УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 345/1498/25

провадження № 51 - 4873 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду

Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

встановив:

За вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2025 року затверджено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000869, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 4 ст. 190 КК та призначено покарання, із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК, у виді позбавлення волі строком на 6 років 1 місяць без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, з врахуванням вироку Івано-Франківського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, шляхом часткового складання покарань, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років без конфіскації майна.

Судом першої інстанції встановлено, за обставин детально викладених у вироку, що ОСОБА_4 заволодів чужим майном шляхом обману та придбав права на майно шляхом обману (шахрайство), вчиненими за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі з доповненнями ОСОБА_5 порушує питання про перегляд зазначених судових рішень у касаційному порядку.

В обґрунтування доводів касаційної скарги, які є аналогічні доводам апеляційної скарги, посилається на те, що з кримінального провадження №344/2622/14-к, яке розглядається Івано-Франківським міським судом щодо неї було виділено провадження №344/20740/18, в якому 17 травня 2019 року Івано-Франківським міським судом ухвалено вирок щодо засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Також зазначає, що не зважаючи на постанову Верховного Суду від 20 серпня 2020 року, якою зазначений вирок було скасовано в даному провадженні, і яка є обов`язковою, суд першої інстанції вдруге незаконно виділив матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 та виніс вирок і не виконав вказівок Верховного Суду, що є підставою для скасування ухвали суду про виділення в окреме провадження та вироку суду щодо ОСОБА_4 .

Крім цього, ОСОБА_5 вказує на те, що вирішуючи питання про затвердження угоди, укладеної між ОСОБА_4 та прокуратурою, суд не дослідив питання відмови всіх потерпілих від цивільного позову, що є окремою підставою для скасування вироку суду. В порушення ч. 4 ст. 469 КПК судом не з`ясована думка цивільного позивача щодо угоди про визнання винуватості, що також є підставою для скасування вироку суду.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_8 слід відмовити, з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За приписами ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією). Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Згідно з частинами 6, 7 ст. 474 КПК суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Частино 1 ст. 475 КПК визначено, що, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Як убачається з наявних у суду матеріалів, до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК.

Під час підготовчого судового засідання прокурор заявив клопотання про те, що між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором 28 березня 2025 року укладено угоду про визнання винуватості.

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області вироком від 31 березня 2025 року затвердив угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000869, укладену 28 березня 2025 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Визнав ОСОБА_4 винуватим за ч. 4 ст. 190 КК та призначив, із застосуванням

ч. 2 ст. 69 КК, покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 1 місяць без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, з урахуванням вироку Івано-Франківського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, шляхом часткового складання покарань, призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років без конфіскації майна.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановив що угода про визнання винуватості відповідає вимогам КПК України; ОСОБА_4 усвідомлює свої права, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, яке буде до нього застосовановідповідно до ч. 4 ст. 474 КПК. ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та підтвердив, що кримінальне правопорушення вчинено ним, з підстав, наведених в обвинувальному акті, укладення угоди є добровільним не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь - яких інших обставин.

Крім того, у судовому засіданні представниця потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 не заперечувала щодо затвердження угоди про визнання винуватості. Представник потерпілого ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд» - адвокат ОСОБА_11 у судове зсідання не з`явився, однак направив заяву, у якій вказав, що ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд» ліквідовано як юридичну особу та визнано її банкрутом, тому просив заявлений цивільний позов до ОСОБА_4 залишити без розгляду.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про можливість затвердження вказаної угоди про визнання винуватості від 28 березня 2025 року із призначенням ОСОБА_4 узгодженої міри покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років без конфіскації майна і ухвалення обвинувального вироку.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що формулювання обвинувачення, викладеного в угоді та визнаного судом доведеним - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_4 .

Дослідження та оцінка правомірності дій інших обвинувачених, які такої угоди не укладали, суд не здійснював, тим більше не вирішував наперед питання про їхні права, свободи чи інтереси і не встановлював преюдиційних фактів щодо них.

Щодо доводів ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції не виконав вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 20 серпня 2020 року, вдруге незаконно виділив матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 та ухвалив вирок, то вони необґрунтовані.

Так, з кримінального провадження №344/2622/14-к, яке розглядається Івано-Франківським міським судом щодо неї ( ОСОБА_8 ) було виділено провадження №344/20740/18, в якому 17 травня 2019 року Івано-Франківським міським судом щодо засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 було ухвалено вирок, який постановою Верховного Суду від 20 серпня 2020 року було скасовано, кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд.

Зазначену обставину суд апеляційної інстанції не визнав обґрунтованою, оскільки Постановою Верховного Суду від 20 серпня 2020 року вирок щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 було скасовано у зв`язку з тим, що суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження порушив загальні засади кримінального провадження та вимоги кримінального процесуального закону, тоді як виділення в окреме провадження матеріалів у зв`язку з укладенням угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим прямо передбачено вимогами ч. 8 ст. 469 КПК, за умови, якщо згода щодо укладення угоди досягнута не з усіма обвинуваченими.

Відтак виділення в окреме провадження матеріалів відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , у зв`язку з укладенням угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим було здійснено судом першої інстанції з дотриманням вимог вищевказаної норми закону.

На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги, в цілому дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів й достатньо переконливо обґрунтував своє рішення.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5 про те, що судами не вирішено цивільний позов ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд», а також те, що в матеріалах провадження відсутня згода цивільного позивача на укладення угоди, розгляд кримінального провадження відбувся без участі представника ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд».

Згідно з вироком, представник потерпілого ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд» у судове зсідання не з`явився, однак направив заяву, у якій вказав, що ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд» ліквідовано як юридичну особу та визнано її банкрутом, тому просив заявлений цивільний позов до ОСОБА_4 залишити без розгляду.

Суд апеляційної інстанції переглядаючи вирок суду в цій частині слушно зазначив про те, що ОСОБА_5 відповідно до ст. 393 КПК ненаділена правом оскаржувати вирок місцевого суду в цій частині.

Натомість як убачається з судових рішень ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд» вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_4 в апеляційному порядку оскаржено не було.

Крім того, Суд апеляційної інстанції, визнаючи необґрунтованими доводи ОСОБА_5 , акцентував на тому, що вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_4 попри те, що містить твердження, що кримінальне правопорушення останній вчинив за попередньою змовою групою осіб, з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_4 .

Крім того, суд не здійснював дослідження та оцінка правомірності дій інших обвинувачених, які такої угоди не укладали, та не вирішував наперед питання про їхні права, свободи чи інтереси і не встановлював преюдиційних фактів щодо них.

Отже висновки, зроблені судом у вироку, тягнуть правові наслідки виключно для засудженого ОСОБА_4 , і не мають преюдиціальної сили стосовно інших осіб, (співучасників), і діянням останніх не було надано юридичної оцінки.

Висновки апеляційного суду не суперечить вимогам КПК, узгоджується з висновками об`єднаної палати Суду щодо значення вироку на підставі угоди в аспекті презумпції невинуватості інших осіб (постанова від 18 травня 2020 року в справі № 639/2837/19), а постановлена ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Будь-яких інших доказів того, що вирок стосується її інтересів, ОСОБА_5 не надано.

Щодо оскарження ОСОБА_5 ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року, то колегія суддів звертає увагу на те, що указана ухвала постановлена в кримінальному провадженні справа № 344/2622/14-к, а тому не може бути предметом перегляду у кримінальному провадженні № 345/1498/25.

Обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_12 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Тому колегія судів касаційного суду вважає, що на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_8 необхідно відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненнями ОСОБА_8 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_13