Справа № 199/2010/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра

у складі слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро клопотання слідчого СВ ВП №1 ДРУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_6 , погоджене з прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженець м. Дніпропетровська, з середньою освітою, не одруженого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, який перебуває на посаді стрілець 3 стрілецької спеціалізованого відділення 3 стрілецького спеціалізованого взводу 3 стрілецької спеціалізованої роти стрілецького спеціалізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше судимого,

якому 20 лютого 2026 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.5 КК України,

ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2026 року до суду надійшло вищевказане клопотання слідчого, погоджене із прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0003232, кваліфікованого за ст.407 ч.5 КК України, що розпочате за фактом того, що ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячи її в посаді стрільця 3 стрілецького спеціалізованого відділення 3 стрілецького спеціалізованого взводу 3 стрілецької спеціалізованої роти стрілецького спеціалізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , 15 липня 2025 року доставлений до стабілізаційного пункту для проходження лікування у АДРЕСА_2 та після його завершення повинен був повернутися та проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Однак, ОСОБА_4 21 липня 2025 року після виписки, отримавши виписку з медичної карти стаціонарного хворого від 21 липня 2025, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 12, 14, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він після завершення військово-лікарської комісії у військовому шпиталі військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_3 повинен повернутися та проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та, не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), 22 липня 2025 року о 08.00 годині не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), командуванню про причини свого нез`явлення не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, солдат ОСОБА_4 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, та був незаконно відсутній на службі до 20 лютого 2026 року. 20 лютого 2026 року о 16 годині 00 хвилин солдат ОСОБА_4 був затриманий в порядку ст.615 КПК України за адресою: АДРЕСА_4 , та цього ж дня останньому вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. За таких обставин, посилаючись на те, що необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно затриманого обумовлена існуванням ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, та необхідністю виконання слідчих (процесуальних) дій по кримінальному провадженню, слідчий звернувся до суду із даним клопотання, яке просив задовольнити.

У судовому засіданні прокурор підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити з підстав, наведених у ньому. Крім того, у разі визначення застави як альтернативи запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою, просив встановити її розмір на рівні 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні не заперечували щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак просили змінити умови виконання ухвали суду з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» на відповідну гауптвахту, а також зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у випадку визначення застави з огляду на майновий стан підозрюваного.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання слідчого, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, відповідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Розглядаючи питання обґрунтованості підозри, як підстави для застосування запобіжного заходу, суд враховує відсутність законодавчого визначення вказаного поняття та усталену практику Європейського суду з прав людини і критерії визначення цього поняття. Зокрема, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини «Нечипорук, Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач може зробити висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

За змістом ст.ст.176, 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч.8 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тобто тримання під вартою).

В судовому засіданні підтверджено, що СВ ВП №1 ДРУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003232, кваліфікованому за ст.407 ч.5 КК України, та розпочате за фактом самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини в умовах воєнного стану. 20 лютого 2026 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було затримано в порядку ст.208 КПК України, а також вручено повідомлення про підозру у вчиненні даного кримінального правопорушення, за який підозрюваному загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, що відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме актами службових розслідувань, повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, рапортами про виявлення відсутності у військових частинах, поясненнями ОСОБА_4 , протоколом допиту підозрюваного, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності та взаємозв`язку.

Також, на думку суду, доведеним є зазначений в клопотанні ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки, з огляду на встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення обґрунтованим є висновок, що підозрюваний, розуміючи тяжкість підозри та покарання, яке йому загрожує, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, залишивши місце свого постійного проживання з метою уникнення покарання. Разом з тим, заявлені в клопотанні ризики, передбачені п.п.3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду клопотання.

Визнаючи доведеним заявлений слідчим ризик, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 26 липня 2001 року по справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Тому, з метою запобігання вказаному ризику, забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, з огляду на зміст норми ч.8 ст.176 КПК України необхідним та єдиним можливим запобіжним заходом, який має бути застосований до нього є тримання під вартою. Щодо вимоги клопотання слідчого, підтриманого прокурором, про тримання підозрюваного при застуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4», а також клопотання сторони захисту про відбування запобіжного заходу підозрюваним в умовах гауптвахти, то суд, спираючись на норму ст.196 КПК України, не знаходить передбачених законом підстав для визначення в ухвалі за наслідками розгляду даного клопотання конкретної установи для попереднього ув`язнення підозрюваного, оскільки зазначена норма КПК України не містить такої вимоги до змісту ухвали слідчого судді про застування запобіжного заходу у виді тримання під вартою як визначення місця (установи, умов) відбування зазначеного запобіжного заходу.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.183, 184, 186, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ ВП №1 ДРУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_6 , погоджене з прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, але в межах строків досудового розслідування, тобто до 20 квітня 2026 року включно, без права внесення застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1