УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 296/591/26

провадження № 51-542 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року,

установив:

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий суддя Корольовського районного суду м. Житомира ухвалою від 26 січня 2026 року відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність дізнавачів Житомирського РУП №2 ГУНП в Житомирській області, яка полягає в нездійсненні процесуальних дій у певний строк.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 05 лютого 2026 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 26 січня 2026 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що вказана ухвала слідчого судді постановлена поза межами повноважень, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК). Зокрема, вважає, що слідчий суддя, відмовляючи у задоволенні заяви, фактично легалізував обмеження прав особи, а саме: ігнорування процесуального статусу потерпілої у провадженні приватного обвинувачення; відмову в доступі до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР); унеможливлення реалізації процесуальних прав, гарантованих статтями 55, 56, 60 КПК.

На думку ОСОБА_4 , апеляційний суд формально застосував положення статі 309, частини четвертої статті 399 КПК та проігнорував, що згадана ухвала слідчого судді безпосередньо впливає на обсяг процесуальних прав потерпілої, має вирішальне значення для руху досудового розслідування та фактично блокує ефективний судовий контроль за діями органу досудового розслідування.

Вказує на те, що відмова у відкритті апеляційного провадження суперечить гарантіям, передбаченим статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії оскаржуваних судових рішень, які містяться в матеріалах провадження, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що 21 січня 2026 року ОСОБА_4 звернулася до слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира зі скаргою на бездіяльність дізнавачів сектору дізнання Житомирського РУП №2 ГУНП в Житомирській області, у провадженні яких перебуває кримінальне провадження № 0000997, що полягає у не розгляді її клопотання від 10 січня 2026 року, поданого як потерпілою, про можливість отримання витягу з ЄРДР та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Слідчий суддя Корольовського районного суду м. Житомира ухвалою від 26 січня 2026 року у задоволенні вказаної скарги відмовив.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_4 оскаржила згадане рішення до апеляційного суду з поданням відповідної апеляційної скарги, за якою у відкритті апеляційного провадження судом відмовлено.

Згідно з статтею 19 Конституції України (далі - Конституція) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правилами частини третьої статті 392 КПК передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Також, положення частини третьої статті 307 щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4- р(II)/2020 від 17 червня 2020 року.

Згідно з вимогами частини 3 статті 307 КПК, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

У частині першій статті309 КПК визначено конкретний перелік ухвал слідчого судді під час досудового розслідування, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 309 КПК, під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження або на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній. У частині третій статті 309 КПК встановлено, що інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_4 звернулася до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність дізнавачів, яка полягає у не розгляді її клопотання, поданого як потерпілою, про можливість отримання витягу з ЄРДР та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження

Слідчий суддяКорольовського районного суду м. Житомира ухвалою від 26 січня 2026 року вказану скаргу розглянув та за результатами її розгляду постановив ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, у даному провадженні слідчий суддя діяв у межах повноважень, передбачених статтею 303 КПК, та прийняв рішення, передбачене статтею 307 КПК, за результатами розгляду скарги на бездіяльність дізнавачів, тобто в межах процедури, передбаченої КПК.

За таких обставин ухвала слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність дізнавачів, постановлена в порядку статей 303-307 КПК, не підлягає апеляційному оскарженню, оскільки не включена до конкретного переліку ухвал, визначених у статтях 307, 309 КПК.

Такий підхід є послідовним та усталеним у практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема викладений у постановах від 06 квітня 2023 року (справа № 127/3/23), від 02 березня 2023 року (справа № 295/10788/22), від 31 січня 2023 року (справа № 686/3944/22), від 05 вересня 2022 року (справа № 344/5527/22), у яких зазначено, що оскарження в апеляційному порядку ухвал слідчого судді, постановлених за наслідками розгляду скарг у порядку статті 307 КПК, законом не передбачено, а апеляційний суд у такому випадку дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Верховний Суд послідовно виходить з того, що: цей перелік є імперативним; його розширене тлумачення суперечить принципу правової визначеності; суд не вправі створювати нові процесуальні гарантії поза межами закону.

Частина шоста статті 9 КПК застосовується лише за наявності прогалини або неоднозначності правового регулювання.

У цьому випадку норма є чіткою та не допускає альтернативного тлумачення.

Згідно з частиною четвертою статті 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Посилання скаржниці на порушення статей 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є неприйнятними.

Суд виходить з того, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, якщо такі обмеження:

передбачені законом;

мають легітимну мету;

є пропорційними та не зводять право на судовий розгляд нанівець.

Обмеження апеляційного перегляду ухвал слідчого судді, постановлених у порядку статей 307, 309 КПК, переслідує легітимну мету забезпечення ефективності та оперативного досудового розслідування і не позбавляє особу доступу до суду загалом, оскільки така особа скористалася правами на судовий контроль слідчого судді.

Крім того, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує існування багаторівневої системи оскарження у кожній категорії справ, а вимагає лише наявності ефективності засобу юридичного захисту, який у цьому випадку був реалізований.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для висновку, що право скаржниці на доступ до суду було зведено нанівець або стало ілюзорним.

Отже відмова у відкритті апеляційного провадження у поєднанні з розглядом скарги слідчим суддею (ухвала слідчого судді не підлягає самостійному оскарженню і в касаційному порядку) не свідчить про порушення статей 6 та 13 Конвенції, оскільки скаржниці було забезпечено доступ до суду та розгляд її доводів по суті.

При цьому посилання ОСОБА_4 на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року є безпідставними, оскільки у зазначених постановах Велика Палата сформулювала правовий висновок щодо можливості апеляційного перегляду судових рішень слідчого судді у випадках, коли такий суддя ухвалив рішення поза межами, наданих йому повноважень.

До того ж, відповідно до змісту статті 55 КПК права потерпілого виникають з моменту подання заяви або визнання особи потерпілою.

Проте визначення процесуального статусу здійснюється органом досудового розслідування. Якщо особа не погоджується з невизнанням її потерпілою, то належним способом захисту є оскарження відповідного рішення або бездіяльності у порядку, передбаченому статтею 303 КПК, а не трансформація такого спору про констатацію нерозгляду клопотання.

Отже, суддя апеляційного суду діяв у межах наданих повноважень та правильно застосував норми кримінального процесуального закону.

Істотних порушень вимог КПК та міжнародних стандартів справедливого судочинства не встановлено.

Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3