротуарі у зоні, де вони мали почуватися в цілковитій безпеці, підкреслює високий ступінь суспільної небезпеки дій засудженого, його надмірну недбалість та злочинну самовпевненість. Ключовим аргументом для перегляду вироку в частині пом`якшувальних обставин є повна відсутність «щирого каяття» з боку ОСОБА_7 . Згідно з правовою позицією Верховного Суду, щире каяття це не просто формальне визнання провини під час судового засідання, а активна поведінка особи, спрямована на відшкодування шкоди та полегшення стану потерпілого. Матеріали провадження свідчать про зворотне, оскільки за весь час після ДТП засуджений жодного разу не поцікавився станом здоров`я ОСОБА_9 , не запропонував фінансової допомоги на придбання ліків чи реабілітацію, не здійснив жодних добровільних виплат. Більше того, його вимога в апеляційній скарзі повністю відмовити у задоволенні цивільного позову прямо суперечить суті щирого каяття, яке передбачає бажання залагодити провину. Наявність страхового поліса не знімає з винуватця обов`язку щодо моральної підтримки та добровільного відшкодування понадлімітних сум, тому вказівка суду першої інстанції на «щире каяття» як на пом`якшуючу обставину є помилковою та має бути виключена з описової частини вироку. Щодо процесуальних заперечень захисту стосовно статусу потерпілої та повноважень представника, вони мають суто маніпулятивний характер і не ґрунтуються на законі. Захисник стверджує про відсутність документів щодо визнання ОСОБА_9 потерпілою, проте в матеріалах справи міститься її заява від 20.09.2023 року та підписана нею пам`ятка про права, що згідно зі ст. 55 КПК України є достатнім для набуття відповідного статусу з моменту подання заяви. Спроби піддати сумніву повноваження адвоката ОСОБА_12 через формулювання в ордері «у всіх судах України» також розбиваються об актуальну судову практику. Хоча Велика Палата ВС дійсно висувала суворі вимоги до конкретизації суду, пізніша та більш релевантна позиція Касаційного господарського суду чітко вказує, що формулювання про надання допомоги в будь-яких судах України є достатнім підтвердженням повноважень і не вимагає зайвої деталізації. Отже, цивільний позов був прийнятий судом цілком законно. Вимоги щодо повного задоволення цивільного позову є обґрунтованими через масштабність завданої моральної та фізичної шкоди. Потерпіла отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що докорінно змінило її звичний спосіб життя, спричинило тривалі фізичні страждання та психологічний дискомфорт. Солідарна відповідальність засудженого та ТДВ «СК «Гардіан»» визначена законом: страховик має відшкодувати витрати на лікування у межах лімітів, а ОСОБА_7 компенсувати моральну шкоду в повному обсязі 500000 грн, що буде адекватною ціною за його безвідповідальність.

Просить апеляційну скаргу захисника відхилити, а вирок суду в частині призначеного покарання, а в частині посилення цивільної відповідальності обвинуваченого та виключення необґрунтовано визнаного «щирого каяття» - змінити.

Представник потерпілої ОСОБА_10 на заперечення ТДВ «СК «ГАРДІАН»» на подану нею апеляційну скаргу подала відповідь, в якій вважає позицію страхової компанії необґрунтованою. Вказує на арифметичну помилку суду першої інстанції при підрахунку витрат на лікування, що безпосередньо вплинуло на заниження розміру страхового відшкодування моральної шкоди. Стосовно заперечень щодо витрат на протезування шести зубів, сторона потерпілої наголошує, що діагноз «травматичний повний вивих 6-ти зубів верхньої щелепи» був встановлений фахівцем-травматологом у день ДТП 17.09.2023 року під час госпіталізації до стаціонару, що також підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 230. Твердження страховика про відсутність «негайного» звернення до стоматолога спростовуються тим, що потерпіла отримала тяжкі ушкодження нижньої кінцівки, була лежачою хворою та не могла самостійно пересуватися, а рішення про залучення профільних спеціалістів у лікарні приймав лікуючий лікар. Факт втрати зубів саме внаслідок ДТП додатково підтверджується консультацією стоматолога ОСОБА_14 від 29.09.2023 року, панорамним рентгенівським знімком від 28.09.2023 року та подальшим лікуванням у хірурга-стоматолога ОСОБА_15 . Щодо процесуальних питань, то представник потерпілої зазначає, що цивільний позов повністю відповідає вимогам законодавства, а докази збільшення позовних вимог були належним чином надіслані ТДВ «СК «ГАРДІАН»», що підтверджується відповідною квитанцією. Таким чином, усі доводи апеляційної скарги вважаються обґрунтованими та підтвердженими належними медичними документами, експертними висновками та фінансовими чеками.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянти підтримали подані апеляційні скарги.

Прокурор заперечив проти їх задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, а представника потерпілої частковому задоволенню, з таких підстав.

У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Фактичні обставини кримінального правопорушення та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України не оспорюються, а тому вирок в цій частині не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість є безпідставними.

Відповідно до ст.65 КК України, покарання повинно бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, позитивно характеризується, має постійне місце роботи, одружений та має на утриманні малолітню дитину, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання. Судом також враховано, що кримінальне правопорушення вчинено у сфері безпеки дорожнього руху, при цьому ОСОБА_7 керував транспортним засобом без посвідчення водія, виїхав на тротуар та допустив наїзд на пішоходів, яким заподіяно тілесні ушкодження, у тому числі середнього ступеня тяжкості. За таких обставин висновок суду про необхідність призначення покарання у виді виправних робіт із позбавленням права керування транспортними засобами відповідає вимогам закону та принципу індивідуалізації покарання.

Посилання захисника на те, що суд недостатньо врахував необережну форму вини обвинуваченого, не можуть бути підставою для пом`якшення покарання, оскільки саме необережна форма вини є конструктивною ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та була врахована законодавцем при визначенні санкції відповідної статті. Водночас характер допущених порушень Правил дорожнього руху, а саме керування транспортним засобом без посвідчення водія, свідчать про легковажне ставлення до порушення норм діючого законодавства щодо протиправного використання автомобіля, що могли потягти суспільно-небезпечні наслідки у вигляді шкоди здоров`ю інших учаників дорожнього руху.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав пом`якшуючими покарання обставинами повне визнання вини та наявність на утриманні малолітньої дитини. Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував зазначені обставини при індивідуалізації покарання та визначенні його виду і розміру.

Безпідставними є і доводи сторони захисту про неможливість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами через відсутність у ОСОБА_7 посвідчення водія. Суд першої інстанції правильно виходив із того, що додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами полягає не лише у вилученні посвідчення водія, а насамперед у встановленні заборони на керування транспортними засобами на визначений судом строк. Такий підхід узгоджується з правовою позицією ККС у складі Верховного Суду, відповідно до якої, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене незалежно від того, чи мала особа посвідчення водія на момент вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд також не знаходить підстав для задоволення доводів захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону у зв`язку з відсутністю у потерпілої ОСОБА_9 належного процесуального статусу.

Відповідно до ч.2 ст.55 КПК України права потерпілого виникають з моменту подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або заяви про залучення до провадження як потерпілого. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 зверталася із відповідною заявою та була належним чином повідомлена про процесуальні права потерпілого. Крім того, факт заподіяння їй тілесних ушкоджень унаслідок дорожньо-транспортної пригоди підтверджений висновком судово-медичної експертизи та іншими доказами у справі. Саме по собі невинесення окремої постанови про визнання особи потерпілою не є безумовною підставою для визнання недопустимими всіх процесуальних дій за її участю та не свідчить про істотне порушення вимог КПК України.

Необґрунтованими є і посилання захисника на неналежне підтвердження повноважень представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 . Ордер адвоката (т.1 а.п. 32) містив відомості про надання правової допомоги у судах України, що дозволяло ідентифікувати обсяг та характер повноважень представника. Відсутність у ньому конкретної назви суду не свідчить про відсутність повноважень адвоката та не могла бути підставою для залишення цивільного позову без руху чи його повернення. При цьому сторона захисту не довела, яким чином зазначена обставина призвела до обмеження її процесуальних прав або вплинула на законність ухваленого рішення.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги представника потерпілої про незаконність вироку в частині вирішення цивільного позову заслуговують на увагу ареляційного суду.

Відповідно до ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє у задоволенні. При цьому рішення суду в частині цивільного позову повинно ґрунтуватися на повному та безпосередньому дослідженні всіх доказів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, а також містити належні мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов, дійшов суперечливих висновків щодо доведеності причинно-наслідкового зв`язку між злочинними діями та їх суспільно-небезпечними наслідками.

Зокрема, суд в обвинуваченні визнаному доведеним зазначив, що повний травматичний вивих шести зубів на верхній щелепі потерпілої ОСОБА_9 є наслідком злочину вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 .

Разом з тим, вирішуючи цивільний позов, суд виклав суперечливі висновки про недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та протезуванням шести зубів верхньої щелепи потерпілої ОСОБА_9 .

При цьому, суд не дав належної оцінки всім доказам наданим потерпілою та її представником.

Такі порушення є істотними та перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення в частині вирішення цивільного позову.

Крім того, розмір витрат на лікування потерпілої наведений у вироку, не містить належного та зрозумілого розрахунку, що позбавляє апеляційний суд перевірити його правильність та відповісти на всі доводи апеляційної скарги представника потерпілої. При цьому, частина доказів, наданих потерпілою на підтвердження витрат на лікування, стоматологічне протезування та реабілітацію, фактично залишилася без належної оцінки суду. Суд не навів переконливих мотивів, чому відкинув частину доказів наданих потерпілою та не зазначив, які саме із них визнає неналежними чи недопустимими.

Зокрема, суд не співпоставив висновок СМЕ №230 від 16.10.2023 року (т.1 а.п. 193-195), яким встановлено причину отримання потерпілою повного травматичного вивиху шести зубів верхньої щелепи, з медичними документами про стоматологічне лікування та протезування, а також не навів належних мотивів, чому відсутність окремих медичних документів спростовує причинно-наслідковий зв`язок між отриманими тілесними ушкодженнями та необхідністю подальшого лікування. Аналогічно не надано належної оцінки і заявленим витратам на лікування та реабілітацію потерпілої.

Крім цього, судом першої інстанції не було належним чином перевірено доводи, щодо розміру моральної шкоди, та не наведено достатніх мотивів часткового задоволення цих позовних вимог. Суд обмежився загальними фразами, не зазначивши, які обставини взяв до уваги при визначенні розміру відшкодування. Зокрема, без оцінки суду залишились: відчуття фізичного болю та дискомфорту; тривалість лікування; суттєвість змін у звичне життя; необхідність витрачати час та кошти для лікування та відвідування медичних установ; докладення додаткових зусиль для захисту своїх прав в судовому порядку; усвідомлення заподіяної шкоди внаслідок вчинення злочину із використанням джерела підвищеної небезпеки та інше.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні цивільного позову судом першої інстанції було допущено такі істотні порушення вимог кримінального процесуального та цивільного процесуального законодавства, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення в цій частині. Оскільки усунення вказаних порушень в суді апеляційної інстанції є неможливим без повторного дослідження доказів та встановлення нових фактичних обставин, вирок у цій частині підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2025 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 та ТзДВ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ ГАРДІАН» скасувати та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4