Номер провадження: 11-кп/813/1590/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2026 року, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0002895 від 15.10.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскарженою ухвалою частково задоволено клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, та частково задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 .

Продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 03 квітня 2026 року включно, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 460 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 530 880 грн., із покладенням обов`язків у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та прийшов до висновку про те, що у вказаному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, що унеможливлює застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а також вказав, що достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, буде визначення застави у розмірі 460 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 530 880 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, прокурор Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вважає зазначену ухвалу суду необґрунтованою з огляду на наступне:

-ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за вчинення якого, у випадку доведеності його вини, йому може бути призначене реальне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років;

-судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування перебував у розшуку, що дає підстави вважати, що останній може переховуватись від суду;

-ризики, заявлені у клопотанні прокурора, не зменшились, а тому підстави для визначення розміру застави відсутні.

На підставі викладеного прокурор просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 діб без визначення розміру застави.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора і просили залишити її без задоволення, оскаржену ухвалу без змін.

Прокурор ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, звернувся на адресу суду із заявою про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що апеляційну скаргу підтримує і просить її задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ст.422-1 КПК України передбаченого порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Як убачається з матеріалів провадження, на розгляді Приморського районного суду м.Одеси в знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002895 від 15 жовтня 2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як, дослідивши обвинувальний акт, оскаржену ухвалу суду першої інстанції, клопотання прокурора та копію журналу судового засідання щодо застосування запобіжного заходу, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2026 року відносно ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002895 від 15 жовтня 2018 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи.

Разом з тим, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке, згідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого від суду підтверджується також тим, що обвинувачений ОСОБА_7 з 18 жовтня 2018 року переховувався від органу досудового розслідування та перебував у розшуку, що було встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, фактичні обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на переконання апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд зазначає, що показання тих осіб, які ще не допитані судом, або в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений, як самостійно, так і через інших осіб, може здійснювати незаконний вплив на даних осіб схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог статей 177, 178, 183, 199 КПК.

В свою чергу, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що визначений ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави не зможе запобігти встановленим ризикам.

Колегія суддів приймає до уваги те, що протягом часу перебування обвинуваченого під вартою, а саме понад 4 роки, ризики у своїй сукупності зменшилися.

Крім цього, з пояснень сторони захисту вбачається, що не зважаючи на тривалий розгляд кримінального провадження місцевим судом - з 2022 року, суд першої інстанції досі досліджує докази у кримінальному провадженні.

Зі змісту оскарженої ухвали убачається, що судом допитані свідки сторони обвинувачення, разом з тим ще не допитано свідків сторони захисту. Вказані обставини суттєво зменшують існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, хоча і не виключають його.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини продовження заходів забезпечення кримінального провадження упродовж судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Також під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_6 пояснив, що на теперішній час суд першої інстанції досліджує письмові докази, поміж іншого, місцевим судом було ініційовано проведення службового розслідування, у зв`язку із втратою доказу стороною обвинувачення. Вказана перевірка тривала довгий час, за який обвинуваченому декілька разів продовжувався строк дії запобіжного заходу, в той час як по суті судовий розгляд фактично не відбувався.

Таким чином, слід констатувати, що судовий розгляд даного кримінального провадження ще триває, а його завершення, з урахуванням динаміки розгляду, вочевидь може затягнутися ще на тривалий час з причин, які не залежать від обвинуваченого.

Колегією суддів встановлено, що дане кримінальне провадження перебуває на розгляді місцевого суду з 2022 року, а обвинувачений ОСОБА_7 протягом цього часу утримується під вартою.

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо необхідності визначення обвинуваченому ОСОБА_7 застави у якості альтернативного запобіжного заходу, з огляду на тривалість перебування обвинуваченого під вартою та стадію судового розгляду кримінального провадження, який вочевидь затягується.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.183 КПК України, розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому в абзаці 2 ч.5 ст.182 КПК України зазначено, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Частиною 4 ст. 182 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;

4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України;

5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що обґрунтовуючи неможливість обрання інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, суд повинен послатися на ті чи інші конкретні обставини, як цього вимагає п. 3 ст. 5 Конвенції (рішення у справі «Осипенко проти України»).

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76). Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами п. 3 ст. 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п.п. 23-24).

У даному контексті апеляційний суд також враховує, що відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Беручи до уваги вищевказану практику ЄСПЛ, а також вимоги ст. 183 КПК України, які наділяють суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно визначення застави, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що відносно ОСОБА_7 у даному випадку можливо визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Так, судом першої інстанції було враховано наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тривалість судового розгляду, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкість та обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме вчинення замаху на умисне вбивство, виключність випадку, у зв`язку з чим обґрунтовано визначено розмір застави, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно, та становить 1 530 880 грн.

На переконання колегії суддів, значна сума буде стримуючою силою для розумної поведінки обвинуваченого, у випадку внесення застави, і недопущення порушень в майбутньому, оскільки це призведе до втрати суми застави. Тобто застава є економічним заходом контролю поведінки обвинуваченого, який при сьогоднішніх умовах життя є одним із життєво необхідних для кожної людини.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора Приморської окружної прокуратури м.Одеси, у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0002895 від 15.10.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4