Справа № 930/2779/24
Провадження №11-кп/801/209/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 09.12.2025 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000285 від 04.08.2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Воронкове Сорокського району Республіки Молдова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню доньку, непрацюючого, інваліда 1 групи, в силу ст.89 КК України не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_9

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, просив Немирівського районного суду Вінницької області від 09.12.2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286-1 КК України скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити свій вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286-1 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

Початок строку відбування ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі рахувати з дня його затримання на виконання вироку.

Початок строку відбування ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 6 років обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 09.12.2025 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3-х (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 6 (шість) років.

Строк покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання на виконання вироку суду.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 , в строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення з 04 серпня 2024 року по 18 вересня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 08.08.2024 року скасовано .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 7951 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одну) гривню 44 копійки процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 близько 17:00 год. 04 серпня 2024 року відповідно до Розділу 12 «Швидкість руху» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями (далі ПДР України) рухався ділянкою автомобільного шляху місцевого значення Т-0234, в межах с. Грабовець Тульчинського району Вінницької області в напрямку с. Сорокодуби Тульчинського району Вінницької області на автомобілі марки «Москвич-2140», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », та допустивши порушення вимог Правил дорожнього руху України, скоїв дорожньо-транспортну пригоду за наступних обставин.

Так, відповідно до ряду вимог Правил дорожнього руху України встановлено:

ОСОБА_10 , згідно якого «учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;

пункту 1.5, згідно якого «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху га інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

підпункту б) пункту 2.3, згідно якого «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

підпункту а) пункту 2.9, згідно якого «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

пункту 12.3, згідно якого «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно - спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

пункту 12.4, згідно якого «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год».

Так, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, нехтуючи вимогами Правил дорожнього руху України, зокрема підпунктом а пункту 2.9, згідно якого «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», пунктом 12.3, згідно якого «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно - спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», та пунктом 12.4, згідно якого «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год», останній не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб у разі її можливої зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, проявив неуважність, тим самим поставивши під загрозу життя та здоров`я інших учасників руху, проявивши злочинну недбалість, не врахував дорожню обстановку та не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, виїхав на узбіччя напроти домогосподарства № 62 по вул. Незалежності в с. Грабовець Тульчинського району Вінницької області, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , який рухався узбіччям назустріч, хоча ОСОБА_7 мав технічну можливість його попередити.

Порушення ОСОБА_12 вимог п.п. 12.3, 12.4 та 2.9 (а) ПДР України - знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП «Немирівська міська лікарня, де від отриманих травм помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Причиною смерті ОСОБА_11 є сполучена травма тіла.

Крім того, у трупа ОСОБА_11 виявлено наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалась забоєм речовини головного мозку; перелом хребта на рівні 10,11 міжхребцевих з`єднань грудного відділу; переломи 6,7,8,9,10 ребер по серединно-ключичній лінії зліва та переломи 8,9,10,11 ребер по серединно - ключичній лінії справа; перелом нижнього кута лівої лопатки; розрив печінки, забій товстого відділу кишківника; забій правої та лівої нирки; просякання жирової капсули та паренхіми лівої нирки кров`ю; забій та крововилив в брижу тонкого та товстого кишківника; розрив брижі тонкого та товстого кишківника; крайовий перелом крила лівої тазової кістки; множинні переломи обох кісток правої гомілки; забій м`яких тканин та садно в ділянці голови зліва; синець в верхній третині правого плеча; травматичний шок важкого ступеня, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .

У заданій дорожній обстановці, з технічної точки зору, причиною виникнення даної ДТП стала невідповідність дій водія автомобіля марки «Москвич-2140», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » ОСОБА_7 нормам вимог п.п. 12.4, 12.3 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/102-24/15955-ІТ від 16.09.2024 за експертною спеціальністю 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів», на момент огляду гальмівна система, рульове керування автомобіля марки «Москвич-2140», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » знаходиться у працездатному стані.

У деталях та вузлах гальмівної системи, рульового керування автомобіля марки «Москвич-2140», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.

На момент огляду ходова частина автомобіля марки «Москвич-2140», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » знаходиться в несправному стані, через пошкодження шин, які оголюють корд, проте працездатному стані.

Таким чином, ходова частина автомобіля марки «Москвич-2140», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » до моменту ДТП перебувала в несправному, проте працездатному стані та не відповідала вимогам п.31.4.5 (б) Правил дорожнього руху України.

На момент вчинення ДТП концентрація етилового спирту в крові ОСОБА_7 становила 2,1 ‰.

Вимоги апеляційної скарги з доповненнями прокурора мотивовано тим, що судом першої інстанції щодо ОСОБА_7 застосовано кримінальний закон, який не підлягає застосуванню ст. 69 КК України та необгрутовано призначено покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції ч.3 ст. 286-1 КК України.

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнав повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків, а також те, що обвинувачений є особою з інвалідністю 1 групи, в силу ст. 89 КК України не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря- нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину.

Прокурор вважає, що посилання суду на такі пом`якшуючі обставини як повне визнання своєї провини та щире каяття є необґрунтованим.

Той факт, що обвинувачений негативно характеризується за місцем проживання, має поганий стан здоров`я чи відсутність матеріальної шкоди, погашення судимості, тощо, не є обставинами, що свідчать про можливість його виправлення.

Згідно поданих довідок характеристика обвинуваченого негативна, обвинувачений не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, визнав свою провину через безспірність та об`єктивність поданих стороною обвинувачення доказів, проте будь-якого

щирого жалю за вчиненим не висловлював та не вчиняв будь-яких дій для усунення вчиненого правопорушення. Окрім того, враховуючи негативну характеристику обвинуваченого за місцем проживання, зловживання алкогольними напоями, відсутність офіційного працевлаштування чи інших видів доходів, факт утримання останнім малолітньої дитини викликає обгрунтовані сумніви.

3 урахуванням викладеного, у суду першої інстанції не було достатніх підстав застосовувати статтю 69 КК України та призначати покарання нижче найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України.

У оскаржуваному вироку суд не зазначив про самостійне виконання додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк шість років, а також з огляду на вищезазначені положення ст. 55 КК України не вказав на початок обчислення строку відбування такого додаткового покарання з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який просив задоволити апеляційну скаргу прокурора з доповненнями, захисника ОСОБА_9 , який просив частково задоволити апеляційну скаргу прокурора з доповненнями в частині обчислення початку строку відбування обвинуваченим додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав думку свого захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора з доповненнями суд вважає, що апеляційну скаргу прокурора з доповненнями слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно дост.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370КПКУкраїни судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст.286-1 КК України в апеляційній скарзі прокурора з доповненнями не оспорюється.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65ККУкраїни суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Прокурор в апеляційній скарзі зазначає про відсутність підстав для застосування ст.69 КК України.

За положеннями ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання, з-поміж іншого нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст.50, ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином вчиненим з необережності, особу винного, який відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 є батьком ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно довідки характеристики Грабовецької сільської ради №4-209 від 05.08.2024року за місцем проживання характеризується негативно, має схильність до зловживання спиртними напоями, згідно даних оперативно-довідкової картотеки ГУНП України у Вінницькій області згідно ст. 89 КК України не судимий; думку потерпілого, який при визначенні міри покарання покладався на розсуд суду, згідно довідки Брацлавської селищної ради №4-206 від 11.07.2024 року, до складу сім`ї ОСОБА_7 входять дружина: ОСОБА_14 , 1991 року народження, дочка ОСОБА_13 , 2019 року народження, згідно витягу №10473/25/6125/ВТ з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби Безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів є особою з інвалідністю ОСОБА_15 , обставини, що пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК України щире каяття та активне сприяння розкритті кримінального правопорушення, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання та прийняв рішення щодо призначення покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо доцільності застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд проаналізував та оцінив наявність декількох помякшуючих обставин щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування шкоди в сукупності з особою обвинуваченого, поведінкою обвинуваченого ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, під час судового розгляду та дійшов висновку, що встановлені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому судом дано оцінку, обставинам, які зазначені у апеляційній скарзі прокурора, а саме тому, що обвинувачений ОСОБА_7 негативно характеризується за місцем проживання, зловживає алкогольними напоями, офіційно непрацевлаштований та факту утримання обвинуваченим малолітньої дитини, який ставиться під сумнів прокурором.

На думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.3 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначає, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

З огляду на зазначені вище положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання.

Метою покарання є не жорстка помста чи відплата особі з боку держави за вчинений злочин, а орієнтація законодавцем суду на застосування до засудженого такого комплексу обмежень його прав та свобод, який буде відчутним і водночас достатнім для досягнення основних цілей покарання-виправлення засудженої особи.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доцільності застосування ст. 69 КК України.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст.50, ст.65, положень ст.69 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення вважає, що визначене судом першої інстанції покарання нижче від найнижчої межі (по основному покаранню) встановленої санкцією

ч. 3 ст. 286-1 КК України за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст.65КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції належним чином умотивовано застосування ст. 69 КК України.

Доводи прокурора щодо виключення обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Так, щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 22.03.2018 у справі №759/7784/15-к вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправши наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

З матеріалів справи вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_16 свою вину визнав повністю, не ухилявся від суду, надав суду показання, у яких розповів про усі обставини вчинення злочину, щиро розкаявся, критично оцінив свою поведінку.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, як зазначив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 263/15605/17 від 07.04.2021 зазначив, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

Пом`якшуючі покарання обставини були зазначені органом досудового розслідування в обвинувальному акті №0000285 від 04.08.2024 року відносно ОСОБА_7 , який був погоджений прокурором у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання вважає справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та сприятиме виправленню обвинуваченого, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», яка є інвалідом першої групи, особою без ніг, адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо початку строку відбування додаткового покарання, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для зміни вироку суду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою судом у резолютивній частині вироку, серед іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та визначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді трьох років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на шість років.

Відповідно ст. 55 КК України строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання.

В порушення вимог ст. 374 КПК України судом не визначено початок строку відбування призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, який слід обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, слід вказати в резолютивній частині вироку, що початок строку відбування ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409,419 КПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задоволити частково.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 09.12.2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286-1 КК України змінити.

Вказати початок строку відбування ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3