Справа № 445/1766/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/112/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2026 року про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, без визначення розміру застави, з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)».

Визначено строк дії ухвали 60 (шістдесят) днів, тобто до 04.04.2026 включно.

У задоволенні клопотання захисника щодо визначення обвинуваченому розміру застави відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2026 року та постановити нову ухвалу, якою продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що судом було допущено неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог КПК під час постановлення оскарженої ухвали. Зокрема, враховуючи, що питання застосування або не застосування альтернативного запобіжного заходу є правом, а не обов`язком суду, а тому клопотання прокурора про застосування чи продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави, повинно мати у своєму змісті відповідне обґрунтування неможливості забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення ним застави. При цьому доводи прокурора не повинні бути абстрактними, загальними або шаблонними, як того вимагає практика ЄСПЛ.

Звертає увагу, що при розгляді клопотання про обрання або продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, на що звернув увагу ЄСПЛ у рішенні «Харченко проти України».

Вказує на необґрунтованість заявлених прокурором ризиків, а також те, що в ухвалі суду не обґрунтовано, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Звертає увагу, що згідно з вимогами ст. 178 КПК України, серед іншого, слідчий суддя, суд повинен оцінити вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого. Натомість судом не враховано стан здоров`я обвинуваченого, адже у нього протягом 13 років наявне хронічне захворювання, і під час несення військової служби у нього відбулося загострення хвороби. Він лежав на стаціонарному лікуванні у госпіталі, що підтверджується відповідними скеруваннями від командира та медичними документами.

Також судом не враховано подяку, яку ОСОБА_7 отримав від 80 Окремої десантно-штурмової Галицької бригади за надану допомогу та те, що останній ще на початку війни був мобілізований за власним бажанням.

Не враховано судом і те, що ОСОБА_7 під час інкримінованих йому дій не повною мірою міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, адже згідно з висновком судово-психіатричного експерта №966 від 17 червня 2025 року на час інкримінованих йому дій психічним розладом не страждав, виявляв ознаки шизотипового розладу. Наявні у ОСОБА_7 зміни мислення, емоційно-вольової сфери, що зумовлюють специфіку оточуючої дійсності, мали значний вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття ним рішень, усвідомлення власного місця і ролі в цій ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому під час інкримінованих йому дій ОСОБА_7 не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Золочівського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 грудня 2023 року за №0000838 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 405 КК України.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 03 червня 2025 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності, у тому числі покинути територію України у спосіб, не передбачений законодавством, оскільки лінія державного кордону станом на сьогодні частково непідконтрольна органам державної влади України; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки такі станом на зараз не допитані; вчинити інше кримінальне правопорушення, адже ОСОБА_7 залишається у статусі військовослужбовця, а тому може вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, або дезертирство чи інший злочин з метою переховування від суду. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_9 , а також відсутність будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_9 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, як про це просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_9 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відповідно до вимог ч. 7 ст. 176 КПК України до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого, зокрема ст. 407 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КК України, тобто тримання під вартою.

З огляду на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, колегія суддів вважає, що визначення останньому запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

Стосовно наданих стороною захисту медичних документів, зокрема, акту дослідження стану здоров`я, ОСОБА_9 хворіє на атопічний дерматит, розповсюджена форма, стадія ремісії; хронічний калькульозний простатит, фаза нестійкої ремісії. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №996 від 17 червня 2025 року, ОСОБА_7 на час інкримінованих дій психічним розладом не страждав, проявляв ознаки шизотипового розладу. Наявні у ОСОБА_7 зміни мислення, емоційно-вольової сфери, що зумовлюють специфіку оцінки оточуючої дійсності, мали значний вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття ним рішень, усвідомлення власного місця і ролі в цій ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому, під час інкримінованих йому дій, ОСОБА_9 не повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

На переконання колегії суддів, указані захворювання ОСОБА_9 не є підставою для зміни запобіжного заходу чи застосування щодо нього альтернативного запобіжного заходу, оскільки згідно зі ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, обвинувачений вправі звертатися за наданням необхідної медичної допомоги до адміністрації установи, де він утримується під вартою, у тому числі якщо йому необхідна консультація лікаря-психіатра.

Водночас, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого обов`язків.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2026 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4