Номер провадження: 11-кп/813/742/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , її захисника - адвоката ОСОБА_9 та прокурора Бериславської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2025 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, раніше не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , безробітної, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України у кримінальному провадженні за № 0000278 від 18.05.2023 року,

установив

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2025 року ОСОБА_7 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч.5 ст.111-1 КК України, та призначено їй покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади та займатись діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом на строк 10 (десять) років без конфіскації майна.

Строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_7 відрахований з моменту набрання вироком законної сили.

В силу ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою Миколаївським апеляційним судом 10.05.2023 року по день набрання судового рішення чинності, виходячи з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_7 залишений без змін у виді тримання під вартою.

Також даним вироком вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Як вбачається з вироку, Згідно з Конституцією України Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (далі - рф) 1997 року та іншими міжнародно- правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.

22 лютого 2022 року президент рф направив до ради федерації звернення про використання зс рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року президент рф публічно оголосив про рішення розпочати повномасштабну військову агресію проти України.

24.02.2022 військовослужбовці зс рф шляхом збройної агресії із застосуванням зброї незаконно вторглися на територію України через державні кордони України в Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, Запорізькій, Київській, Донецькій та Луганській областях та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення для держави і у такий спосіб здійснили тимчасову окупацію частини території України.

З метою протидії збройній агресії у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який продовжується у визначеному законом порядку.

З 24.02.2022 року по цей час більшу частину території Херсонської області захоплено військовослужбовцями зс рф і вона знаходиться під тимчасовою окупацією держави агресора, що визначено Переліком територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокованні) станом на 15.04.2022, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування рф встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації рф.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України.

15.07.2022 року Центральною виборчою комісією України прийнято Постанову №82 «Про неприпустимість організації підготовки та проведення на тимчасово окупованих територіях України псевдореферендумів», відповідно до якої проведення будь-яких виборів та референдумів, «в умовах воєнного стану» прямо заборонено частиною першою статті 19 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Аналогічні заборони встановлено також Виборчим кодексом України та Законом України «Про всеукраїнський референдум».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 26.01.2021, всеукраїнський референдум є формою безпосередньої демократії в Україні, способом здійснення влади безпосередньо Українським народом, що полягає у прийнятті (затвердженні) громадянами України рішень шляхом голосування у випадках і порядку, встановлених Конституцією України та цим Законом.

Відповідно до ч. І ст. 18 Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 26.01.2021, всеукраїнський референдум щодо зміни території України - це форма прийняття громадянами України, які мають право голосу, рішення щодо затвердження прийнятого Верховною Радою України закону про ратифікацію міжнародного договору про зміну території України. Призначення всеукраїнського референдуму щодо зміни території України здійснюється постановою Верховної Ради України.

Згідно із ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про всеукраїнський референдум» від 26.01.2021, у разі ведення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або окремих її місцевостях призначення (проголошення) та проведення всеукраїнського референдуму забороняється.

У березні 2022 року, громадянин України, матеріали стосовно якого виділені в окреме кримінальне провадження № 0000497, перебуваючи у м. Херсоні, достовірно знаючи, що військовослужбовці рф окупували м. Херсон та частину Херсонської області та продовжують окупаційну діяльність на території України, маючи досвід роботи в органах влади та місцевого самоврядування, добровільно погодився виконувати рішення окупаційного військового керівництва рф, розташованого на окупованих територіях, та обійняв посаду так званого керівника окупаційного органу влади - військово-цивільної адміністрації Херсонської області (далі - окупаційна ВЦА Херсонської області).

Переслідуючи кінцеву мету окупації Херсонської області приєднанням частини території України до рф, умисно, на виконання вимог військово- політичного керівництва рф, у порушення порядку, встановленого Конституцією України, у липні 2022 року як посадова особа окупаційного органу влади держави-агресора публічно проголосив про початок підготовки до проведення незаконного референдуму з питань входження до складу рф тимчасово окупованої території Херсонської області.

На виконання зазначеної вище злочинної мети, у першій половині вересня 2022 року керівництвом окупаційної ВЦА Херсонської області, до складу якої входили особи, матеріали відносно яких виділено в інше кримінальне провадження №0000497, а також іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, сформовано склад та організовано роботу так званої „дільничної виборчої комісії» - ДВК № 809, яка діяла на території с.Качкарівка, с.Саблуківка Бериславського району Херсонської області.

У свою чергу, у невстановлені дату та час, але не пізніше 20 вересня 2022 року, ОСОБА_7 прийняла пропозицію так званого голови ДВК №809 (особи, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження), щодо участі у проведенні на території тимчасово окупованого с. Качкарівка Бериславського району Херсонської області незаконного референдуму про вихід Херсонської області зі складу України, утворення самостійної держави та входження її до складу рф на правах суб`єкта рф. На виконання вказаного злочинного умислу з головою ДВК №809 (особою, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження), ОСОБА_7 була включена до складу так званим членом комісії по ДВК №809 в с. Качкарівка.

Так, ОСОБА_7 у період з 23.09.2022 по 27.09.2022, діючи за попередньою змовою з головою ДВК №809, особою матеріали стосовно якої виділено в окреме кримінальне провадження та іншими невстановленими особами (щодо яких триває досудове розслідування), діючи з прямим умислом, усвідомлюючи свою протиправну діяльність та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, в порушення Конституції України, ЗУ «Про всеукраїнський референдум», Закону України «Про правовий режим воєнного стану», прийняла участь у проведенні незаконного референдуму та у період з 23-27 вересня 2022 року з переносною урною для бюлетенів та наданими їй бюлетенями здійснила подвірний обхід жителів с. Качкарівка Милівської ОТГ Бориславського району Херсонської області з метою їх залучення до голосування щодо виходу Херсонської області зі складу України, утворення самостійної держави та входження її до складу російської федерації на правах суб`єкта російської федерації. Під час проведення референдуму ОСОБА_7 активно пропонувала мешканцям с. Качкарівка проголосувати шляхом поставлення відповідних відміток у бюлетені, вела облік громадян, які проголосували під час проведення незаконного референдуму.

В подальшому, 27 вересня 2022 року так звана «Виборча комісія Херсонської області» за результатами підрахунку всіх бюлетенів визнала незаконний референдум як такий, що відбувся. Відповідно до його результатів було задекларовано 497051 громадян, що становить 87,05 % від загальної кількості виборців, які прийняли участь у голосуванні, виявили бажання за входження Херсонської області до складу рф.

Таким чином, наслідком вищевказаних незаконних та неправомірних дій ОСОБА_7 та інших осіб (щодо яких здійснюється розслідування у іншому кримінальному провадженні), стало визнання російською федерацією незаконного референдуму на тимчасово окупованій територій України щодо незаконного приєднання Херсонської області до складу рф таким, що відбувся.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційних скаргах обвинувачена та її захисник адвокат ОСОБА_9 , вважають вирок відносно ОСОБА_7 необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування зазначають наступне:

-з початку березня 2022 року Херсонська область, перебуваючи в окупації, залишилась без підтримки влади, без ліків, без засобів існування, без зв`язку та телебачення, російські військові були скрізь. У зв`язку із цим жителя Херсонщини перебували під постійним нервовим та душевним болем та під тиском окупантів;

-під сильним психологічним тиском та залякуванням російських військових обвинувачену було змушено приймати участь у так званому референдумі, а на випадок відмови попереджена про розправу;

-обвинувачення відносно ОСОБА_7 не доведено конкретними доказами, а ті докази, які наявні в матеріалах провадження не є такими, що беззаперечно доводять причетність обвинуваченої до інкримінованого їй злочину;

-допитаним в суді першої інстанції свідкам не було відомо про наявність тиску на обвинувачену з боку військовослужбовців рф, однак це не може свідчити про об`єктивну відсутність такої обставини.

На підставі цього, обвинувачена та її захисник просять вирок відносно ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримання.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї, прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення, вважає, що вказаний вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги, прокурор посилається на те, що: судом безпідставно не застосовано конфіскацію майна, оскільки члени родини обвинуваченої є повнолітніми та працездатними особами, які в змозі самостійно себе забезпечувати, офіційно працевлаштуватись аби забезпечити собі належний рівень життя. Крім того, прокурор зазначає, що рідні обвинуваченої, будучи громадянами України не позбавлені права звернутись до відповідних органів для отримання земельної ділянки у власність або в аренду, для особистого селянського господарства;

Всупереч приписам ст.337 КПК України, суд першої інстанції не врахував встановлену органом досудового розслідування обставину, яка обтяжує покарання «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану» та не навів мотивів її виключення;

Суд першої інстанції не зважив конкретні обставини кримінального провадження, характер протиправних дій обвинуваченої, спрямований на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, у зв`язку з чим зазначені судом першої інстанції обставини, які визнані пом`якшуючими та призвели до призначення обвинуваченій покарання у мінімальних межах санкції статті КК України, не знижують ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_7 злочину, а є лише даними, що характеризують її особу.

На підставі цього, прокурор просить вирок відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади та займатись діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом на строк 10 (десять) років з конфіскацією всього особистого майна

В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисту, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Апеляційну скаргу сторони обвинувачення з урахуванням доповнень підтримала в повному обсязі.

Обвинувачена ОСОБА_7 , її захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали подані апеляційні скарги сторони захисту та заперечували проти апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК Україниза обставин, наведених у вироку.

Суд, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, у т.ч. вислухавши показання свідків, оцінивши доводи обвинувачення та захисту, прийшов до висновку про що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Так, допитана в судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що 09.03.2022 року було окуповано село Милове Бериславського району Херсонської області. Село Качкарівка знаходилось біля с. Милове, тому в їх село вони в`їхали приблизно 14-15 березня 2022 року. Стали їздити на техніці по селу, зривали українські прапори, вішали триколор.

23 вересня 2022 року почався так званий «референдум». Виборча комісія десь збиралась, напевно в Будинку культури в селі, там же і було організовано голосування.

23.09.2022 до них на подвір`я підійшли ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та двоє озброєних чоловіків в бронежилетах, вони стояли на дорозі, до двору не заходили.

Свідка ОСОБА_11 погукала ОСОБА_12 і запропонувала проголосувати. Свідок запитала, чи можливо не голосувати, ОСОБА_12 відповіла, що так, але ОСОБА_11 проголосувала «проти» і поклала бюлетень в скриньку.

ОСОБА_12 давала їй бюлетень, ОСОБА_13 тримав скриньку, а ОСОБА_14 списки виборців. Військові стояли осторонь і не вмішувались у розмову.

Потім ОСОБА_12 сказала погукати чоловіка ОСОБА_11 .

До цього в них дома російські військові проводили обшук 6 разів. В селі проживало близько 1000 чоловік, з них проросійськи налаштовано 50-60 односельців, вони добровільно підтримали рф, без катувань та тортур. ОСОБА_12 була проросійсько налаштована, так як вона приймала участь у так званому «референдумі». Тісно з нею свідок ОСОБА_11 не спілкувалась. Разом зустрічали корів в кінці села. Всі мешканці села були обурені діями рф, а ОСОБА_12 ніколи не обурювалась. ОСОБА_12 спілкувалась з проросійськи налаштованими односільчанами, які хвалили росію, путіна, казали, що Україні потрібен такий президент.

ОСОБА_12 дружила з ОСОБА_15 - головою виборчої комісії, так званого «референдуму». На той момент старостою села була ОСОБА_16 , яка співпрацювала з російськими військовими.

Свідок під час окупації працювала медичною сестрою у лікарні, надавала допомогу односільчанам, доки окупанти не розбили будівлю лікарні. Натомість обвинувачена ОСОБА_12 до війни ніде не працювала офіційно.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повідомив, що в с. Качкарівку зайшли російські війська, які через деякий час поміняли українські прапори на російські. Свідка ОСОБА_17 знали як «бандеру», тому він не спілкувався з російсько налаштованими односельчанами.

23.09.2022 року до його двору прийшли ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , який тримав скриньку та російські військові, які не вмішувались у розмову та стояли осторонь, з метою голосування свідком на референдумі. Свідок ОСОБА_17 проголосував за Україну та пішов в дім.

В селі було до 100 зрадників, які майже всі поїхали до рф після звільнення села з окупації, а ті що залишились притихли.

Вважає, що ОСОБА_12 добровільно пішла на співпрацю з рашистами. Особисто він з нею не спілкувався, боявся, так як йому погрожували російські військові.

У свідка ОСОБА_17 було українське телебачення через супутник, у всього села воно було, там говорили, щоб мешканці Херсонської області не приймали участь в референдумі, не співпрацювали з рф.

Брага (голова виборчої комісії) та Кобзар (голова сільської ради) були основними колаборантами в селі. ОСОБА_12 була їх подругою. Не розуміє, чому вона приймала участь в референдумі, адже знає її як хорошу, працьовиту людину.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що 05.03.2022 року їх район окупували військові рф. Військові жили в лікарні, дитячому садочку, сусідніх з нею хатах. Референдум про вхід до рф проводився і в селі. 24.09.2022 року до їх будівлі прийшли ОСОБА_12 та двоє солдатів з автоматами, які стояли при вході у двір. ОСОБА_18 запитала у ОСОБА_12 чи обов`язково голосувати, на що обвинувачена відповіла: «Бажано», після чого свідок проголосувала, а ОСОБА_12 з членами комісії пішли далі по хатах.

Як засвідчила свідок ОСОБА_18 , вона не чула, щоб в їх селі зникали люди, гадає, що ОСОБА_12 приймала участь добровільно, російськи солдати не чинили на них тиск.

В с. Качкарівка була адміністрація від рф, яку очолювала ОСОБА_16 .

В ході досудового розслідування до свідка ОСОБА_18 приїжджав один раз працівник СБУ, вона підписувала протокол допиту. Крім того, по фотографіям опізнала ОСОБА_12 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 повідомила суду, що окупація почалась в березні 2022 року, солдати заїхали на танках, ходили пішки по вулицям села, мали розпізнавальні знаки «Z».

Референдум планувався на 16.09.2022 року, а потім 24.09.2022 року. До їх двору прийшла ОСОБА_12 (з бюлетенями), ОСОБА_20 (тримав скриньку) та двоє воєнних з автоматами.

З ОСОБА_12 була коротка розмова, вона сказала голосувати та дала бюлетень. Примушувань з їх сторони не було, вони не говорили за кого голосувати, проте рядом стояли озброєні люди. На запитання, чи обов`язкове голосування, відповідали, що бажано.

Добровільно чи примусово ОСОБА_12 приймала участь у референдумі свідок не знає. Військові рф у цей час, на момент голосування свідком відійшли в сторону і там стояли, на ОСОБА_12 тиску не чинили. ОСОБА_21 була активною, підтримувала рф. ОСОБА_12 увесь час спілкувалась з ОСОБА_22 , проте про що вони говорили свідок ОСОБА_19 не чула.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 повідомила суду, що зайшовши до села, російські військові ввели режим окупації, блок пости, комендантські години, військові комендатури, інше. Головним в них був з позивним «Сурен», а старостою села ОСОБА_24 , яка роздавала гуманітарну допомогу.

З 20.09.2022 року по 27.09.2022 року проходив так званий референдум. Була організована Виборча комісія - ОСОБА_12 , ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , які ходили по домівкам з бюлетенями та скринькою.

ОСОБА_12 запропонувала проголосувати, проте свідок ОСОБА_23 відмовилась, після чого члени комісії пішли. З ними було два солдати з озброєнням. Про факти погроз, примушування голосувати свідок ОСОБА_23 не чула.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 повідомив суду, що в березні 2022 до села зайшли війська рф та окупували його. Свідок перебував в селі до визволення з окупації.

Під час проведення референдуму, його просили проголосувати. ОСОБА_26 (староста села) наказала бути дома. Свідок відмовився голосувати, і ОСОБА_12 , в якої в руках були бюлетені, пішла далі по селу з іншими учасниками референдуму. З ними був військовий з автоматом.

ОСОБА_27 , одразу коли прийшли росіяни, сказав: «О, хоть поживем». ОСОБА_12 приймала участь в референдумі добровільно, за гроші. Свідок ОСОБА_25 чув, що вони отримали по 50 тисяч рублів за участь у референдумі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_28 пояснив, що у вересні 2022 року в селі проводився референдум члени комісії ходили із скринькою для бюлетенів, підходили під кожний двір і вимагали проголосувати. Свідку ОСОБА_28 бюлетені давала ОСОБА_12 , з нею були ще двоє цивільних та двоє військових. Потім вони пішли далі по вулиці. Результати референдуму були сфальсифіковані, бо всі голосували за Україну, а після перерахунку голосів сказали, що всі проголосували за рф.

Покази свідків щодо обставин, викладених в обвинувальному акті, узгоджуються між собою, доповнюють один одне, не містять протиріч, а тому обґрунтовано визнані судом належними доказами, які в сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_12 у пред`явленому обвинуваченні.

Судом також були досліджені письмові докази:

- протокол огляду від 03.12.2022 року загальнодоступної сторінки Всесвітньої мережі Інтернет, а саме російського офіційного Інтернет - ресурсу Совет Федерации Федерального Собрания Российской Федерации. В ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації, що оглядалася із назвою «Постановление «О Федеральном констатитуционном законе «О принятии в Российскую Федерацию Херсонской области и образовании в составе Российской Федерации нового субьекта - Херсонской области. Додаток: копія вказаної постанови» від 04.10.2022 року;

- копія протоколу огляду від 03.12.2022 року, відповідно до якого і ході огляду публікації, підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації, що оглядалась під назвою «Постановление «Об утверджении Указа Президента российской федерации от 19.10.2022 №756 «О введении военного положения на территориях Донецкой Народной Республики, Луганской Народной Республики, Запорожской и Херсонской областей». Додаток: копія постанови;

- копія протоколу огляду від 03.12.2022 року, відповідно до якого в ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації під назвою: «Федеральный закон от 04.10.2022 №375 - ФЗ «О ратификации Договора между российской федерацией и Херсонской областью о принятии в российскую федерацию Херсонской области и образовании в составе Российской Федерации нового субъекта». Додаток: копія закону;

- копія протоколу огляду від 03.12.2022 року, відповідно до якого в ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації із назвою: «Указ про виконуючого обов`язків губернатора Херсонської області ОСОБА_29 » Додаток: копія указу;

- протокол огляду від 05.12.2022 року, відповідно до якого в ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації із назвою: «Договор между Российской Федерацией и Херсонской областью о принятии в Российскую Федерацию Херсонской области и образовании в составе Российской Федерации нового субьекта» от 30.09.2022 року. Додаток: копія договору»;

- копія протоколу огляду від 05.12.2022 року, відповідно до якого в ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації із назвою: «Обрашение главы администрации Хесонской области ОСОБА_30 ». Додаток: копія публікації;

- копія протоколу огляду від 05.12.2022 року, відповідно до якого в ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет звернення самопроголошеної громадянської ради Херсонської області до самопроголошеного голови ВЦА Херсона ОСОБА_29 та до самопроголошеного голови правління ВЦА Херсонської області ОСОБА_31 із пропозицією проведення референдуму на території Херсонської області від 20.09.2022 року. Додаток: копія звернення;

- копія протоколу огляду від 05.12.2022 року, відповідно до якого в ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації із назвою: «Указ Президента Российской Федераци о признании государственного суверенитета и независимости Херсонской области от 29.09.2022 року»;

- копія протоколу огляду від 11.02.2023 року, відповідно до якого в ході огляду публікації підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет публікації із назвою: « ОСОБА_32 : Верховна Рада України ухвалила Заяву щодо невизнання псевдореферендумів і закликала світ так само не визнавати їх»;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 15.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_17 опізнав ОСОБА_7 як місцеву жительку, яка в період окупації погодилась з окупаційною владою та особисто приймала участь в проведенні незаконного референдуму щодо відокремлення Херсонської області від України і входу її до рф, а саме здійснювала подворові обходи місцевих жителів з метою збору голосів;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 15.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_11 опізнала ОСОБА_7 як місцеву жительку, односільчанку, яка в період окупації населеного пункту приймала активну участь в проведенні псевдореферендуму щодо приєднання Херсонської області до складу рф, а саме носила скриньку для голосування у супроводі двох військових;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 15.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_28 опізнав ОСОБА_7 як місцеву жительку, яка проживає недалеко від нього. В період окупації ОСОБА_7 приймала активну участь в організації та проведенні незаконного референдуму щодо приєднання Херсонської області до рф;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 15.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_33 опізнав ОСОБА_7 яка безпосередньо приймала активну участь в проведенні незаконного референдуму щодо приєднання Херсонської області до рф, а саме здійснювала подворові обходи з метою збору голосів;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 31.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_23 опізнала ОСОБА_7 як місцеву жительку села, описавши її зовнішній вигляд, яка в період окупації та при проведенні псевдореферендуму пропонувала ОСОБА_23 прийняти у ньому участь;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 31.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_34 опізнала ОСОБА_7 , як місцеву жительку села, яка в період окупації погодилась на співпрацю з окупаційною владою та безпосередньо прийняла участь в проведенні незаконного референдуму, щодо відокремлення Херсонської області та приєднання її до складу російської федерації, а саме здійснювала подворові обходи місцевого населення з метою збору голосів у незаконному волевиявленні;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 31.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_35 опізнала ОСОБА_7 як місцеву жительку села, яка в період окупації та проведення незаконного референдуму, щодо відокремлення Херсонської області та приєднання її до складу російської федерації пропонувала ОСОБА_36 прийняти участь у псевдовиявленні;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 12.04.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_18 впізнала ОСОБА_7 як місцеву жительку села, яка в період окупації погодилась на співпрацю з окупаційною владою та безпосередньо прийняла участь в проведенні незаконного референдуму, щодо відокремлення Херсонської області та приєднання її до складу російської федерації, а саме здійснювала подворовий обхід місцевих жителів села з метою збору голосів;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 12.04.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_19 впізнала ОСОБА_7 , як місцеву жительку села, яка 24.09.2022 приймала активну участь в організації та проведенні незаконного референдуму, щодо приєднання Херсонської області до складу рф, а саме яка з іншими односельчанами та у супруводі військових рф здійснювала подворовий обхід місцевих жителів села у супроводі складу комісії пропонувала зробити вибір на користь рф.;

Судом також дослідженні процесуальні рішення слідчого і прокурора, а також слідчого судді щодо організації спеціального досудового розслідування і вжитих заходів забезпечення кримінального провадження з метою перевірки дотримання належної правової процедури під час проведення досудового розслідування.

Суд 1-ої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Так, дії обвинуваченої ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: колабораційна діяльність, а саме участь громадянина України у проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, вчинена за попередньою змовою групою осіб.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що обвинувачену під сильним психологічним тиском та залякуванням російських військових було змушено приймати участь у так званому референдумі, а на випадок відмови попереджена про розправу, а також, що обвинувачення відносно ОСОБА_7 не доведено конкретними доказами, а ті докази, які наявні в матеріалах провадження не є такими, що беззаперечно доводять причетність обвинуваченої до інкримінованого їй злочину, апеляційний суд визнає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, під час допиту в судовому засіданні суду 1-ої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України не визнала, зазначила, що прийняла участь у проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території у зв`язку із відчуттям загрози своєму життю та життю своєї родини.

Пояснила, що с. Качкарівку Бориславського району Херсонської було окуповано російськими солдатами в кінці березня 2022 року, до цього війська рф об`їжджали село на малій швидкості з технікою. Мешканці села були залякані, боялись виходити з будинків. Російські військові мешкали в селі в пустих будинках, в приміщенні лікарні та у підвалах. Ходили по селу, по підвалам, горищам, будинкам мешканців, хазяйнували, як їм хотілось. На початку вересня 2022 року, до її подвір`я під`їхав БТР, з нього вийшли військові та спитали, чи її прізвище ОСОБА_7 і наказали негайно з`явитися до сільської ради. Вона на велосипеді поїхала до сільради, де голова сільради ОСОБА_26 в присутності двох військових повідомила ОСОБА_7 , що її занесли в списки учасників референдуму. Отримавши відмову від ОСОБА_7 , один із військових сказав: «Подумайте про Вашу маму, що з нею буде коли ви потрапите до підвалу та зникните з нього?» Про вказану обставину вона розповідала мешканцям села, проте на зараз не пам`ятає кому саме.

Як зазначила ОСОБА_7 , їй відомо, що в селі люди після того, як попадали у підвали були або побиті, або зникали. Вони натерпілися страху, тому в неї не було варіантів, вона не могла суперечити представникам рф. Потім референдум перенесли.

Приблизно 23 вересня 2022 року до неї прийшла ОСОБА_37 та наказала бути о 08.00 годині біля клубу. Прийшовши до клубу, ОСОБА_7 побачила ОСОБА_38 та двох солдат. Їй дали списки та сказали йти по адресах. В неї був сором та страх, вона не могла відмовитись виконувати їх вказівки, тому пішла по дворам. Виборців не агітувала, просто запитувала чи будуть вони голосувати. Хто не хотів не голосував. Через декілька дворів вона відмовилась йти далі і солдати пішли з ОСОБА_39 , а вона пішла додому, де прожила в страху всю окупацію.

11 листопада 2022 року вийшли російські війська, весь час вона мешкала в с. Качкарівка. Втекти вона не могла, так як в неї паралізована мама, не було спецтранпорту для її перевезення та грошей. Вона прийняла участь у референдумі, так як була залякана російськими військовими, психічно зломлена.

Водночас, незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_7 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст.111-1 КК України, її вина у вчиненому доведена під час судового розгляду, в тому числі її особистими показаннями, згідно яких ОСОБА_7 підтвердила факт своєї участі у незаконному референдумі, так і показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_28 допитаних в судовому засіданні, або показання яких були досліджені в судовому засіданні, які також підтвердили факт незаконних дій обвинуваченої ОСОБА_7 .

Вказані свідки зазначили, що обвинувачена в присутності інших учасників комісії ходила подворово, надавала бюлетені та отримувала голоси від виборців.

Доводи обвинуваченої про те, що вказані дії вона здійснювала під тиском військових рф, суд обґрунтовано визнав неспроможними та такими, що надані з метою уникнути відповідальності за вчинений злочин, адже жоден свідок не зазначив, про існування в селі будь яких відомостей, навіть чуток про застосування насильства, примусу до осіб, які приймали участь в проведенні референдуму.

Натомість, в судовому засіданні свідки зазначили, що вони вважають що ОСОБА_7 добровільно приймала участь у проведенні незаконного референдуму, про що свідчила її поведінка протягом тривалого часу окупування села (підтримання спілкування з мешканцями села, які були на стороні агресора, відсутність обурення щодо дій військових російської федерації, спокійний моральний стан насамперед під час проведення референдуму, тощо.). Крім того, відповідно до свідчень свідка ОСОБА_25 , в селі були чутки, що ОСОБА_7 та інші члени комісії отримали грошову винагороду від окупаційної влади за прийняття участі в референдуму.

Про своє постійне, тривале мешкання в с. Качкарівка Беріславського району Херсонської області також зазначила обвинувачена в судовому засіданні під час допиту, при цьому обвинувачена не спростовувала свого зображення в протоколах пред`явлення особи для впізнання чи знайомства із особами, які її опізнали в ході проведення досудового розслідування та в ході судового розгляду обвинувального акту стосовно неї. Також вона не заперечувала своєї участі в проведенні вказаного псевдореферендуму, проте вказувала що приймала участь в ньому під дією примусу.

В апеляційних скаргах захист зазначав, що судом надана необ`єктивна оцінка доказам у справі, свідкам було невідомо про здійснення тиску на ОСОБА_7 та вони їх надали для підтримання позиції обвинувачення.

Апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, при наданні оцінки показанням ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_28 апеляційний суд вважає, що за своєю характеристикою вони є дуже переконливими, оскільки не мають якогось забарвлення або заангажованості, які б показували упередженість по відношенню до ОСОБА_7 . Передача інформації ними здійснювалась дуже спокійно та впевнено. Жодних перебільшень або навпаки будь-яких недомовок їх покази не містять. За змістом покази були як послідовні так і розумно наповнені змістовною доказовою інформацією.

Крім того, жоден свідок допитаний в судовому засіданні не зазначив, що особисто чув від обвинуваченої ОСОБА_7 чи від інших осіб, про те, що обвинуваченій погрожували військові рф фізичною розправою, у разі її відмови від участі в псевдореферендумі.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 07.12.2020 року в справі № 728/578/19, згідно ст. 85 КПК України, належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України, не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Апеляційний суд звертає увагу, що наявність паралізованої матері та осіб на утриманні не є юридично релевантною обставиною, яка могла б виправдати вчинення тяжкого злочину проти основ національної безпеки. Більше того, практика Європейського суду з прав людини засвідчує, що особиста скрута не є виправданням дій, які ведуть до узурпації законної влади та загрожують життю і безпеці інших громадян.

Також колегією суддів враховується, що стороною захисту не надано суду переконливих та об`єктивних заперечень, які б спростовували сукупність досліджених доказів, які переконливо вказують на те, що саме обвинувачена ОСОБА_7 вчинила інкримінований злочин.

Навпаки, ст. 94 КПК України визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Натомість, вказані доводи апеляційної скарги спростовуються сукупністю доказів, ретельний аналіз та оцінка яким наданим вище.

Під час судового розгляду стороною захисту не ставилось питань щодо визнання будь-яких доказів сторони обвинувачення недостовірними, неналежними чи недопустимими. Разом з тим, сторона захисту вважала, що досліджені в суді докази не доводять вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочині, а тому просить закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за недоведеністю вини.

Апеляційний суд вважає, що такі доводи спростовуються сукупністю досліджених доказів, зокрема участь ОСОБА_7 у проведенні незаконного референдуму в Херсонській області також підтверджується протоколами пред`явлення особи для впізнання від 15.03.2023 року, 31.03.2023 року, 12.04.2023 року, відповідно до яких кожен свідок окремо, зазначив, що являється односельчанином обвинуваченої ОСОБА_7 , впізнали її, вказували її прізвище та ініціали з зазначенням конкретних незаконних дій, які вона здійснювала в окремих випадках під час проведення псевдо референдуму.

Важливо підкреслити, що ці дії були вчинені без будь-яких ознак примусу чи тиску. Навпаки, вони мають характер свідомого і цілеспрямованого сприяння інтересам держави-агресора. Цей висновок підтверджується і тим, що громадянка України, мешканка Херсонської області ОСОБА_7 восени 2022 року за попередньою змовою групою осіб, добровільно приймала участь у проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, а саме в с. Качкарівка Беріславського району Херсонської області.

Жодних імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків законодавством не передбачено. Так само не передбачено й обов`язковості обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками.

Про це йдеться у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду № 742/2200/19, який залишив без задоволення касаційні скарги особи, засудженої за грабіж, та її захисника. Сторона захисту, зокрема, стверджувала про недопустимість даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, слідчий всупереч вимогам ч. 6 ст. 228 КПК України належним чином не аргументував проведення пред`явлення особи для впізнання саме за фотознімками, а не безпосередньо самої особи.

ККС ВС визнав ці доводи необґрунтованими з огляду на те, що у ст. 228 КПК України передбачено порядок пред`явлення особи для впізнання. Згідно із ч. 6 ст. 228 КПК України за необхідності впізнання може проводитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах 1 і 2 цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, за матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явлення особи для впізнання.

При цьому, участь понятих, самої особи, яку впізнають, її захисника при проведенні вказаної слідчої дії, нормами КПК не передбачено, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про порушення порядку проведення впізнання особи за фотознімками, відхиляються.

Отже, суди обґрунтовано визнав фактичні дані, отримані за результатами проведення впізнання особи за фотознімками, допустимими доказами у справі, а тому доводи скаржника про протилежне є необґрунтованими.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 носили усвідомлений, добровільний та антидержавний характер, що виключає наявність будь-яких обставин, які могли б свідчити про її вимушеність або примус.

Натомість, в апеляційній скарзі, захисником не вказано, в чому підлягає неповнота або порушення судом 1-ої інстанції при досліджені всіх обставин, та на яких, передбачених законом підставах, а всі його доводи фактично зводились до незгоди із прийнятим судовим рішенням, у зв`язку з чим колегія суддів перевіряє вказані доводи, виходячи із аналізу вироку суду у співвідношенні з матеріалами провадження.

Разом з тим, під час судового розгляду судом 1-ої інстанції ретельно були досліджені та вирішені по суті клопотання сторони захисту щодо невизнання фактичних обставин та суті пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та надана ним оцінка.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та безпосередньо дослідивши кожний наданий доказ як окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку, що всі письмові докази по справі, які надані суду прокурором, є вагомими для того, щоб визнати обвинувачену винною по пред`явленому обвинуваченні, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч.3 ст.17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Всі перелічені вище письмові докази, у співвідношенні з показаннями свідків та матеріалами справи мають доказове значення у цьому провадженні.

Так, частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів.

Дуже часто відсутність прямих доказів призводить до припущень в оцінці фактів і обставин що підлягають доказуванню. Однак у даному провадженні, докази не надають права на два тлумачення. У вироблені переконання про винність обвинуваченої ОСОБА_7 суд зважав як на джерела доказової інформації так і на її зміст. Суд зважав на поведінку свідків, їх здатність висловлювати свої думки, інтонацію та спосіб передачі думок, емоційну складову особи у залі суду. Окремо колегія суддів обговорювала питання належності повідомлених фактів і їх відношення (опосередковане чи пряме) до головного доказового факту у провадженні. Суд намагався оцінити значення інформації для кожної сторони у провадженні, щоб не допустити будь-якої упередженості під час дослідження доказів. Сторона захисту досить активно приймала участь у дослідженні доказів, намагаючись отримати доказову інформацію на користь обвинуваченого.

Відтак, суд 1-ої інстанції ретельно дослідив докази по справі, які мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винної, встановив обставини та спосіб вчиненого злочину, поведінку ОСОБА_7 і всі інші обставин, що мали відношення до справи.

Судом створені необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист, досліджені всі представлені сторонами докази.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, версія сторони захисту щодо недоведеності винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення спростовується сукупністю обставин справи, встановлених під час судового та апеляційного розгляду на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачена є винною у вчиненні цього злочину, стороною обвинувачення, на переконання апеляційного суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

Версія та доводи ОСОБА_7 про незгоду з обвинуваченням, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження її умислу та мотиву на вчинення колабораційної діяльності з посиланням на вимушеність її дій, мають суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відхилення судом її версії подій.

Матеріали справи свідчать, що у обвинуваченої була свобода вибору, тобто вона могла вільно обирати спосіб вчинення своїх дій, розуміючи їх правові наслідки. Навіть якщо мотивом була допомога своїй матері чи інша шляхетна мета, це не виправдовує вчинення протиправних дій. В даному випадку обвинувачена мала альтернативні, законні способи допомогти матері, але свідомо обрала порушити закон.

Як зазначає судова практика, хоча мотиви можуть бути враховані при визначенні покарання, вони не можуть скасувати факт протиправності вчинених дій. Допомога матері чи інші життєві обставини можуть пояснювати мотиви, але не змінюють факт наявності складу злочину. Це відповідає принципам статті 62 Конституції України, де йдеться про презумпцію невинуватості, проте навіть важкі обставини життя не виправдовують злочин.

Крім того, важливим критерієм є усвідомленість особою своїх дій і бажання досягти певного результату. Якщо обвинувачена свідомо пішла на злочинний акт, розуміючи наслідки і бажаючи досягти мети (отримати кошти для лікування матері), це підтверджує наявність добровільного умислу. Таким чином, наявність добрих намірів не свідчить про вимушеність, оскільки особа могла обирати інші шляхи для досягнення своєї мети, але обрала протиправний.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту ОСОБА_7 , з урахуванням наданих матеріалів кримінального провадження, не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, в тому числі і в частині тверджень про наявність примусу до співпраці з представниками окупаційної адміністрації РФ та відсутності умислу на вчинення злочину.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що при її затриманні їй не було вручено ухвала суду про дозвіл на затримання, слід зазначити, що 19.04.2023 р. ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України, та, оскільки до цього вона не перебувала у розшуку, її затримання проводилось із фіксацією у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, а не на підставі ухвали слідчого судді.

Натомість, згідно реєстру судових рішень, клопотання слідчого СВ УСБ України в Херсонській області ОСОБА_40 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , здійснювалось Центральним районним судом м. Миколаєва за участі захисника ОСОБА_41 , та відмовлено в його задоволенні.

В подальшому, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10.05.2023 року було задоволено апеляційну скаргу прокурора Бериславської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_42 , ухвалу слідчого судді скасовано та відносно підозрюваної ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який, продовжувався на підстав відповідних судових рішень, які, в тому числі перевірялись в апеляційному порядку.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено порушення права на захист ОСОБА_7 під час її затримання.

Щодо доводів ОСОБА_7 про те, що під час проведення досудового розслідування до неї був застосований психологічний тиск, колегія суддів зауважує, що під час судового та апеляційного розгляду сторона захисту із будь-якими заявами про ініціювання проведення перевірки вказаних доводів не зверталась.

Разом з тим, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку в цій частині відсутні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги із доповненнями прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегією суддів встановлено наступне.

Так, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Щоб бути справедливим, покарання не повинно перевищувати міру суворості, яка є достатньою для утримання людей від злочинів. Мета покарання полягає не в катуванні і муках людини і не в тому, щоб зробити неіснуючим вже скоєний злочин. Покарання не може бути марною жорстокістю і знаряддям злоби. Однією з головних складових мети покарання є прагнення перешкодити винному знову завдати шкоду суспільству й утримати інших від вчинення тих самих дій. Тому на думку суду слід застосовувати тільки такі покарання, які при збереженні пропорційності зі злочинами залишали б найбільш сильне і найбільш тривале враження на душу людей і були б найменш болісними для тіла злочинця.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 12 КК України та санкції частини п`ятої статті 111-1 КК України встановлено, що інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення є тяжким злочином проти основ національної безпеки України, яке передбачає відповідальність у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Отже, при визначенні обвинуваченій виду та розміру покарання судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер діяння, форму й ступінь вини, мотиви вчинення кримінального правопорушення, наслідки його вчинення, інші обставини, які впливають на покарання, а також дані про особу винної, яка раніше не судима, на обліку у лікаря психіатра та у лікаря нарколога не перебуває, на момент окупації проживала в населеному пункті в якому і вчиняла дії щодо проведення незаконного референдуму, не притягувалася до кримінальної відповідальності, заміжня, не має на утриманні неповнолітніх дітей.

Обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання, відповідно до статті 66, 67 КК України, суд не встановив.

Щодо вимог апеляційної скарги прокурора про визнання обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої суд, відповідно до пункту 11 частини першої статті 67 КК України - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, апеляційний суд вважає, що з урахуванням встановлених фактичних обставин, а саме вчинення злочину під час тимчасової окупації держави агресора, ця обставина не може бути визнана обтяжуючою, а охоплюється складом інкримінованого злочину.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що зазначені судом першої інстанції обставини, які визнані пом`якшуючими та призвели до призначення обвинуваченій покарання у мінімальних межах санкції статті КК України, не знижують ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_7 злочину, а є лише даними, що характеризують її особу, з огляду на те, що судом не встановлені обставини, які пом`якшують покарання, водночас, обвинувачена раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, недалеко від лінії бойового зіткнення залишилась її сім`я, та відбуття покарання у виді 6 років позбавлення волі в умовах війни не може бути визнано занадто м`яким.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ої інстанції про не застосування додаткового альтернативного покарання у виді конфіскації майна.

Так, під час судового розгляду було встановлено, що майно, яке мається у власності ОСОБА_43 , знаходиться на території с. Качкарівка Бериславського району Херсонської області, яке знаходиться на лінії бойового зіткнення та перебуває під постійними обстрілами російських окупаційних військ. За місцем мешкання обвинуваченої, як слідує з пояснень сторони захисту, залишились мешкати її чоловік 1966 року народження, її мати 1941 року народження та син 1989 року народження. Єдиним матеріальним доходом вказаних осіб на даний час є оброблення земельних ділянок, належних обвинуваченій. Вказані обставини дають підстави для незастосування альтернативного додаткового покарання обвинуваченій ОСОБА_7 у виді конфіскації майна. Стороною обвинувачення суду не надано будь-яких даних, що стосується сумісного проживання осіб разом з обвинуваченою (складу сім`ї), а тому ці обставини відповідно до вимог ст. 17 КПК України, трактуються на користь сторони захисту. У разі застосування до обвинуваченої додаткового альтернативного покарання у виді конфіскації майна під час дії в Україні воєнного стану, в місцевості, яка знаходиться недалеко від лінії бойового зіткнення, позбавлення родичів ОСОБА_7 можливості забезпечувати свою життєдіяльність обробкою землі та вирощуванням сільсько-господарської продукції буде вочевидь не справедливим.

Зважаючи на те, що обвинувачена, як громадянка України, вчинила тяжкий злочин проти основ національної безпеки України в період встановленого в Україні воєнного стану, який у зв`язку з цим становить підвищену суспільну небезпечність, наслідки якого виявились, зокрема, у сприянні своїми діями державі-агресору в проведенні незаконного референдуму, порушенні незалежності, суверенітету та територіальної цілісності нашої держави, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченої, її переховування та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливо досягти шляхом призначення їй основного покарання у виді позбавлення волі на строк ближче до мінімального шість років, та без призначення додаткового покарання, у виді конфіскації майна, а також враховуючи, положення частини першої статті 55 КК України, висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду висловлені в постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 344/16025/18, правові позиції наведені в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду щодо застосування ст.. 55 КК України, викладений у постанові від 04 вересня 2023 року у справі № 404/2081/22, обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, займатися діяльністю, яка пов`язана з виборчим процесом та процесом референдуму строком на десять років, що за характером і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Таке покарання, на переконання апеляційного суду, є справедливим і достатнім, а також відповідатиме його меті.

Призначення вказаного покарання у виді позбавлення волі, буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного злочинів, їх обставинам, особі обвинуваченої, а також не тільки меті покарання передбаченого ст. 50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання ОСОБА_7 такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, оскільки покарання призначене із урахуванням особи обвинуваченої, тяжкості вчиненого, а також наслідків злочину та суд 1-ої інстанції належним чином мотивував у вироку призначення покарання ОСОБА_7 .

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції призначив обвинуваченій покарання, відповідно до правил, визначених положеннями ст. 65 КК України, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування вироку - немає.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання є безпідставними, а підстави для скасування або зміни вироку - відсутні.

Отже, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 418, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , її захисника - адвоката ОСОБА_9 , прокурора Бериславської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2025 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили, а засудженою, яка тримається під вартою у той же строк, з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4