УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 335/11399/24

провадження № 51-657ск26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Щербаки Оріхівського району Запорізької області та жителя АДРЕСА_1

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Затверджено мирові угоди за цивільними позовами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Судовими рішеннями встановлено, що 28 квітня 2024 року приблизно о 20:45 на ділянці Прибережної автомагістралі в м. Запоріжжі ОСОБА_5 керував автомобілем «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 151,2 км/год (при дозволеній в населеному пункті 50 км/год) та допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , чим порушив вимоги пп. «б», «д» п. 2.3, п. 12.3, п. 12.4, пп. «б» п. 12.9 ПДР. Внаслідок ДТП ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла, а потерпілий ОСОБА_9 - тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування касаційних вимог потерпіла стверджує, що апеляційний суд не мотивував своє рішення. Зокрема в оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції не навів відповідних мотивів, з яких ОСОБА_5 повинен відбувати реальне покарання та не врахував визнання засудженим вини, його щире каяття, співпрацю зі слідством, відсутність судимостей та позитивні характеристики, необережний характер вини щодо наслідків, укладення мирової угоди за цивільними позовами та позицію потерпілих, які вважали за можливе звільнити ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. Зазначає, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні виклав абстрактну оцінку, яка не замінює індивідуалізованого аналізу, а саме: «небезпечність для суспільства», «вплив на формування думки інших осіб», «будь-яке інше покарання, окрім реального відбування, не забезпечить мету покарання».

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи касаційної скарги потерпілої полягають у незгоді із призначеними засудженому основним покараннями та незастосуванням до останнього ст. 75 КК.

Як вбачається з судових рішень, під час призначення покарання ОСОБА_5 , судами враховано конкретні обставини вчиненого засудженим кримінального правопорушення, зокрема грубе порушення останнім вимог ПДР (рух автомобілем у місті зі швидкістю 151,2 км/год), наслідки у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_8 та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, відомості про засудженого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його ставлення до вчиненого (висловлення жалю та вибачень потерпілим, часткове відшкодування завданої шкоди), наявність пом`якшуючої покарання обставини (щире каяття) та відсутність обставин, які його обтяжують.

Також під час призначення покарання судами було враховано поведінку потерпілих, які в момент ДТП перетинали проїжджу частину вулиці поза межами пішохідного переходу, а одна з потерпілих перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі вищенаведених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_5 мінімального основного покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк - 3 роки, а також про відсутність підстав для застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що у цьому провадженні, враховуючи конкретні обставини вчиненого інкримінованого правопорушення і характеристики засудженого реальне відбування мінімального покарання у вигляді позбавлення волі є справедливим та достатнім, а підстав для застосування положень ст. 75 КК немає.

Окрім цього, Суд відхиляє доводи потерпілої про наявність в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду абстрактної оцінки, яка не замінює індивідуалізованого аналізу, а саме: «небезпечність для суспільства», «вплив на формування думки інших осіб», «будь-яке інше покарання, окрім реального відбування, не забезпечить мету покарання». Зокрема у своєму рішенні суд апеляційної інстанції чітко вказав, що ОСОБА_5 є небезпечним для суспільства, оскільки, з огляду на обставини вчиненого ним злочину, поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху та зазначив, що будь-яке інше покарання, окрім реального його відбування, не забезпечить виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відтак колегія суддів вважає, що основне і додаткове покарання у цьому кримінальному провадженні відповідають загальним засадам справедливості та індивідуалізації покарання.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є законною, вмотивованою і обґрунтованою.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3