Справа № 127/4252/24
Провадження № 1-кп/127/131/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.05.2023 за № 0000741, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

представника потерпілого комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" - ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України не вбачає. Просить призначити судовий розгляд кримінального провадження, в який викликати сторони кримінального провадження та свідків. Заперечив проти задоволення клопотання захисника про повернення обвинувального акта прокурору, оскільки вважає, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстав для повернення обвинувального акта не має. В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2024, просив відмовити, оскільки підстав для йього не має. Скарги представника потерпілого комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" ОСОБА_6 просив залишити без задоволення. Позовну заяву прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі Вінницької міської ради як власника комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 на користь комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, в сумі 13 875 549 грн. 84 коп. просив прийняти до розгляду.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 заявив клопотання про повернення обвинувального акта прокурору з наведених у письмовому клопотанні підстав. Крім того, зазначив, що відповідно до п. п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, який обмежує права власника. Статтею 174 КПК України передбачені підстави до скасування арешту майна. Так, у частині 1 вказано, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Так, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду у справі №127/1365/24 від 16.01.2024 року накладено арешт на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_3 , а саме на: садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності у частці 1/1; земельна ділянка з кадастровим номером: :09:001:1598, загальною площею 0,0284 га, що за адресою Хмельницька область, Новоушицький район Куражинська с/рада, на праві приватної власності у частці 1/1; квартира за адресою АДРЕСА_2 на праві приватної спільної часткової власності у частці . Заборонено ОСОБА_3 та іншим особам вчиняти будь-які дії з майном. Єдиною підставою, якою слідчий суддя керувався для накладення арешту на майно ОСОБА_3 є забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), передбаченої ч. 6 ст. 170 КПК України. Поряд з цим, під час судового розгляду клопотання сторони обвинувачення про арешт майна 16.01.2024 року цивільний позов до ОСОБА_3 не був направлений до Вінницького міського суду, судом не був прийнятий до провадження. Більше того, згідно поданого ним клопотання, позовну заяву від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням поданої прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року слід повернути прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із відсутністю підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави. Більше того, статтями 7, 16 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, крім іншого, для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільного позову). Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Поряд з цим, згідно частини 8 статті 170 КПК України передбачено, що вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою. Під час накладення арешту на майно 16.01.2024 року не досліджувалась реальна вартість садового будинку, земельної ділянки та частки квартири, оцінка таких об`єктів нерухомості проведена не була, а від так судом не дотримані вимоги ч. 8 ст. 170 КПК України, з врахуванням ціни пред`явленого позову та слідчим суддею неспівмірно накладено арешт на об`єкти нерухомості, що є грубим порушенням права власності. Таким чином, судове рішення у справі №127/1365/24 від 16.01.2024 року слідчим суддею ухвалене не обґрунтовано. Більше того, судовим рішенням позбавлено власників (крім ОСОБА_3 ) вчиняти будь-які дії з належною часткою квартири за адресою АДРЕСА_2 . Згідно з ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Просив скасувати повністю арешт майна накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду у справі №127/1365/24 від 16.01.2024 року, яким накладено арешт на майно яке перебуває у власності ОСОБА_3 , та яким заборонено ОСОБА_3 та іншим особам вчиняти будь-які дії з майном. Вважає, що не може бути призначений судовий розгляд на підставі даного обвинувального акту, обвинувальний акт на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України повинен бути повернутий судом прокурору, оскільки він не відповідає вимогам КПК України, тобто стороною обвинувачення грубо порушені фундаментальні права підзахисного та загальні засади кримінального провадження на стадії досудового розслідування та при затверджені обвинувального акту. Так, обвинувальний акт має містити відомості зазначені в ч. 2 ст. 291 КПК України, при цьому в даному підсумковому процесуальному документі досудового розслідування не повинно бути жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього процесуального документа повинні бути узгодженні як між собою, так і з доданими до нього додатками згідно вимог ч. 4 ст. 291 КПК України. При складанні та затвердженні обвинувального акту, прокурором вимоги Закону не виконанані, про що свідчать наступні факти, які мають суттєве значення при розгляді питання про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту. Так, 15.01.2024 Об`єднана палата ККС ВС у постанові у справі №683/694/20 дійшли до правових висновків, що у пункті 13 ч. 1 ст. 3 КПК України законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового відображення трьох складників щодо висунутого обвинувачення: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (формули обвинувачення); формулювання обвинувачення. При цьому під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Так, згідно розділу «формулювання обвинувачення» відображеного на аркушах 63 - 125 обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам окремих юридичних осіб. На аркуші 73 обвинувального акту вбачається, що КП «Вінницька транспортна компанія», яку очолював генеральний директор ОСОБА_3 07.04.2017 року в електронній системі публічних закупівель «Prozorro» опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів UA-2017-04-07-000299-c, назва номенклатурної позиції предмета закупівлі - Послуги з охорони об`єктів, очікувана вартість предмета закупівлі: 3 800 000 грн. Водночас, комунальним підприємством також опублікована тендерна документація для процедури відкритих торгів на закупівлю послуг за кодом ДК 021:2015 - 79710000-4 Охоронні послуги (Послуги з охорони об`єктів), затверджена протоколом засідання тендерного комітету від 07 квітня 2017 року № 40 (далі - тендерна документація від 07.04.2017 року). Далі, аркуш 74 обвинувального акту передбачає, що ОСОБА_7 який являвся директором ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" 21.04.2017 року подав первинну тендерну пропозицію від імені ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" на суму 3 800 000,00 гривень. За результатами проведення відкритих торгів переможцем визнано ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт». У подальшому, 25.05.2017 між Комунальним підприємством «Вінницька транспортна компанія» в особі Генерального директора ОСОБА_3 , що діє на підставі Статуту (далі «Замовник») та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» в особі директора ОСОБА_7 , що діє на підставі Статуту (далі «Виконавець») укладено договір поставки від 25.05.2017 №25/05-17 Послуги з охорони праці об`єктів, у відповідності до проведеної процедури закупівлі відкриті торги UA-2017-04-07-000299-c, за кодом ДК 021:2015-79710000-4 Охоронні послуги (далі Договір поставки №25/05-17 від 25.05.2017). Відповідно п.1.1. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017, в порядку та на умовах, визначених Договором, Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується надати за плату послуги по охороні майна (Послуги з охорони праці об`єктів (Охоронні послуги) за кодом ДК 021:2015-79710000-4) Замовника, вказаного у Дислокації, що наведена у Додатку №1 до даного Договору та є невід`ємною частиною. Згідно п.1.3. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017 охорона об`єкта здійснюється 10 цілодобовими постами охорони Виконавця, 1 денним Постом Охорони, 3 нічними Постами Охорони та 2 начальниками зміни. Відповідно до п.1.4. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017, ціна Договору становить 3 700 000,00 гривень з ПДВ. Щомісячна вартість охоронних послуг за один календарний місяць становить 308 333,33 гривень з ПДВ. Аркуш 75 76 передбачає: у подальшому між Комунальним підприємством «Вінницька транспортна компанія» в особі Генерального директора ОСОБА_3 , що діє на підставі Статуту та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» в особі директора ОСОБА_7 , що діє на підставі Статуту укладено ряд додаткових угод про внесення змін до Договору про надання послуг з охорони об`єктів (Охоронні послуги) №25/05-17 від 25.05.2017: - додаткова угода від 25.08.2017 б/н, у якій сторони домовились внести зміни в пункти 1.3 та 1.4 Договору та викласти їх в наступній редакції: 1.3. Охоронна об`єкта здійснюється 8 цілодобовими постами охорони Виконавця, 1-денним Постом Охорони, 3 нічними Постами Охорони та 2 начальниками зміни; п.1.4. Ціна Договору становить 3 145 000,06 гривень з ПДВ. Щомісячна вартість охоронним послуг за один календарний місяць становить 246 666,64 гривень з ПДВ. - додаткова угода від 20.05.2018 №2 про продовження терміну дії Договору поставки. Послуги з охорони об`єктів (охоронні послуги) № 25/05-17 від 25.05.2017 (за код ДК 021:2015-79710000-4). Згідно даної додаткової угоди, керуючись п. 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», сторони домовились внести зміни в пункт 9.1. Договору та викласти його в наступній редакції: 9.1. Договір набирає чинності з 25.05.2017 року і продовжений на строк, достатній для проведення процедури закупівлі в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної Договором, але в будь-якому випадку на строк його дії не пізніше 20.07.2018 включно. При цьому, ОСОБА_7 , будучи обізнаним щодо вимог тендерної документації, створюючи видимість використання коштів за договором на оплату праці працівників Товариства та сплату обов`язкових платежів, надав у складі тендерної пропозиції, серед іншого, Розрахунок вартості охорони об`єктів КП «Вінницька транспортна компанія» відповідно до п. 1 якого витрати на заробітну плату поста охорони, які сплачує підприємство становить 11 712 гривень. Таким чином, відповідно до умов п.1.3. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017 року мінімальна кількість осіб, яка має бути залучена для здійснення охорони об`єктів становить 18 осіб на добу. При цьому у Калькуляції (розрахунку вартості послуг) по охороні об`єктів КП «Вінницька транспортна компанія» зазначено, що всього задіяно 55 охоронників, в той час, як на обліку в органах державної податкової служби і органів Пенсійного фонду України впродовж 2017 року перебувало 13 застрахованих осіб, яким нараховувались виплати, впродовж 2018 року від 12 до 13 таких осіб. (Тут сторона обвинувачення не конкретизує що такі відомості про облік працівників стосується саме ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт»). Окрім того, у складі тендерної пропозиції також надано довідку (тут сторона обвинувачення не зазначає що довідка видана директором ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 ) щодо чисельності атестованих охоронників, відповідно до якої їх кількість складає 77 осіб. На аркуші 77 зазначено, що водночас, враховуючи положення договору поставки від 25.05.2017 №25/05-17 Послуги з охорони праці об`єктів, у відповідності до проведеної процедури закупівлі відкриті торги UA-2017-04-07-000299-c, за кодом ДК 021:2015-79710000-4 Охоронні послуги, додаткову угоду від 25.08.2017 б/н та додаткову угоду від 20.05.2018 №2, сума заробітної плати, яка включена ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» до розрахунку вартості охорони об`єктів КП «Вінницька транспортна компанія» та, відповідно, до актів здачі приймання робіт (надання послуг), період з травня 2017 по червень 2018 складає 1 729 673,12 гривень. При цьому, Договором поставки №25/05-17 від 25.05.2017 року було передбачено залучення працівниками ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» у кількості 55 осіб, для здійснення охорони об`єктів, вказаних в Дислокації, в який закладено оплату праці виходячи із Розрахунку, наданого ОСОБА_7 до тендерної документації. Аркуш 79 зазначає, в той же час ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт», за період з травня 2017 по червень 2018, нараховано та сплачено заробітної плати в загальній сумі 554 308,02 грн. працівникам в кількості від 12 до 13 осіб. Тобто, ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт», не маючи в штаті необхідної кількості працівників не мало можливості виконати умови Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017 року в частині технічних вимог та якісних характеристик предмета закупівлі, не забезпечила охорону об`єктів, вказаних в Дислокації, чим порушила умови вказаного договору. Аналогічне «формулювання обвинувачення» й зазначене щодо укладення договорів поставки Послуги з охорони об`єктів у період 2018-2022 років аркуш 84 - 85, 87-88, 89, 90, 95-96, 98 100, 101, 107-108, 110, 113, 119-120, 121-122, 124. Аналізуючи зміст «формулювання обвинувачення» вбачається, що директор ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 подав первинну тендерну пропозицію від імені ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт", яка очевидно містила неправдиві відомості щодо чисельності атестованих охоронників, відповідно до якої їх кількість складає 77 осіб, тобто останній засвідчив можливість належного виконання умов договору поставки (охорони об`єктів) та подав Розрахунок згідно якого передбачалось залучення працівників ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" у кількості 55 осіб для здійснення охорони об`єктів та ним же була передбачена оплата праці саме такої кількості працівників. Тобто в діях директора ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" вбачаються ознаки заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем - грошовими коштами КП «Вінницька транспортна компанія» внаслідок виконання договору поставки надання послуг по охороні майна КП, що спричинило збитки КП в особі Вінницької міської ради. Однак зміст «формулювання обвинувачення» обвинувального акту затвердженого прокурором 07.02.2024 року не містить таких важливих фактичних обставин щодо кваліфікації діянь директора ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" ОСОБА_7 , але містить посилання на його анкетні данні, вчинення кримінально-караних діянь та вбачається про його, ОСОБА_7 , окрему кваліфікацію, що не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення Закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. З даного обвинувального акту, а саме з сформульованого обвинувачення щодо ОСОБА_3 не вбачається, чи повідомлено про підозру іншій особі, прізвище якого зазначене у формулюванні обвинувачення службової особи директора ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" ОСОБА_7 , а також чи існує відносно нього обвинувальний вирок. Таким чином, чинний КПК України, зокрема ст.ст. 17, 20, 21, 22 КПК України та міжнародні стандарти у галузі судочинства, вказують на неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий розгляд. В свою чергу матеріали кримінального провадження, обвинувальний акт в якому перебуває на розгляді суду сьогодні, містять відомості про те, що згідно витягу з ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення внесені 23.05.2023 року, однак першочергово здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000108 від 24.05.2022 року, в якому директору ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 повідомлено про підозру 25.04.2023 року за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України та обвинувальний акт відносно якого направлено до суду 29.05.2023 року та справа відносно якого закрита на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України вже 21.07.2023 року. Обвинувачення висунуте директору ТОВ ОСОБА_7 за вчинення заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем - грошовими коштами КП «Вінницька транспортна компанія» внаслідок виконання договорів поставки надання послуг по охороні майна КП протягом 2017-2022 років, що спричинило збитки КП в особі Вінницької міської ради на суму 2 457 420,16 гривень. Такі відомості достеменно відомі прокурору, однак ним навмисно не відображено в «формулюванні обвинувачення» обвинувального акту затвердженого 07.02.2024 року обставини вчинення кримінальних правопорушень, висунення обвинувачення та наявності остаточного судового рішення відносно директора ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 , оскільки такі відображені відомості повністю нівелюють, виключають, спростовують сутність обвинувачення висунутого ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 367 КК України. Таким чином, встановити обґрунтованість або необґрунтованість обвинувачення можливо лише при обвинуваченні особи не взагалі у чомусь, а лише у конкретних діях і лише за конкретними ознаками кваліфікації дій у відповідності до КК України, а як вбачається з обвинувального акту, такі вимоги кримінального процесуального закону виконані не були, що вказує про те, що обвинувальний акт, який є предметом сьогоднішнього розгляду не відповідає вимогам КПК України. Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених «поза розумним сумнівом» доказах про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Все вищевикладене є наслідком неконкретного формулювання обвинувачення та відсутності такого формулювання в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, де визначено, що обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим КПК України. Разом з цим ч.1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісний і повний її захист і, як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку. Даний обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, оскільки: статтею 7 КПК України передбачені загальні засади кримінального провадження, одною з яких є законність. Частиною 1 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Призначення судового розгляду за наявності викладених вище недоліків і порушень закону з їх усуненням прокурором на наступних стадіях провадження законом не передбачено. Сторона захисту вважає, що досліджений на стадії підготовчого судового засідання обвинувальний акт та доданий до нього Реєстр матеріалів підлягає безумовному поверненою прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором в наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України. Повернення дослідженого судом обвинувального акта разом з додатками прокурору буде відповідати вимогам ст. 2 КПК України, аналогічна позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» від 03.10.2012 №223-1430/0/4-12. Просив клопотання задовільнити та повернути прокурору обвинувальний акт з додатками. Крім того, поряд з обвинувальним актом до суду надійшла позовна заява від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням подана прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року. З огляду на направлену позовну заяву прокурором разом з обвинувальним актом, вважає за необхідне заявити клопотання про повернення позовної заяви прокурору на підставі пункту 4 частини 4 статті 185 ЦПК України. Законодавчо визначені підстави до пред`явлення позовної заяви прокурором в інтересах Держави в межах розслідування кримінального провадження. Як передбачено у ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Згідно з пунктом 4 частини 4 статті 185 ЦПК України, суд повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Також згідно ч. 5 ст. 175 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Частиною 3 статті 128 КПК України передбачено, цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених частиною четвертою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим". Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. На аркуші 60-66 позовної заяви прокурором зазначені підстави для представництва інтересів держави. Зокрема, прокурором здійснено посилання на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на рішення Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, а саме висновки про застосування норм права: 76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. 77. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 79. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 81. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 82. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. 83. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України. Таким чином, враховуючи подану позовну заяву прокурором на аркуші 62 ним обґрунтовуються, на його погляд, підстави, як: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. Так, прокурором зазначено, що слідчим 06.12.2023 року скеровано лист на адресу Вінницької міської ради про можливість залучення в якості потерпілого у даному кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що станом на 06.12.2023 року досудове розслідування здійснювалось за ст. 191 ч. 5 КК України, повідомлення про підозру ні кому не оголошувалось. Далі прокурор зазначає, що відповідно до листа Вінницької міської ради від 22.12.2023 року №01/00/011/79265 лист слідчого скеровано до КП «Вінницька транспортна компанія». 10.01.2023 року слідчим скеровано лист до КП «Вінницька транспортна компанія» щодо залучення КП в якості потерпілого у кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що 17.01.2024 року за №57 від начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія» на адресу слідчого направлено відповідь на лист від 06.12.2023 року та на лист від 10.01.2024 року, де КП «Вінницька транспортна компанія» висловило наступну позицію: «Згідно сталої практики та вимог кримінального закону (ст. 55 КПК України), статус потерпілого згідно КПК України, особа набуває автоматично з дати звернення із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, за наявності заподіяння майнової, моральної шкоди. Також необхідно враховувати, що факт заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням може бути остаточно встановлений лише обвинувальним вироком суду, тому слідчий і прокурор не уповноважені вирішувати розмір та ступень спричиненої шкоди. За вищевикладених обставин, КП «Вінницька транспортна компанія» з огляду на надану інформацію в повідомленні за №39684/200/23 від 06.12.2023 року, не вбачає підстав, з огляду на зміст ст. 55 КПК України, про визнання юридичної особи потерпілим». «Щодо права, обов`язку пред`явлення цивільного позову до підозрюваної особи чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, звертаємо увагу, що такий позов пред`являється у виключних випадках за наявності до цього підстав. Наразі, таких підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів до КП «Вінницька транспортна компанія» не вбачається, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. У той же час, відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів протягом встановленого ЦПК України, ГПК України строку, як на стадії здійснення досудового розслідування, під час розгляду кримінального провадження судом, а також після ухвалення судом рішення у даній справі. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц). Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз.3 ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру», окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абз. 1 ч. 3 ст. 23 цього Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Тобто чинне законодавство та існуюча правозастосовна практика сформована судовими органами не наділяє права представництва прокурором інтересів комунального підприємства в суді. Викладені Вами у згаданих повідомленнях органу досудового розслідування обставини будуть враховані в ході діяльності КП «Вінницька транспортна компанія»». Далі прокурор зазначає, що ним 12.01.2024 року направлено лист до Вінницької міської ради щодо отримання інформації про те, чи буде пред`явлено позов до підозрюваного ОСОБА_3 в межах кримінального провадження. Однак, станом на 15.01.2024 року ні від Вінницької міської ради, ні від КП «Вінницька транспортна компанія» відповіді на вищевказані листи не надходило. Слід звернути увагу, що з дати повідомлення про підозру ОСОБА_3 10.01.2024 року об 15.47 годині і до дати підписання прокурором позовної заяви минуло менше 5 днів, з яких робочих три, включаючи 10.01.2024 року, тобто прокурор доводить невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, тобто бездіяльність протягом трьох робочих днів, що є безпідставним та необґрунтованим. Лист прокурора від 12.01.2024 року не містить будь-якої відмітки про його прийняття і реєстрації у Вінницькій міській раді саме 12.01.2024 року. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення, термін який надав прокурор склав три робочі дні, що є недостатнім та не спроможнім навіть надати відповідь, не говорячи про перевірку викладених фактів (Пункт 79 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). Так, у пункті 80 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зазначено: невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Тут, слід вказати, що прокурор лише один раз 12.01.2024 року звернувся на виконання обов`язків визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Вінницької міської ради, не дочекавшись відповіді зареєстрував позовну заяву 15.01.2024 року, яку скерував до суду після 07.02.2024 року, навмисно не дочекавшись відповіді відповідного органу. Хоча згідно відповіді заступника міського голови Виконавчого комітету ВМР від 15.01.2024 року за №01/00/011/3050 на вх. №50/624вих-24 від 12.01.2-24 року вказано, що для вирішення поставлених питань та організації виконання, лист прокурора направлено за належністю на адресу КП «Вінницька транспортна компанія», що жодним чином не засвідчує про невиправдану затримку або бездіяльність компетентного органу. Більше того, прокурором не враховано вмотивовану відповідь від 17.01.2024 року за №57 начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія», де висловлена цілком логічне та законне твердження, що наразі, підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів КП «Вінницька транспортна компанія» - не вбачає, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Підпис начальника юридичного відділу засвідчує, що КП «Вінницька транспортна компанія» у своєму штаті має юридичний орган, який за Законом зобов`язаний здійснення претензійно-позовної діяльності, тобто наявний компетентний орган, однак такий орган жодним чином не бездіяв, а висловив політику підприємства, зазначивши, що слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону, наприклад, внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо; сама по собі обставина не звернення належного і уповноваженого позивача з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави; обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах; відсутність визначених підстав для представництва інтересів держави, свідчить про заявлення позову особою (прокурором), яка не має процесуального права і дієздатності. Водночас, до позовної заяви прокурором не додано будь яких доказів про те, що прокурор вжив вичерпних заходів у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», завчасно повідомив, із наданням відповідних доказів про наявність підстав вважати про спричинену шкоду, не з`ясував в органі в інтересах якої подається позовна заява чи є прийнятними позовні вимоги та чи не вбачається підстав для відкликання позовної заяви позивачем. Позовна заява від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням подана прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року. При цьому, відповідно до п. 1.1. Статуту комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія», затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 23 грудня 2016 року №544 (далі Статут 2016), зазначено, що даний Статут регламентує діяльність комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» (далі - Підприємство), яке є правонаступником всіх прав і обов`язків комунального підприємства «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління». Відповідно до п. 1.2. Статуту 2016 власником Підприємства є Вінницька міська територіальна громада в особі Вінницької міської ради (надалі - Власник). Органом, за яким закріплено функції управління Підприємством, є департамент енергетики, транспорту зв`язку міської ради (далі Орган управління). Відповідно до п. 3.1. Статуту 2016 Підприємство є самостійним господарюючим суб`єктом із статусом комунального підприємства. Підприємство є юридичною особою з моменту його державної реєстрації, має відокремлене майно, самостійний баланс, поточні та валютні рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, інші реквізити, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до п. 3.5. Статуту 2016 Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. Підприємство не несе відповідальність за зобов`язаннями держави, територіальних громад області та Вінницької міської територіальної громади, Власника, Органу управління. Відповідно до п. 4.2. Статуту 2016 майно Підприємства є комунальною власністю Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради та належить Підприємству на праві господарського відання. Підприємство щоквартально звітує перед Органом управління щодо ефективності використання закріпленого за ним майна. Відповідно до п. 4.4. Статуту 2016 джерелами формування майна Підприємства є: грошові та матеріальні внески Власника; доходи, одержані від надання послуг, виконання робіт та від реалізації продукції, а також від інших видів фінансово-господарської діяльності; доходи від цінних паперів; банківські та інші кредити, позички, позики; поточні трансфери з бюджету Вінницької міської територіальної громади; капітальні трансфери з бюджету Вінницької міської територіальної громади; субвенції з державного та обласного бюджетів; майно, придбане (набуте) в інших юридичних і фізичних осіб у встановленому чином законодавством порядку; благодійні внески, пожертвування фізичних і юридичних осіб, дари, а також майно, передане за заповітом; інші джерела, незаборонені чинним законодавством України. Відповідно до п. 4.10. Статуту 2016 джерелом формування фінансових ресурсів Підприємства є прибуток, кошти одержані від підприємств, установ, організацій, громадян та інші надходження, включаючи кредити. Відповідно до п. 5.1. Статуту 2016 Підприємство, відповідно до чинного законодавства та цього Статуту, має право: самостійно планувати свою діяльність, визначати стратегію та основні напрямки свого розвитку відповідно до галузевих науково-технічних прогнозів та пріоритетів, кон`юнктури ринку продукції, товарів, робіт, послуг; реалізовувати свою продукцію, надавати послуги; за погодженням з Власником створювати філії, представництва, інші відокремлені підрозділи з правом відкриття рахунків; укладати правочини, господарські договори та угоди. Відповідно до п. 6.4. Статуту 2016 поточне управління Підприємством здійснює Генеральний директор, який призначається на посаду або звільняється з неї розпорядженням міського голови. У поточній діяльності Генеральний директор Підприємства підзвітний та підконтрольний міському голові та Органу управління. Відповідно до п. 6.5. Статуту 2016 Генеральний директор самостійно вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством та цим Статутом до компетенції Власника, Органу управління. Тобто, Комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925, є самостійною юридичною особою, з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням державних коштів; тому факт незвернення КП з позовом протягом певного періоду без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору не свідчить про неналежне виконання такими органами своїх функцій із захисту інтересів держави. Тому, слід зазначити, з огляду на позовну заяву, про недостатність для прийняття позовної заяви до розгляду самого лише посилання в ній на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, оскільки у такому випадку прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону. Така позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладених в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, а також у інших постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 926/03/18, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18. Таким чином, з огляду на те, що прокурором Позивачем визначено Вінницьку міську раду, всупереч вимог Закону, оскільки Комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925, є самостійною юридичною особою, з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням державних коштів, позовна заява не може бути прийнятою і з цих підстав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 дійшла до висновків щодо застосування норм права: «Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави». Більше того, згідно відповіді на адвокатський запит ТВО генерального директора Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» від 13.03.2024 року №334 вбачається, що КП є юридичною особою, яка має повну правосуб`єктність необхідну дл захисту своїх майнових прав і інтересів, у тому числі в суді. Підприємство може бути позивачем, є юридичною особою, в штаті є працівники юридичного відділу підприємства. Вінницька міська рада не уповноважена захишати майнові права КП «ВТК». З боку колишнього генерального директора ОСОБА_3 не спричинялась будь-яка шкода та такі відомості не відображені згідно даних бухгалтерського обліку. В аудиторських звітах за період 2017 по 2023 роки відсутня інформація щодо фінансових порушень та спричинення шкоди внаслідок укладення договорів поставки між КП «ВТК» та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт». Таким чином, прокурор не має законних повноважень на представництво інтересів Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925. З огляду на викладене, позовну заяву від 15.01.2024 року слід повернути прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави. Просив позовну заяву від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням поданої прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року - повернути прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави. Так, Другий сенат Конституційного Суду України 3 грудня 2025 року на пленарному засіданні ухвалив Рішення у справі № 3-28/2024(59/24), № 6-р(ІІ)/2025 щодо представництва прокурором інтересів держави в суді на підставі абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Конституційний Суд України розкриває зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням своїх юридичних позицій щодо визначення понять "інтереси держави" та "представництво інтересів держави в суді", наведених, зокрема, у рішеннях від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 та від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004. З огляду на вказане Конституційний Суд України зазначає, що "інтереси держави" стосуються різних сфер та не є вичерпними; їх захист потребує здійснення різнопланових заходів щодо конституційно значущих і водночас несхожих цінностей та об`єктів захисту, зокрема суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захисту прав усіх суб`єктів права власності та господарювання; інтереси держави можуть збігатися або не збігатися з інтересами окремих осіб, державних органів, державних чи недержавних підприємств, установ та організацій. Конституційний Суд України наголошує, що пункт 3 частини першої статті 131 - 1 Конституції України уповноважує прокуратуру на здійснення представництва інтересів держави в суді тільки у виключних випадках та в порядку, що визначені законом, а не на здійснення такого представництва у випадках, визначених органами прокуратури. Конституційний Суд України констатує, що в пункті 3 частини першої статті 131 - 1 Конституції України прикметник "виключний" означає виняток із загальних правил. З огляду на це словосполучення "у виключних випадках", яке міститься в зазначеному конституційному приписі, вказує на обмежувальний характер останнього. Він не наділяє прокуратуру універсальними повноваженнями щодо представництва інтересів держави в суді та не встановлює для неї загальної чи альтернативної компетенції, а стосується представництва інтересів держави в суді лише у виняткових, нетипових за своєю юридичною природою обставинах. Відповідно й припис "у виключних випадках і в порядку, що визначені законом", який міститься в пункті 3 частини першої статті 131 - 1 Конституції України, серед іншого, означає, що хоча законодавець і має дискрецію щодо унормування в законах України випадків і порядку здійснення представництва прокуратурою інтересів держави в суді, однак обов`язковим є те, щоб такі випадки не лише установлювалися законом, а й були об`єктивно винятковими, чітко обмеженими, зведеними до мінімально необхідних, обумовленими особливими обставинами та сприймалися стороннім спостерігачем не як загальні правила, а саме як винятки. Визначення таких випадків є дискрецією законодавця. Однак, на думку Конституційного Суду України, ними можуть бути, зокрема: - невизначеність (відсутність) у законодавстві України суб`єкта владних повноважень, уповноваженого на захист відповідних інтересів держави; колізії повноважень кількох органів публічної влади, якщо це унеможливлює захист ними інтересів держави в межах спірної компетенції; заподіяння шкоди інтересам держави правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, якщо цивільний позов у кримінальному провадженні не був чи не міг бути поданий або залишений без розгляду; звернення до прокуратури уповноваженого на захист інтересів держави суб`єкта з клопотанням про подання позову до суду; виявлення прокурором під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням фактів порушення або загрози порушення важливих інтересів держави, що потребують належного судового захисту. Аналіз таких даних свідчить, що "виключні випадки" представництва прокуратурою інтересів держави в суді, не пов`язані з кримінальним провадженням, фактично перетворилися на поширену практику, яка є несумісною з конституційно визначеним винятковим характером таких випадків (З рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 3 грудня 2025 р. у справі № 3-28/2024(59/24), № 6-р(ІІ)/2025 щодо представництва прокурором інтересів держави в суді). Конституційний Суд України вважає, що акумулюючий ефект застосування окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» призводить до того, що прокурор фактично отримує можливість звертатися до суду в інтересах держави за відсутності належно визначених Законом випадків представництва прокурором інтересів держави в суді або критеріїв/ознак їх установлення, й таке нормативне регулювання призводить до втручання прокуратури у сферу повноважень інших суб`єктів владних повноважень та втручання у права різних заінтересованих суб`єктів. Крім того, нечіткість визначення окремими приписами абзацу першого частини третьої статті 23 Закону відповідних випадків представництва прокурором інтересів держави в суді та підстав його звернення до суду не забезпечує юридичної визначеності для інших суб`єктів владних повноважень та заінтересованих учасників суспільних відносин. Це створює суттєві ризики, реальну загрозу порушення основних засад судочинства, закріплених пунктами 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України, ще на стадії звернення прокурора до суду та Істотно ускладнює реалізацію учасниками процесу конституційного права на судовий захист. З огляду на зазначене Конституційний Суд України доходить висновку, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, суперечать також статті 55, пунктам 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України. Конституційний Суд України ухвалив: 1. Визнати такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами. 2. Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. На аркуші 60-66 позовної заяви прокурором зазначені підстави для представництва інтересів держави. Зокрема, прокурором здійснено посилання на аркуші 62 та ним обґрунтовуються, на його погляд, підстави, як: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. Так, прокурором зазначено, що слідчим 06.12.2023 року скеровано лист на адресу Вінницької міської ради про можливість залучення в якості потерпілого у даному кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що станом на 06.12.2023 року досудове розслідування здійснювалось за ст. 191 ч. 5 КК України, повідомлення про підозру ні кому не оголошувалось. Далі прокурор зазначає, що відповідно до листа Вінницької міської ради від 22.12.2023 року №01/00/011/79265 лист слідчого скеровано до КП «Вінницька транспортна компанія». 10.01.2023 року слідчим скеровано лист до КП «Вінницька транспортна компанія» щодо залучення КП в якості потерпілого у кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що 17.01.2024 року за №57 від начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія» на адресу слідчого направлено відповідь на лист від 06.12.2023 року та на лист від 10.01.2024 року, де КП «Вінницька транспортна компанія» висловило наступну позицію: «Згідно сталої практики та вимог кримінального закону (ст. 55 КПК України), статус потерпілого згідно КПК України, особа набуває автоматично з дати звернення із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, за наявності заподіяння майнової, моральної шкоди. Також необхідно враховувати, що факт заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням може бути остаточно встановлений лише обвинувальним вироком суду, тому слідчий і прокурор не уповноважені вирішувати розмір та ступень спричиненої шкоди. За вищевикладених обставин, КП «Вінницька транспортна компанія» з огляду на надану інформацію в повідомленні за №39684/200/23 від 06.12.2023 року, не вбачає підстав, з огляду на зміст ст. 55 КПК України, про визнання юридичної особи потерпілим». «Щодо права, обов`язку пред`явлення цивільного позову до підозрюваної особи чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, звертаємо увагу, що такий позов пред`являється у виключних випадках за наявності до цього підстав. Наразі, таких підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів до КП «Вінницька транспортна компанія» не вбачається, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. У той же час, відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів протягом встановленого ЦПК України, ГПК України строку, як на стадії здійснення досудового розслідування, під час розгляду кримінального провадження судом, а також після ухвалення судом рішення у даній справі. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз.3 ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру», окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абз. 1 ч. 3 ст. 23 цього Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Тобто чинне законодавство та існуюча правозастосовна практика сформована судовими органами не наділяє права представництва прокурором інтересів комунального підприємства в суді. Далі прокурор зазначає, що ним 12.01.2024 року направлено лист до Вінницької міської ради щодо отримання інформації про те, чи буде пред`явлено позов до підозрюваного ОСОБА_3 в межах кримінального провадження. Однак, станом на 15.01.2024 року ні від Вінницької міської ради, ні від КП «Вінницька транспортна компанія» відповіді на вищевказані листи не надходило.

Слід звернути увагу, що з дати повідомлення про підозру ОСОБА_3 10.01.2024 року об 15.47 годині і до дати підписання прокурором позовної заяви минуло менше 5 днів, з яких робочих три, включаючи 10.01.2024 року, тобто прокурор доводить невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, тобто бездіяльність протягом трьох робочих днів, що є безпідставним та необґрунтованим. Лист прокурора від 12.01.2024 року не містить будь-якої відмітки про його прийняття і реєстрації у Вінницькій міській раді саме 12.01.2024 року. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення, термін який надав прокурор склав три робочі дні, що є недостатнім та не спроможнім навіть надати відповідь, не говорячи про перевірку викладених фактів (Пункт 79 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). Так, у пункті 80 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зазначено: невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Прокурор лише один раз 12.01.2024 року звернувся на виконання обов`язків визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Вінницької міської ради, не дочекавшись відповіді зареєстрував позовну заяву 15.01.2024 року, однак таку позовну заяву скерував до суду після 07.02.2024 року. Хоча згідно відповіді заступника міського голови Виконавчого комітету ВМР від 15.01.2024 року за №01/00/011/3050 на вх. №50/624вих-24 від 12.01.2-24 року вказано, що для вирішення поставлених питань та організації виконання, лист прокурора направлено за належністю на адресу КП «Вінницька транспортна компанія», що жодним чином не засвідчує про невиправдану затримку або бездіяльність компетентного органу. Більше того, прокурором не враховано вмотивовану відповідь від 17.01.2024 року за №57 начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія», де висловлена цілком логічне та законне твердження, що наразі, підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів КП «Вінницька транспортна компанія» - не вбачає, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Підпис начальника юридичного відділу засвідчує, що КП «Вінницька транспортна компанія» у своєму штаті має юридичний орган, який за Законом зобов`язаний здійснення претензійно-позовної діяльності, тобто наявний компетентний орган, однак такий орган жодним чином не бездіяв, а висловив політику підприємства, зазначивши, що слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону, таких доказів прокурор не надає. Водночас, до позовної заяви прокурором не додано будь яких доказів про те, що прокурор вжив вичерпних заходів у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», завчасно повідомив, із наданням відповідних доказів про наявність підстав вважати про спричинену шкоду, не з`ясував в органі в інтересах якої подається позовна заява чи є прийнятними позовні вимоги та чи не вбачається підстав для відкликання позовної заяви позивачем. Комунальне підприємства «Вінницька транспортна компанія» від 13.03.2024 року №334 є юридичною особою, яка має повну правосуб`єктність необхідну для захисту своїх майнових прав і інтересів, у тому числі в суді. Підприємство може бути позивачем, є юридичною особою, в штаті є працівники юридичного відділу підприємства. Вінницька міська рада не уповноважена захишати майнові права КП «ВТК». З боку колишнього генерального директора ОСОБА_3 не спричинялась будь-яка шкода та такі відомості не відображені згідно даних бухгалтерського обліку. В аудиторських звітах за період 2017 по 2023 роки відсутня інформація щодо фінансових порушень та спричинення шкоди внаслідок укладення договорів поставки між КП «ВТК» та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт». Таким чином, прокурор не має законних повноважень на представництво інтересів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія». З огляду на викладене, позовну заяву від 15.01.2024 року просив повернути прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Вважає, що не може бути призначений судовий розгляд на підставі даного обвинувального акту, обвинувальний акт на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України повинен бути повернутий судом прокурору, оскільки він не відповідає вимогам КПК України, тобто стороною обвинувачення грубо порушені фундаментальні права підзахисного та загальні засади кримінального провадження на стадії досудового розслідування та при затверджені обвинувального акту. Так, обвинувальний акт має містити відомості зазначені в ч. 2 ст. 291 КПК України, при цьому в даному підсумковому процесуальному документі досудового розслідування не повинно бути жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього процесуального документа повинні бути узгодженні як між собою, так і з доданими до нього додатками згідно вимог ч. 4 ст. 291 КПК України. При складанні та затвердженні обвинувального акту, прокурором вимоги Закону не виконанані, про що свідчать наступні факти, які мають суттєве значення при розгляді питання про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту. Так, 15.01.2024 Об`єднана палата ККС ВС у постанові у справі №683/694/20 дійшли до правових висновків, що у пункті 13 ч. 1 ст. 3 КПК України законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового відображення трьох складників щодо висунутого обвинувачення: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (формули обвинувачення); формулювання обвинувачення. При цьому під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Так, згідно розділу «формулювання обвинувачення» відображеного на аркушах 63 - 125 обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам окремих юридичних осіб. На аркуші 73 обвинувального акту вбачається, що КП «Вінницька транспортна компанія», яку очолював генеральний директор ОСОБА_3 07.04.2017 року в електронній системі публічних закупівель «Prozorro» опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів UA-2017-04-07-000299-c, назва номенклатурної позиції предмета закупівлі - Послуги з охорони об`єктів, очікувана вартість предмета закупівлі: 3 800 000 грн. Водночас, комунальним підприємством також опублікована тендерна документація для процедури відкритих торгів на закупівлю послуг за кодом ДК 021:2015 - 79710000-4 Охоронні послуги (Послуги з охорони об`єктів), затверджена протоколом засідання тендерного комітету від 07 квітня 2017 року № 40 (далі - тендерна документація від 07.04.2017 року). Далі, аркуш 74 обвинувального акту передбачає, що ОСОБА_7 який являвся директором ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" 21.04.2017 року подав первинну тендерну пропозицію від імені ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" на суму 3 800 000,00 гривень. За результатами проведення відкритих торгів переможцем визнано ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт». У подальшому, 25.05.2017 між Комунальним підприємством «Вінницька транспортна компанія» в особі Генерального директора ОСОБА_3 , що діє на підставі Статуту (далі «Замовник») та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» в особі директора ОСОБА_7 , що діє на підставі Статуту (далі «Виконавець») укладено договір поставки від 25.05.2017 №25/05-17 Послуги з охорони праці об`єктів, у відповідності до проведеної процедури закупівлі відкриті торги UA-2017-04-07-000299-c, за кодом ДК 021:2015-79710000-4 Охоронні послуги (далі Договір поставки №25/05-17 від 25.05.2017). Відповідно п.1.1. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017, в порядку та на умовах, визначених Договором, Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується надати за плату послуги по охороні майна (Послуги з охорони праці об`єктів (Охоронні послуги) за кодом ДК 021:2015-79710000-4) Замовника, вказаного у Дислокації, що наведена у Додатку №1 до даного Договору та є невід`ємною частиною. Згідно п.1.3. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017 охорона об`єкта здійснюється 10 цілодобовими постами охорони Виконавця, 1 денним Постом Охорони, 3 нічними Постами Охорони та 2 начальниками зміни. Відповідно до п.1.4. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017, ціна Договору становить 3 700 000,00 гривень з ПДВ. Щомісячна вартість охоронних послуг за один календарний місяць становить 308 333,33 гривень з ПДВ. Аркуш 75 76 передбачає: у подальшому між Комунальним підприємством «Вінницька транспортна компанія» в особі Генерального директора ОСОБА_3 , що діє на підставі Статуту та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» в особі директора ОСОБА_7 , що діє на підставі Статуту укладено ряд додаткових угод про внесення змін до Договору про надання послуг з охорони об`єктів (Охоронні послуги) №25/05-17 від 25.05.2017: - додаткова угода від 25.08.2017 б/н, у якій сторони домовились внести зміни в пункти 1.3 та 1.4 Договору та викласти їх в наступній редакції: 1.3. Охоронна об`єкта здійснюється 8 цілодобовими постами охорони Виконавця, 1-денним Постом Охорони, 3 нічними Постами Охорони та 2 начальниками зміни; п.1.4. Ціна Договору становить 3 145 000,06 гривень з ПДВ. Щомісячна вартість охоронним послуг за один календарний місяць становить 246 666,64 гривень з ПДВ. - додаткова угода від 20.05.2018 №2 про продовження терміну дії Договору поставки. Послуги з охорони об`єктів (охоронні послуги) № 25/05-17 від 25.05.2017 (за код ДК 021:2015-79710000-4). Згідно даної додаткової угоди, керуючись п. 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», сторони домовились внести зміни в пункт 9.1. Договору та викласти його в наступній редакції: 9.1. Договір набирає чинності з 25.05.2017 року і продовжений на строк, достатній для проведення процедури закупівлі в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної Договором, але в будь-якому випадку на строк його дії не пізніше 20.07.2018 включно. При цьому, ОСОБА_7 , будучи обізнаним щодо вимог тендерної документації, створюючи видимість використання коштів за договором на оплату праці працівників Товариства та сплату обов`язкових платежів, надав у складі тендерної пропозиції, серед іншого, Розрахунок вартості охорони об`єктів КП «Вінницька транспортна компанія» відповідно до п. 1 якого витрати на заробітну плату поста охорони, які сплачує підприємство становить 11 712 гривень. Таким чином, відповідно до умов п.1.3. Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017 року мінімальна кількість осіб, яка має бути залучена для здійснення охорони об`єктів становить 18 осіб на добу. При цьому у Калькуляції (розрахунку вартості послуг) по охороні об`єктів КП «Вінницька транспортна компанія» зазначено, що всього задіяно 55 охоронників, в той час, як на обліку в органах державної податкової служби і органів Пенсійного фонду України впродовж 2017 року перебувало 13 застрахованих осіб, яким нараховувались виплати, впродовж 2018 року від 12 до 13 таких осіб. (Тут сторона обвинувачення не конкретизує що такі відомості про облік працівників стосується саме ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт»). Окрім того, у складі тендерної пропозиції також надано довідку (тут сторона обвинувачення не зазначає що довідка видана директором ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 ) щодо чисельності атестованих охоронників, відповідно до якої їх кількість складає 77 осіб. На аркуші 77 зазначено, що водночас, враховуючи положення договору поставки від 25.05.2017 №25/05-17 Послуги з охорони праці об`єктів, у відповідності до проведеної процедури закупівлі відкриті торги UA-2017-04-07-000299-c, за кодом ДК 021:2015-79710000-4 Охоронні послуги, додаткову угоду від 25.08.2017 б/н та додаткову угоду від 20.05.2018 №2, сума заробітної плати, яка включена ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» до розрахунку вартості охорони об`єктів КП «Вінницька транспортна компанія» та, відповідно, до актів здачі приймання робіт (надання послуг), період з травня 2017 по червень 2018 складає 1 729 673,12 гривень. При цьому, Договором поставки №25/05-17 від 25.05.2017 року було передбачено залучення працівниками ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» у кількості 55 осіб, для здійснення охорони об`єктів, вказаних в Дислокації, в який закладено оплату праці виходячи із Розрахунку, наданого ОСОБА_7 до тендерної документації. Аркуш 79 зазначає, в той же час ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт», за період з травня 2017 по червень 2018, нараховано та сплачено заробітної плати в загальній сумі 554 308,02 грн. працівникам в кількості від 12 до 13 осіб. Тобто, ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт», не маючи в штаті необхідної кількості працівників не мало можливості виконати умови Договору поставки №25/05-17 від 25.05.2017 року в частині технічних вимог та якісних характеристик предмета закупівлі, не забезпечила охорону об`єктів, вказаних в Дислокації, чим порушила умови вказаного договору. Аналогічне «формулювання обвинувачення» й зазначене щодо укладення договорів поставки Послуги з охорони об`єктів у період 2018-2022 років аркуш 84 - 85, 87-88, 89, 90, 95-96, 98 100, 101, 107-108, 110, 113, 119-120, 121-122, 124. Аналізуючи зміст «формулювання обвинувачення» вбачається, що директор ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 подав первинну тендерну пропозицію від імені ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт", яка очевидно містила неправдиві відомості щодо чисельності атестованих охоронників, відповідно до якої їх кількість складає 77 осіб, тобто останній засвідчив можливість належного виконання умов договору поставки (охорони об`єктів) та подав Розрахунок згідно якого передбачалось залучення працівників ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" у кількості 55 осіб для здійснення охорони об`єктів та ним же була передбачена оплата праці саме такої кількості працівників. Тобто в діях директора ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" вбачаються ознаки заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем - грошовими коштами КП «Вінницька транспортна компанія» внаслідок виконання договору поставки надання послуг по охороні майна КП, що спричинило збитки КП в особі Вінницької міської ради. Однак зміст «формулювання обвинувачення» обвинувального акту затвердженого прокурором 07.02.2024 року не містить таких важливих фактичних обставин щодо кваліфікації діянь директора ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" ОСОБА_7 , але містить посилання на його анкетні данні, вчинення кримінально-караних діянь та вбачається про його, ОСОБА_7 , окрему кваліфікацію, що не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення Закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. З даного обвинувального акту, а саме з сформульованого обвинувачення щодо ОСОБА_3 не вбачається, чи повідомлено про підозру іншій особі, прізвище якого зазначене у формулюванні обвинувачення службової особи директора ТОВ "Охоронна фірма "Джем-Спорт" ОСОБА_7 , а також чи існує відносно нього обвинувальний вирок. Таким чином, чинний КПК України, зокрема ст.ст. 17, 20, 21, 22 КПК України та міжнародні стандарти у галузі судочинства, вказують на неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий розгляд. В свою чергу матеріали кримінального провадження, обвинувальний акт в якому перебуває на розгляді суду сьогодні, містять відомості про те, що згідно витягу з ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення внесені 23.05.2023 року, однак першочергово здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000108 від 24.05.2022 року, в якому директору ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 повідомлено про підозру 25.04.2023 року за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України та обвинувальний акт відносно якого направлено до суду 29.05.2023 року та справа відносно якого закрита на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України вже 21.07.2023 року. Обвинувачення висунуте директору ТОВ ОСОБА_7 за вчинення заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем - грошовими коштами КП «Вінницька транспортна компанія» внаслідок виконання договорів поставки надання послуг по охороні майна КП протягом 2017-2022 років, що спричинило збитки КП в особі Вінницької міської ради на суму 2 457 420,16 гривень. Такі відомості достеменно відомі прокурору, однак ним навмисно не відображено в «формулюванні обвинувачення» обвинувального акту затвердженого 07.02.2024 року обставини вчинення кримінальних правопорушень, висунення обвинувачення та наявності остаточного судового рішення відносно директора ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт» ОСОБА_7 , оскільки такі відображені відомості повністю нівелюють, виключають, спростовують сутність обвинувачення висунутого ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 367 КК України. Таким чином, встановити обґрунтованість або необґрунтованість обвинувачення можливо лише при обвинуваченні особи не взагалі у чомусь, а лише у конкретних діях і лише за конкретними ознаками кваліфікації дій у відповідності до КК України, а як вбачається з обвинувального акту, такі вимоги кримінального процесуального закону виконані не були, що вказує про те, що обвинувальний акт, який є предметом сьогоднішнього розгляду не відповідає вимогам КПК України. Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених «поза розумним сумнівом» доказах про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Все вищевикладене є наслідком неконкретного формулювання обвинувачення та відсутності такого формулювання в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, де визначено, що обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим КПК України. Разом з цим ч.1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісний і повний її захист і, як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку. Даний обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, оскільки: статтею 7 КПК України передбачені загальні засади кримінального провадження, одною з яких є законність. Частиною 1 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Призначення судового розгляду за наявності викладених вище недоліків і порушень закону з їх усуненням прокурором на наступних стадіях провадження законом не передбачено. Сторона захисту вважає, що досліджений на стадії підготовчого судового засідання обвинувальний акт та доданий до нього Реєстр матеріалів підлягає безумовному поверненою прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором в наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України. Повернення дослідженого судом обвинувального акта разом з додатками прокурору буде відповідати вимогам ст. 2 КПК України, аналогічна позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» від 03.10.2012 №223-1430/0/4-12. Просив клопотання задовільнити та повернути прокурору обвинувальний акт з додатками. Крім того, поряд з обвинувальним актом до суду надійшла позовна заява від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням подана прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року. Законодавчо визначені підстави до пред`явлення позовної заяви прокурором в інтересах Держави в межах розслідування кримінального провадження. Як передбачено у ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Згідно з пунктом 4 частини 4 статті 185 ЦПК України, суд повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Також згідно ч. 5 ст. 175 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Частиною 3 статті 128 КПК України передбачено, цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених частиною четвертою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим". Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. На аркуші 60-66 позовної заяви прокурором зазначені підстави для представництва інтересів держави. Зокрема, прокурором здійснено посилання на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на рішення Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, а саме висновки про застосування норм права: 76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. 77. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 79. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 81. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 82. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. 83. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України. Таким чином, враховуючи подану позовну заяву прокурором на аркуші 62 ним обґрунтовуються, на його погляд, підстави, як: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. Так, прокурором зазначено, що слідчим 06.12.2023 року скеровано лист на адресу Вінницької міської ради про можливість залучення в якості потерпілого у даному кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що станом на 06.12.2023 року досудове розслідування здійснювалось за ст. 191 ч. 5 КК України, повідомлення про підозру ні кому не оголошувалось. Далі прокурор зазначає, що відповідно до листа Вінницької міської ради від 22.12.2023 року №01/00/011/79265 лист слідчого скеровано до КП «Вінницька транспортна компанія». 10.01.2023 року слідчим скеровано лист до КП «Вінницька транспортна компанія» щодо залучення КП в якості потерпілого у кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що 17.01.2024 року за №57 від начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія» на адресу слідчого направлено відповідь на лист від 06.12.2023 року та на лист від 10.01.2024 року, де КП «Вінницька транспортна компанія» висловило наступну позицію: «Згідно сталої практики та вимог кримінального закону (ст. 55 КПК України), статус потерпілого згідно КПК України, особа набуває автоматично з дати звернення із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, за наявності заподіяння майнової, моральної шкоди. Також необхідно враховувати, що факт заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням може бути остаточно встановлений лише обвинувальним вироком суду, тому слідчий і прокурор не уповноважені вирішувати розмір та ступень спричиненої шкоди. За вищевикладених обставин, КП «Вінницька транспортна компанія» з огляду на надану інформацію в повідомленні за №39684/200/23 від 06.12.2023 року, не вбачає підстав, з огляду на зміст ст. 55 КПК України, про визнання юридичної особи потерпілим». «Щодо права, обов`язку пред`явлення цивільного позову до підозрюваної особи чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, звертаємо увагу, що такий позов пред`являється у виключних випадках за наявності до цього підстав. Наразі, таких підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів до КП «Вінницька транспортна компанія» не вбачається, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. У той же час, відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів протягом встановленого ЦПК України, ГПК України строку, як на стадії здійснення досудового розслідування, під час розгляду кримінального провадження судом, а також після ухвалення судом рішення у даній справі. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц). Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз.3 ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру», окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абз. 1 ч. 3 ст. 23 цього Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Тобто чинне законодавство та існуюча правозастосовна практика сформована судовими органами не наділяє права представництва прокурором інтересів комунального підприємства в суді. Викладені Вами у згаданих повідомленнях органу досудового розслідування обставини будуть враховані в ході діяльності КП «Вінницька транспортна компанія»». Далі прокурор зазначає, що ним 12.01.2024 року направлено лист до Вінницької міської ради щодо отримання інформації про те, чи буде пред`явлено позов до підозрюваного ОСОБА_3 в межах кримінального провадження. Однак, станом на 15.01.2024 року ні від Вінницької міської ради, ні від КП «Вінницька транспортна компанія» відповіді на вищевказані листи не надходило. З дати повідомлення про підозру ОСОБА_3 10.01.2024 року об 15.47 годині і до дати підписання прокурором позовної заяви минуло менше 5 днів, з яких робочих три, включаючи 10.01.2024 року, тобто прокурор доводить невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, тобто бездіяльність протягом трьох робочих днів, що є безпідставним та необґрунтованим. Лист прокурора від 12.01.2024 року не містить будь-якої відмітки про його прийняття і реєстрації у Вінницькій міській раді саме 12.01.2024 року. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення, термін який надав прокурор склав три робочі дні, що є недостатнім та не спроможнім навіть надати відповідь, не говорячи про перевірку викладених фактів (Пункт 79 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). Так, у пункті 80 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зазначено: невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Тут, слід вказати, що прокурор лише один раз 12.01.2024 року звернувся на виконання обов`язків визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Вінницької міської ради, не дочекавшись відповіді зареєстрував позовну заяву 15.01.2024 року, яку скерував до суду після 07.02.2024 року, навмисно не дочекавшись відповіді відповідного органу. Хоча згідно відповіді заступника міського голови Виконавчого комітету ВМР від 15.01.2024 року за №01/00/011/3050 на вх. №50/624вих-24 від 12.01.2-24 року вказано, що для вирішення поставлених питань та організації виконання, лист прокурора направлено за належністю на адресу КП «Вінницька транспортна компанія», що жодним чином не засвідчує про невиправдану затримку або бездіяльність компетентного органу. Більше того, прокурором не враховано вмотивовану відповідь від 17.01.2024 року за №57 начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія», де висловлена цілком логічне та законне твердження, що наразі, підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів КП «Вінницька транспортна компанія» - не вбачає, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Підпис начальника юридичного відділу засвідчує, що КП «Вінницька транспортна компанія» у своєму штаті має юридичний орган, який за Законом зобов`язаний здійснення претензійно-позовної діяльності, тобто наявний компетентний орган, однак такий орган жодним чином не бездіяв, а висловив політику підприємства, зазначивши, що слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону, наприклад, внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо; сама по собі обставина не звернення належного і уповноваженого позивача з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави; обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах; відсутність визначених підстав для представництва інтересів держави, свідчить про заявлення позову особою (прокурором), яка не має процесуального права і дієздатності. Водночас, до позовної заяви прокурором не додано будь яких доказів про те, що прокурор вжив вичерпних заходів у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», завчасно повідомив, із наданням відповідних доказів про наявність підстав вважати про спричинену шкоду, не з`ясував в органі в інтересах якої подається позовна заява чи є прийнятними позовні вимоги та чи не вбачається підстав для відкликання позовної заяви позивачем. Позовна заява від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням подана прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року. При цьому, відповідно до п. 1.1. Статуту комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія», затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 23 грудня 2016 року №544 (далі Статут 2016), зазначено, що даний Статут регламентує діяльність комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» (далі - Підприємство), яке є правонаступником всіх прав і обов`язків комунального підприємства «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління». Відповідно до п. 1.2. Статуту 2016 власником Підприємства є Вінницька міська територіальна громада в особі Вінницької міської ради (надалі - Власник). Органом, за яким закріплено функції управління Підприємством, є департамент енергетики, транспорту зв`язку міської ради (далі Орган управління). Відповідно до п. 3.1. Статуту 2016 Підприємство є самостійним господарюючим суб`єктом із статусом комунального підприємства. Підприємство є юридичною особою з моменту його державної реєстрації, має відокремлене майно, самостійний баланс, поточні та валютні рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, інші реквізити, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до п. 3.5. Статуту 2016 Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. Підприємство не несе відповідальність за зобов`язаннями держави, територіальних громад області та Вінницької міської територіальної громади, Власника, Органу управління. Відповідно до п. 4.2. Статуту 2016 майно Підприємства є комунальною власністю Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради та належить Підприємству на праві господарського відання. Підприємство щоквартально звітує перед Органом управління щодо ефективності використання закріпленого за ним майна. Відповідно до п. 4.4. Статуту 2016 джерелами формування майна Підприємства є: грошові та матеріальні внески Власника; доходи, одержані від надання послуг, виконання робіт та від реалізації продукції, а також від інших видів фінансово-господарської діяльності; доходи від цінних паперів; банківські та інші кредити, позички, позики; поточні трансфери з бюджету Вінницької міської територіальної громади; капітальні трансфери з бюджету Вінницької міської територіальної громади; субвенції з державного та обласного бюджетів; майно, придбане (набуте) в інших юридичних і фізичних осіб у встановленому чином законодавством порядку; благодійні внески, пожертвування фізичних і юридичних осіб, дари, а також майно, передане за заповітом; інші джерела, незаборонені чинним законодавством України. Відповідно до п. 4.10. Статуту 2016 джерелом формування фінансових ресурсів Підприємства є прибуток, кошти одержані від підприємств, установ, організацій, громадян та інші надходження, включаючи кредити. Відповідно до п. 5.1. Статуту 2016 Підприємство, відповідно до чинного законодавства та цього Статуту, має право: самостійно планувати свою діяльність, визначати стратегію та основні напрямки свого розвитку відповідно до галузевих науково-технічних прогнозів та пріоритетів, кон`юнктури ринку продукції, товарів, робіт, послуг; реалізовувати свою продукцію, надавати послуги; за погодженням з Власником створювати філії, представництва, інші відокремлені підрозділи з правом відкриття рахунків; укладати правочини, господарські договори та угоди. Відповідно до п. 6.4. Статуту 2016 поточне управління Підприємством здійснює Генеральний директор, який призначається на посаду або звільняється з неї розпорядженням міського голови. У поточній діяльності Генеральний директор Підприємства підзвітний та підконтрольний міському голові та Органу управління. Відповідно до п. 6.5. Статуту 2016 Генеральний директор самостійно вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством та цим Статутом до компетенції Власника, Органу управління. Тобто, Комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925, є самостійною юридичною особою, з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням державних коштів; тому факт незвернення КП з позовом протягом певного періоду без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору не свідчить про неналежне виконання такими органами своїх функцій із захисту інтересів держави. Тому, слід зазначити, з огляду на позовну заяву, про недостатність для прийняття позовної заяви до розгляду самого лише посилання в ній на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, оскільки у такому випадку прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону. Така позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладених в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, а також у інших постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 926/03/18, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18. Таким чином, з огляду на те, що прокурором Позивачем визначено Вінницьку міську раду, всупереч вимог Закону, оскільки Комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925, є самостійною юридичною особою, з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням державних коштів, позовна заява не може бути прийнятою і з цих підстав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 дійшла до висновків щодо застосування норм права: «Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави». Більше того, згідно відповіді на адвокатський запит ТВО генерального директора Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» від 13.03.2024 року №334 вбачається, що КП є юридичною особою, яка має повну правосуб`єктність необхідну дл захисту своїх майнових прав і інтересів, у тому числі в суді. Підприємство може бути позивачем, є юридичною особою, в штаті є працівники юридичного відділу підприємства. Вінницька міська рада не уповноважена захишати майнові права КП «ВТК». З боку колишнього генерального директора ОСОБА_3 не спричинялась будь-яка шкода та такі відомості не відображені згідно даних бухгалтерського обліку. В аудиторських звітах за період 2017 по 2023 роки відсутня інформація щодо фінансових порушень та спричинення шкоди внаслідок укладення договорів поставки між КП «ВТК» та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт». Таким чином, прокурор не має законних повноважень на представництво інтересів Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925. З огляду на викладене, позовну заяву від 15.01.2024 року слід повернути прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави. Просив позовну заяву від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням поданої прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року - повернути прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави. Так, Другий сенат Конституційного Суду України 3 грудня 2025 року на пленарному засіданні ухвалив Рішення у справі № 3-28/2024(59/24), № 6-р(ІІ)/2025 щодо представництва прокурором інтересів держави в суді на підставі абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Конституційний Суд України розкриває зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням своїх юридичних позицій щодо визначення понять "інтереси держави" та "представництво інтересів держави в суді", наведених, зокрема, у рішеннях від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 та від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004. З огляду на вказане Конституційний Суд України зазначає, що "інтереси держави" стосуються різних сфер та не є вичерпними; їх захист потребує здійснення різнопланових заходів щодо конституційно значущих і водночас несхожих цінностей та об`єктів захисту, зокрема суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захисту прав усіх суб`єктів права власності та господарювання; інтереси держави можуть збігатися або не збігатися з інтересами окремих осіб, державних органів, державних чи недержавних підприємств, установ та організацій. Конституційний Суд України наголошує, що пункт 3 частини першої статті 131 - 1 Конституції України уповноважує прокуратуру на здійснення представництва інтересів держави в суді тільки у виключних випадках та в порядку, що визначені законом, а не на здійснення такого представництва у випадках, визначених органами прокуратури. Конституційний Суд України констатує, що в пункті 3 частини першої статті 131 - 1 Конституції України прикметник "виключний" означає виняток із загальних правил. З огляду на це словосполучення "у виключних випадках", яке міститься в зазначеному конституційному приписі, вказує на обмежувальний характер останнього. Він не наділяє прокуратуру універсальними повноваженнями щодо представництва інтересів держави в суді та не встановлює для неї загальної чи альтернативної компетенції, а стосується представництва інтересів держави в суді лише у виняткових, нетипових за своєю юридичною природою обставинах. Відповідно й припис "у виключних випадках і в порядку, що визначені законом", який міститься в пункті 3 частини першої статті 131 - 1 Конституції України, серед іншого, означає, що хоча законодавець і має дискрецію щодо унормування в законах України випадків і порядку здійснення представництва прокуратурою інтересів держави в суді, однак обов`язковим є те, щоб такі випадки не лише установлювалися законом, а й були об`єктивно винятковими, чітко обмеженими, зведеними до мінімально необхідних, обумовленими особливими обставинами та сприймалися стороннім спостерігачем не як загальні правила, а саме як винятки. Визначення таких випадків є дискрецією законодавця. Однак, на думку Конституційного Суду України, ними можуть бути, зокрема: - невизначеність (відсутність) у законодавстві України суб`єкта владних повноважень, уповноваженого на захист відповідних інтересів держави; колізії повноважень кількох органів публічної влади, якщо це унеможливлює захист ними інтересів держави в межах спірної компетенції; заподіяння шкоди інтересам держави правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, якщо цивільний позов у кримінальному провадженні не був чи не міг бути поданий або залишений без розгляду; звернення до прокуратури уповноваженого на захист інтересів держави суб`єкта з клопотанням про подання позову до суду; виявлення прокурором під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням фактів порушення або загрози порушення важливих інтересів держави, що потребують належного судового захисту. Аналіз таких даних свідчить, що "виключні випадки" представництва прокуратурою інтересів держави в суді, не пов`язані з кримінальним провадженням, фактично перетворилися на поширену практику, яка є несумісною з конституційно визначеним винятковим характером таких випадків (З рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 3 грудня 2025 р. у справі № 3-28/2024(59/24), № 6-р(ІІ)/2025 щодо представництва прокурором інтересів держави в суді). Конституційний Суд України вважає, що акумулюючий ефект застосування окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» призводить до того, що прокурор фактично отримує можливість звертатися до суду в інтересах держави за відсутності належно визначених Законом випадків представництва прокурором інтересів держави в суді або критеріїв/ознак їх установлення, й таке нормативне регулювання призводить до втручання прокуратури у сферу повноважень інших суб`єктів владних повноважень та втручання у права різних заінтересованих суб`єктів. Крім того, нечіткість визначення окремими приписами абзацу першого частини третьої статті 23 Закону відповідних випадків представництва прокурором інтересів держави в суді та підстав його звернення до суду не забезпечує юридичної визначеності для інших суб`єктів владних повноважень та заінтересованих учасників суспільних відносин. Це створює суттєві ризики, реальну загрозу порушення основних засад судочинства, закріплених пунктами 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України, ще на стадії звернення прокурора до суду та Істотно ускладнює реалізацію учасниками процесу конституційного права на судовий захист. З огляду на зазначене Конституційний Суд України доходить висновку, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, суперечать також статті 55, пунктам 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України. Конституційний Суд України ухвалив: 1. Визнати такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами. 2. Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. На аркуші 60-66 позовної заяви прокурором зазначені підстави для представництва інтересів держави. Зокрема, прокурором здійснено посилання на аркуші 62 та ним обґрунтовуються, на його погляд, підстави, як: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. Так, прокурором зазначено, що слідчим 06.12.2023 року скеровано лист на адресу Вінницької міської ради про можливість залучення в якості потерпілого у даному кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що станом на 06.12.2023 року досудове розслідування здійснювалось за ст. 191 ч. 5 КК України, повідомлення про підозру ні кому не оголошувалось. Далі прокурор зазначає, що відповідно до листа Вінницької міської ради від 22.12.2023 року №01/00/011/79265 лист слідчого скеровано до КП «Вінницька транспортна компанія». 10.01.2023 року слідчим скеровано лист до КП «Вінницька транспортна компанія» щодо залучення КП в якості потерпілого у кримінальному провадженні та пред`явлення цивільного позову. Тут прокурор навмисно замовчує той факт, що 17.01.2024 року за №57 від начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія» на адресу слідчого направлено відповідь на лист від 06.12.2023 року та на лист від 10.01.2024 року, де КП «Вінницька транспортна компанія» висловило наступну позицію: «Згідно сталої практики та вимог кримінального закону (ст. 55 КПК України), статус потерпілого згідно КПК України, особа набуває автоматично з дати звернення із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, за наявності заподіяння майнової, моральної шкоди. Також необхідно враховувати, що факт заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням може бути остаточно встановлений лише обвинувальним вироком суду, тому слідчий і прокурор не уповноважені вирішувати розмір та ступень спричиненої шкоди. За вищевикладених обставин, КП «Вінницька транспортна компанія» з огляду на надану інформацію в повідомленні за №39684/200/23 від 06.12.2023 року, не вбачає підстав, з огляду на зміст ст. 55 КПК України, про визнання юридичної особи потерпілим». «Щодо права, обов`язку пред`явлення цивільного позову до підозрюваної особи чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, звертаємо увагу, що такий позов пред`являється у виключних випадках за наявності до цього підстав. Наразі, таких підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів до КП «Вінницька транспортна компанія» не вбачається, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. У той же час, відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів протягом встановленого ЦПК України, ГПК України строку, як на стадії здійснення досудового розслідування, під час розгляду кримінального провадження судом, а також після ухвалення судом рішення у даній справі. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз.3 ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру», окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абз. 1 ч. 3 ст. 23 цього Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Тобто чинне законодавство та існуюча правозастосовна практика сформована судовими органами не наділяє права представництва прокурором інтересів комунального підприємства в суді. Далі прокурор зазначає, що ним 12.01.2024 року направлено лист до Вінницької міської ради щодо отримання інформації про те, чи буде пред`явлено позов до підозрюваного ОСОБА_3 в межах кримінального провадження. Однак, станом на 15.01.2024 року ні від Вінницької міської ради, ні від КП «Вінницька транспортна компанія» відповіді на вищевказані листи не надходило.

Слід звернути увагу, що з дати повідомлення про підозру ОСОБА_3 10.01.2024 року об 15.47 годині і до дати підписання прокурором позовної заяви минуло менше 5 днів, з яких робочих три, включаючи 10.01.2024 року, тобто прокурор доводить невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, тобто бездіяльність протягом трьох робочих днів, що є безпідставним та необґрунтованим. Лист прокурора від 12.01.2024 року не містить будь-якої відмітки про його прийняття і реєстрації у Вінницькій міській раді саме 12.01.2024 року. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення, термін який надав прокурор склав три робочі дні, що є недостатнім та не спроможнім навіть надати відповідь, не говорячи про перевірку викладених фактів (Пункт 79 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). Так, у пункті 80 висновків про застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зазначено: невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Прокурор лише один раз 12.01.2024 року звернувся на виконання обов`язків визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Вінницької міської ради, не дочекавшись відповіді зареєстрував позовну заяву 15.01.2024 року, однак таку позовну заяву скерував до суду після 07.02.2024 року. Хоча згідно відповіді заступника міського голови Виконавчого комітету ВМР від 15.01.2024 року за №01/00/011/3050 на вх. №50/624вих-24 від 12.01.2-24 року вказано, що для вирішення поставлених питань та організації виконання, лист прокурора направлено за належністю на адресу КП «Вінницька транспортна компанія», що жодним чином не засвідчує про невиправдану затримку або бездіяльність компетентного органу. Більше того, прокурором не враховано вмотивовану відповідь від 17.01.2024 року за №57 начальника юридичного відділу КП «Вінницька транспортна компанія», де висловлена цілком логічне та законне твердження, що наразі, підстав для звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів КП «Вінницька транспортна компанія» - не вбачає, однак це не може бути розцінено як бездіяльність відповідного органу. Підпис начальника юридичного відділу засвідчує, що КП «Вінницька транспортна компанія» у своєму штаті має юридичний орган, який за Законом зобов`язаний здійснення претензійно-позовної діяльності, тобто наявний компетентний орган, однак такий орган жодним чином не бездіяв, а висловив політику підприємства, зазначивши, що слід відзначити, що цивільні правовідносини ґрунтуються на принципі диспозитивності та заборони свавільного втручання зі сторони органів державної влади та прирівняних до них осіб, у діяльність суб`єктів господарських правовідносин зокрема. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону, таких доказів прокурор не надає. Водночас, до позовної заяви прокурором не додано будь яких доказів про те, що прокурор вжив вичерпних заходів у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», завчасно повідомив, із наданням відповідних доказів про наявність підстав вважати про спричинену шкоду, не з`ясував в органі в інтересах якої подається позовна заява чи є прийнятними позовні вимоги та чи не вбачається підстав для відкликання позовної заяви позивачем. Комунальне підприємства «Вінницька транспортна компанія» від 13.03.2024 року №334 є юридичною особою, яка має повну правосуб`єктність необхідну для захисту своїх майнових прав і інтересів, у тому числі в суді. Підприємство може бути позивачем, є юридичною особою, в штаті є працівники юридичного відділу підприємства. Вінницька міська рада не уповноважена захишати майнові права КП «ВТК». З боку колишнього генерального директора ОСОБА_3 не спричинялась будь-яка шкода та такі відомості не відображені згідно даних бухгалтерського обліку. В аудиторських звітах за період 2017 по 2023 роки відсутня інформація щодо фінансових порушень та спричинення шкоди внаслідок укладення договорів поставки між КП «ВТК» та ТОВ «Охоронна фірма «Джем-Спорт». Таким чином, прокурор не має законних повноважень на представництво інтересів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія». З огляду на викладене, позовну заяву від 15.01.2024 року просив повернути прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави. У випадку призначення судового розгляду просив доручити уповноваженому органу з питань пробації скласти досудову доповідь щодо обвинуваченого.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтримав позицію захисника з усіх питань, клопотання просив задовольнити.

У підготовчому судовому засіданні представник потерпілого комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" - ОСОБА_6 підтримав позицію захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 . Вважає, що обвинувальний акт слід повернути прокурору, оскільки обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України. Клопотання захисника про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2024, просив задовольнити. Також подав скаргу, в якій зазначив, що подача цивільного позову була необхідна прокуророві, як особі що підтримує державне обвинувачення у суді, для створення видимості суб`єктивної складової злочину за ч.2. ст. 367 КПК України тяжких наслідків. З цією метою прокурор ОСОБА_4 системно зловживаючи своїми можливостями наданими його службовим становищем, зокрема спонукаючи інших підконтрольних йому осіб (слідчих), та вдався до порушення прав КП «ВТК» як потерпілого. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу. Право такого оскарження мають учасники кримінального провадження, до яких зокрема відноситься потерпілий (п. 25) ст. 3 КПК України). У відповідності до ч. 7 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням повідомляє потерпілого про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів, після чого останній має право ознайомитися з ними за правилами, викладеними в статті 290 КПК України. Обов`язком сторони обвинувачення при виконанні вимог статті 290 КПК є повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Таке повідомлення здійснюється в порядку статей 111 та 135 КПК (Постанова ККСвід 12.08.2019 справа № 595/2098/14). Як свідчать матеріали доданого до обвинувального акту реєстру таке повідомлення потерпілому не надсилалось та матеріали для ознайомлення не надавались. Більше того з метою легітимізації такої бездіяльності прокурор в обвинувальному акті вказав завідомо неправдиву інформацію про те, що «представник юридичної особи згоди на згоди на залучення до провадження не дав». У цьому відношенні звертає на себе не тільки відсутність таких дій зі сторони представника, але й спекулятивний характер твердження, оскільки для визнання потерпілим потрібна згода самого потерпілого, а не його представника. Поряд із цим, звертає увагу на правову позицію Верховного суду України: «Досягнення законності у кримінальному провадженні можливе за умови дотримання, принаймні, трьох основних чинників, а саме: своєчасного залучення учасника кримінального провадження; роз`яснення особі її прав та обов`язків; надання реальної можливості скористатися своїми правами. Слід зазначити, що поява у учасника процесу будь-якого права безальтернативно кореспондує обов`язку з боку суб`єктів, які здійснюють кримінальне провадження, забезпечити реалізацію такого права. Обов`язок державних органів і посадових осіб, які здійснюють кримінальне провадження, забезпечувати його учасникам (потерпілому, підозрюваному, обвинуваченому та ін.) дійсну, а не ілюзорну, можливість реалізації своїх прав обумовлена тим, що фактичне використання прав учасниками процесу - одна з найважливіших умов об`єктивного, неупередженого кримінального провадження, охорони законних інтересів особи у кримінальному процесі.» (Постанова ККС ВС від 06.03.2024 у справі № 757/12182/22 (№ в ЄДРСР 117590231). Враховуючи те, що йдеться про порушення права потерпілого на ознайомлення із матеріалами досудового розслідування після його звершення, яке реалізуються ним на етапі досудового розслідування (ч.2. ст. 56 КПК України), тому з метою поновлення права потерпілого єдиним способом забезпечення поновленням правового становища яке існувало на момент порушення такого права, тобто на етап досудового розслідування. Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК України потерпілий наділений правом подавати докази, однак лише в рамках кримінального провадження під час досудового розслідування, на що вказала у своєму рішенні третя палата ККС України 7 серпня 2019 року у справі № 607/14707/17. Таким чином, потерпілий буде позбавлений фактичного права на подачу доказів та ознайомлення із всім масивом зібраних доказів досудового розслідування, а також порушено принцип диспозитивності та рівності сторін. Оскільки захист та обвинувачення матимуть не пропорційні права. Очевидно, що порушення прав потерпілого повинно бути усунутим на етапі підготовчого провадження, оскільки призначення обвинувального акту за умов грубого порушення процесуальних прав сторони провадження за правовим принципом «плодів отруєного дерева» призведе до скасування будь-якого рішення у справі з мотивів істотного порушення норм процесуального права. Право суду на підготовчому провадженні покласти на сторону обвинувачення вчинити певні процесуальні дії виникає за наслідками ухвалення рішення про повернення обвинувального акту. Частина 1 ст. 91 КПК України покладає обов`язок на обвинувачення по доказуванню місця та часу вчинення злочину, виходячи із принципу змагальності судового процесу будь-яка сторона повинна мати реальну можливість на збір доказів які спростовують або підтверджують відповідні твердження сторін кримінального провадження. Враховуючи, що в обвинувальному акті така інформація відсутня, то такий обвинувальний акт підлягає поверненню з мотивів неповноти викладу фактичних обставин інкримінованого обвинуваченому правопорушення, а саме місця та часу вчиненого злочину, як обов`язкової обставини яка підлягає доведенню. На значимість викладення фактичних обставин у висунутому обвинуваченні вказує Верховний суд України, у постанові від 24.11.2016 по справі № 5-328кс16: "При цьому Суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист." Просив повернути прокурору обвинувальний акт , скаргу задовольнити. Зобов`язати прокурора надати КП «Вінницька транспортна компанія» доступ до матеріалів досудового розслідування у спосіб та обсяг передбачений ст.. 290 КПК Україна.

Суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників судового провадження, дійшов таких висновків.

Що стосується клопотання захисника обвинуваченого про повернення обвинувального акта, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору лише у тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 110 Кримінального процесуального кодексу України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Так, статтею 291 Кримінального процесуального кодексу України визначено перелік відомостей, які мають бути зазначені в обвинувальному акті, зокрема, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частиною 1 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням тощо.

Обвинувачення повинно бути конкретним, без будь-яких суперечностей та зрозумілим, з метою уникнення порушення права обвинуваченого на захист, що чітко визначено національним законодавством, в тому числі, і рішеннями Європейського суду з прав людини.

Аналіз змісту обвинувального акта у даному кримінальному провадженні свідчить про те, що при його складанні було дотримано вимог статті 291 Кримінального процесуального кодексу України.

В обвинувальному акті викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказані дані про час, місце, спосіб вчинення злочину, форму вини та достатньо повно сформульовано обвинувачення відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 367 КК України та з урахуванням положень ч. 2 ст. 15 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурором дотримано вимоги ст. 291 КПК України, тобто обвинувальний акт містить, як виклад фактичних обставин, вчиненого кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, так і їх правову кваліфікацію з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) викладено чітко і конкретно, так, як вони встановлені органом досудового розслідування.

Отже, суд вважає, що формулювання обвинувачення та правова кваліфікація в обвинувальному акті викладені досить конкретно та не становлять перешкод для призначення судового розгляду кримінального провадження, під час якого пред`явлене обвинувачення повинно доводитися стороною обвинувачення.

Крім того, суд зазначає, що під час підготовчого судового засідання, суд не може оцінювати фактичні обставини кримінального провадження, оскільки це відповідно до вимог ст. ст. 314, 315 КПК України не є предметом дослідження під час підготовчого судового засідання, а підлягає встановленню під час судового розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів.

Натомість під час підготовчого судового засідання суд лише перевіряє обвинувальний акт на предмет викладення в ньому відомостей, передбачених у п. п. 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК України.

На підставі викладеного суд вважає, що клопотання захисника обвинуваченого про повернення обвинувального акта не містить посилань на недоліки обвинувального акта, які б об`єктивно перешкоджали суду призначити судовий розгляд кримінального провадження, а тому суд дійшов висновку, що клопотання захисника обвинуваченого про повернення обвинувального акта є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Крім того, в підготовчому судовому засіданні встановлено, що підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, немає.

Клопотань щодо обрання, зміни чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження згідно ч. 3 ст. 315 КПК України від учасників кримінального провадження не надходило.

Враховуючи вимоги ст. 27 КПК України, судовий розгляд слід здійснювати у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання необхідно викликати сторони судового провадження та свідків.

Суд зазначає, що відповідно до положень ч. 5 ст. 314, ч. 1 ст. 314-1 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді. З метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.

Враховуючи думку сторін судового провадження, суд вважає за доцільне доручити органу пробації скласти досудову доповідь щодо обвинуваченого.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2024, слід відмовити,враховуючи стадію судового провадження, зокрема те, що судовий розгляд на даний час не розпочато, докази судом не досліджувалися. Передчасне скасування арешту майна може негативно вплинути на хід судового провадження.

Крім того, враховуючи, що судовий розгляд на даний час не розпочато, докази сторонами не надавалися та судом не досліджувалися, суд позбавлений можливості в повному обсяці надати оцінку викладеному в скаргах, тому скарги представника потерпілого комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" ОСОБА_6 на даній стадії судового провадження слід залишити без задоволення.

Також, заслухавши позиції сторін щодо позовної заяви прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі Вінницької міської ради як власника комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 на користь комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, в сумі 13 875 549 грн. 84 коп., суд зазначає таке.

Позовна заява від 15.01.2024 року про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням подана прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі позивачів Вінницької міської ради як власника Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» код ЄДРПОУ 0327925 в межах кримінального провадження №0000741 від 23.05.2023 року. При цьому, відповідно до п. 1.1. Статуту комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія», затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 23 грудня 2016 року №544 (далі Статут 2016), зазначено, що даний Статут регламентує діяльність комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» (далі - Підприємство), яке є правонаступником всіх прав і обов`язків комунального підприємства «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління». Відповідно до п. 1.2. Статуту 2016 власником Підприємства є Вінницька міська територіальна громада в особі Вінницької міської ради (надалі - Власник). Органом, за яким закріплено функції управління Підприємством, є департамент енергетики, транспорту зв`язку міської ради (далі Орган управління). Відповідно до п. 3.1. Статуту 2016 Підприємство є самостійним господарюючим суб`єктом із статусом комунального підприємства. Підприємство є юридичною особою з моменту його державної реєстрації, має відокремлене майно, самостійний баланс, поточні та валютні рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, інші реквізити, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до п. 3.5. Статуту 2016 Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. Підприємство не несе відповідальність за зобов`язаннями держави, територіальних громад області та Вінницької міської територіальної громади, Власника, Органу управління. Відповідно до п. 4.2. Статуту 2016 майно Підприємства є комунальною власністю Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради та належить Підприємству на праві господарського відання.

Як передбачено у ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 4 частини 4 статті 185 ЦПК України, суд повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Також згідно ч. 5 ст. 175 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Частиною 3 статті 128 КПК України передбачено, цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених частиною четвертою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Враховуючи викладене, позовну заяву прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі Вінницької міської ради як власника комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 на користь комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, в сумі 13 875 549 грн. 84 коп. залишити без руху, надавши строк прокурору на усунення недоліків 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме прокурору слід належним чином обгрунтувати підстави для представництва.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження суд вважає, що слід призначити судовий розгляд кримінального провадження.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 291, 314-316 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Призначити судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, у відкритому судовому засіданні об 11 год. 40 хв. 12.02.2026 року в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, зал судових засідань №28.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта прокурору - відмовити.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2024, - відмовити.

Скарги представника потерпілого комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Позовну заяву прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 в інтересах держави в особі Вінницької міської ради як власника комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 на користь комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, в сумі 13 875 549 грн. 84 коп. залишити без руху, надавши строк прокурору на усунення недоліків 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Доручити Вінницькому міському відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області скласти досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановити строк підготовки досудової доповіді до 02.03.2026 року.

В судове засідання викликати сторони судового провадження та свідків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя