Провадження № 1-кп/932/1050/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд м. Дніпра у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 (ВКЗ),

представника малолітнього потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (ВКЗ),

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (ВКЗ),

розглянувши у судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м.Дніпра клопотання сторони захисту про визнання очевидно недопустимим доказом повідомлення про підозру,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 146 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 146, ч.2 ст.365 КК України.

У судовому засіданні після перегляду відео вручення повідомлення про підозру ОСОБА_9 , стороною захисту було заявлено клопотання про визнання повідомлення про підозру очевидно недопустимим доказом, оскільки було порушено право особи на захист. Прокурор, як уповноважена особа повинен був роз`яснити права ОСОБА_9 , надати можливість викликати адвоката. Крім того, не було нагальної необхідності вручати повідомлення про підозру вночі. Сторона захисту просила врахувати, що ОСОБА_9 розбив свій телефон, оскільки перебував в емоційному стані. Він не відмовлявся отримувати підозру та пам`ятку про процесуальні права.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання, зазначив, що повідомлення про підозру не є доказом у справі, а тому до неї не можуть застосовуватися положення ст. 87 КПК України.

Представник потерпілих, потерпілий та представник малолітнього потерпілого просили відмовити у задоволенні клопотання.

Вислухавши думки учасників кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Процесуальна процедура повідомлення про підозру регулюється положеннями глави 22 КПК України, а саме: порядок повідомлення про підозру передбачено ст. 278, випадки повідомлення про підозру передбачені ст. 276, зміст повідомлення про підозру ст. 277 вказаного закону. Підставою оскарження вказаного процесуального рішення є порушення вказаних вище процесуальних норм.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Частиною 1 ст. 276 КПК України передбачено, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст. 278 КПК України, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно із ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Письмове повідомлення про підозру, згідно з вимог ч. 1 ст. 278 КПК України, вручається особі в день його складання слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Оскарження повідомлення про підозру - це право підозрюваного, яке закріплено в КПК України.

Пунктом 16 ч. 3 ст. 42 КПК України надано право підозрюваному оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді в порядку, передбаченому КПК України.

Пунктом 10 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому розслідуванні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, в тому числі повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником

Тобто, повідомлення про підозру можливо оскаржити тільки в межах досудового розслідування.

Кримінальне провадження у новому складі суду з січня 2026 року перебуває на розгляді в суді, підготовче засідання закрите та справа розглядається по суті.

Згідно з положень ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1)здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання (ч. 3 ст. 87 КПК України).

У відповідності до положень ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

У постанові від 13.06.2023 (справа №520/2703/17) Верховний Суд зазначив, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону тягне недопустимість доказу. Закон зобов`язує суд визначити допустимість доказу з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи. Крім цього, якщо доказ визнається недопустимим на підставі частини 1 ст. 87 КПК України, слід зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу з посиланням на норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду. При цьому, оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення.

Разом з цим, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Повідомлення про підозру не є доказом або його процесуальним джерелом у кримінальному провадженні, це один з етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора. Такий документ враховуються судом під час ухвалення вироку для доведення законності проведення слідчих та інших процесуальних дій у кримінальному провадженні, з метою оцінки вищевказаних доказів за ознаками належності, допустимості та достовірності, встановлення інших обставин, що мають значення для цього кримінального провадження. За таких обставин доводи захисту є неспроможними.

Керуючись ст. 87, 89 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання сторони захисту про визнання очевидно недопустимим доказом - повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_9 від 24.06.2024 у кримінальному провадженні №0001048 від 20.06.2024 відмовити.

Ухвала є остаточною і окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 27.03.2026 о 12 год 45 хв

Суддя ОСОБА_1