Справа № 165/3520/25 Провадження №11-кп/802/178/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря

судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

особи, стосовно якої вирішується

питання застосування примусових

заходів медичного характеру - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

законного представника особи,

стосовно якої вирішується

питання застосування примусових

заходів медичного характеру - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисника - ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000170 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року, якою до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нововолинськ Волинської області, який проживає: АДРЕСА_1 , громадянин України, не одружений, не працює, не судимий,

застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді його госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Ухвалою вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

В С Т А Н О В И В

До Нововолинського міського суду Волинської області прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подала клопотання про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Вказане клопотання мотивоване тим, що 11.08.2025 близько 14 год ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі, що за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив дії, що згідно п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» являються фізичним насильством - формою домашнього насильства, а саме під час конфлікту із матір`ю ОСОБА_10 , перебуваючи в стані неосудності, тобто не усвідомлюючи свої дії та не маючи можливості ними керувати внаслідок хронічного психічного захворювання, наніс один удар кухонною сокирою по правій руці, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді рани на правому передпліччі в нижній третині по задній поверхні, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`ю.

Таким чином, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані неосудності, тобто не усвідомлюючи свої дії та не маючи можливості ними керувати внаслідок хронічного психічного захворювання, вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи кваліфікацію суспільно небезпечного діяння, вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, апелянт зазначає, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення суд не вказав про визнання чи невизнання доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у стані неосудності. Враховуючи викладене, просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою визнати доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у стані неосудності та застосувати відносно нього примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.

Заслухавши доповідача, який доповів суть ухвали та виклав доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який в повному обсязі підтримав апеляційні вимоги, думку захисника, законного представника, особу, стосовно якої вирішується питання застосування примусових заходів медичного характеру та потерпілої, які покладались на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України встановлено особливий порядок кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

За змістом ч.2 ст.19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Положення ст.513 КПК України передбачають, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з?ясовує: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які. І тільки визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Статтею 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Таким чином, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння.

За результатами розгляду клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_7 Нововолинський міський суд Волинської області постановив ухвалу, якою визнав доведеним, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Водночас, суд першої інстанції, пославшись у мотивувальній частині ухвали на доведеність вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у стані неосудності, в резолютивній частині судового рішення таку вказівку не зазначив.

На таку суперечливість висновків суду вказує у своїй апеляційній скарзі прокурор, і з вказаними доводами погоджується колегія суддів апеляційного суду, звертаючи увагу на наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містить п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду N?7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст.420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з висновку судово-психіатричного експерта № 269 від 17.09.2025, ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованих йому протиправних дій страждав на хронічне психічне захворювання у формі вираженого органічного розладу особистості з когнітивним зниженням внаслідок епілепсії (F07.03), що позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії і керувати ними; в даний час ОСОБА_7 також страждає на хронічне психічне захворювання у формі вираженого органічного розладу особистості з когнітивним зниженням внаслідок епілепсії (F07.03), що позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними; ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді поміщення до спеціального лікувального закладу (а.с.62-64).

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння у стані неосудності є правильними, з огляду на стан останнього, про який йдеться у висновку № 269 від 17.09.2025, що позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тому суд обґрунтовано, відповідно до вимог ч.2 ст.513 КПК України, застосував стосовно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково не зазначив у резолютивній частині судового рішення про доведеність вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у стані неосудності, натомість, вказавши на таку доведеність лише у мотивувальній частині ухвали, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині та, відповідно, вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції змінити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року, якою застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді його госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом - змінити.

Доповнити резолютивну частину ухвали вказівкою на визнання доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у стані неосудності.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді