Справа №577/5529/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/706/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

24 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Суми кримінальне провадження, внесене 10 липня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000704 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 листопада 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бобровиця Бобровицького району Чернігівської області, українець, громадянин України, освіта повна загальна середня, непрацюючий, мешканець: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, востаннє: 25 березня 2020 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі звільнений з місць відбування покарання 24 березня 2023 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

у с т а н о в и л а :

Оскаржуваним вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 листопада 2025 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Строк відбування покарання постановлено обраховувати з 05 серпня 2025 року та зараховано у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 05 серпня 2025 року до вступу вироку в законну силу включно із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі. Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишений без змін. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 8281 (вісім тисяч двісті вісімдесят одну) грн 81 коп матеріальної шкоди та 5000 (п`ять тисяч ) грн моральної шкоди. Вироком вирішено питання судових витрат та речових доказів.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він приблизно в кінці червня 2025 року (точні дата та час у ході досудового розслідування не встановлені) маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно від оточуючих, в умовах введеного в країні воєнного стану, шляхом вільного доступу проник до господарства АДРЕСА_2 , та на праві власності належить ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому зареєстрована та наглядає за ним на час проходження власницею військової служби її бабуся ОСОБА_10 , звідки викрав газовий чавунний конвектор «Demrad prometheus c40», вартістю 8000 грн, пічну чавунну плиту розміром 45х75 см двоконфорочну, вартістю 967 грн, мідний кабель ПВС 2х2.5, довжиною 18 м, вартістю 281,81 грн, а також викрав металеву тачку-тележку для перевезення бідону 40 л, вартістю 208 грн, чим завдав потерпілій матеріальних збитків на загальну суму 9456,81 грн, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч.4 ст.185 КК України, як крадіжку, кваліфікуючими ознаками якої є повторність, проникнення до житла та вчинення в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись із вказаним вироком, обвинувачений та його захисник звернулись до апеляційного суду з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив переглянути вирок, посилаючись на свою неграмотність та стан здоров`я, зокрема на обмежені розумові здібності, зазначав, що суд першої інстанції, скориставшись указаними обставинами, безпідставно розглянув кримінальне провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, що, на його думку, позбавило його можливості оскаржувати встановлені судом фактичні обставини в апеляційному порядку.

Крім того, вважав вирок суду в частині призначеного покарання надмірно суворим, посилаючись на те, що кримінальне правопорушення було вчинене ним внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, а саме з метою заволодіння металевими виробами для їх подальшого продажу для придбання продуктів харчування.

Захисник у своїй апеляційній скарзі просила вирок Конотопського районного суду Сумської області від 17 листопада 2025 року змінити в частині призначеного покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, яке є співрозмірним діянню та його особі.

Апеляційна скарга захисника мотивована тим, що суд першої інстанції не повною мірою дослідив суб`єктивну сторону злочину та характеризуючі ознаки обвинуваченого, не взяв до уваги причину вчинення злочину, а саме крайню матеріальну безвихідь, в результаті якої обвинувачений був вимушений вдатися до злочинних дій. Маючи похилий вік, проблеми з ментальним здоров`ям ( ОСОБА_8 з дитинства навчався в інтернаті для розумово відсталих людей), відсутність освіти, відстуність паспорту (його ніколи не було з часів розпаду СРСР), ОСОБА_8 не мав можливості заробити кошти на проживання, жив безхатьком і перебував в тяжкому матеріальному становищі. Саме тяжке матеріальне становище і особу обвинуваченого просить суд визнати як пом`якшуючу ознаку. Також звертає увагу на рівень суспільної небезпечності злочину, а саме те, що ОСОБА_8 заліз, на його думку, в покинуту будівлю, в якій по ознакам ніхто не проживав: подвір`я закинуте і поросле бур`янами, оскільки він вважав, що майно нічиє і він не нанесе нікому шкоди, що говорить про певний рівень соціальної відповідальності. Крім того, зазначає, що розмір заподіяних збитків є відносно невеликим, та все майно було повернуто потерпілій, окрім кабелю, по суті нанесена шкода лише 281,81 грн.

Вважає, що призначене судом покарання за частиною 4 ст. 185 КК України не відповідає тяжкості вчиненного правопорушення та особі обвинуваченого, і за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити. При цьому обвинувачений ОСОБА_8 уточнив свою позицію та фактично висловив незгоду з видом і розміром покарання, вважаючи його надто суворим та несправедливим, а захисник, крім іншого, просила застосувати до обвинуваченого ст.69 КК України та пом`якшити призначене покарання.

Прокурор ОСОБА_12 заперечила проти задоволення апеляційних скарг, указала, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим, тому просила залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, аргументи захисника й обвинуваченого, які кожен окремо підтримали апеляційні скарги з наведених у них підстав, прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити вирок без змін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження було здійснено у порядку, що передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку з чим вирок у частині встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України апеляційним судом не переглядається.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував порядок, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Як убачається з журналу судового засідання від 10 листопада 2025 року з 4:10хв. по 8:10 хв., який був безпосередньо досліджений судом апеляційної інстанції, обвинуваченому неодноразово, у доступній формі та докладно роз`яснювались положення ч. 3 ст. 349 КПК України, у тому числі правові наслідки розгляду кримінального провадження у спрощеному порядку та обмеження права на оскарження встановлених фактичних обставин. Після надання відповідних роз`яснень обвинувачений підтвердив зрозумілість зазначених положень і не заперечував проти такого порядку судового розгляду.

Посилання апелянта на неграмотність та стан здоров`я як на підстави для визнання розгляду справи незаконним є декларативними та не підтверджені жодними належними доказами. З матеріалів провадження не вбачається, що обвинувачений заявляв клопотання про неможливість усвідомлювати зміст процесуальних дій, потребу в додаткових роз`ясненнях чи залученні відповідних спеціалістів, був представлений захисником. Навпаки, його процесуальна поведінка у суді першої інстанції свідчила про розуміння суті обвинувачення, характеру судового розгляду та правових наслідків застосування ч. 3 ст. 349 КПК України. За таких обставин твердження про порушення його права на апеляційне оскарження встановлених судом фактичних обставин є безпідставними.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому в поданих апеляційних скаргах наведені висновки суду загалом не оспорюються, за винятком доводів, щодо неврахування судом першої інстанції мотиву вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , котрий не мав можливості заробити кошти на проживання, жив безхатьком і перебував в тяжкому матеріальному становищі, який, на думку захисника, слід віднести до обставини, що пом`якушує покарання останнього, а також тверджень про надмірну суворість призначеного покарання.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 394 та ч. 1 ст. 404 КПК України, з огляду на те, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 ніким не оспорюються, а докази стосовно них на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України судом не досліджувалися, висновки суду першої інстанції в цій частині не є предметом перевірки апеляційного суду. За таких обставин апеляційний перегляд здійснюється лише щодо законності та обґрунтованості вироку в частині відповідності призначеного ОСОБА_8 покарання вимогам закону та загальним засадам його призначення.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Приписами ч.1 ст.65 КК України регламентовано, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Положення ч.2 ст.65 КК України визначають, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цими нормами загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону, при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом, з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомленням винною особою необхідності її понести, та, з іншої сторони, такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження вчинення нових кримінаьних правопорушень.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблений висновок, що: «термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Суд першої інстанції керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо суворості призначеного покарання, колегія суддів виходить із того, що суд першої інстанції належним чином дослідив дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 та надав їм належну правову оцінку. З матеріалів провадження вбачається, що останній раніше неодноразово судимий, зокрема за злочини проти власності, негативно характеризується за місцем проживання, зловживає спиртними напоями, не має постійного місця реєстрації, роботи та міцних соціальних зв`язків. Хоча на обліку у лікарів психіатра та нарколога він не перебуває, сукупність наведених обставин обґрунтовано була врахована судом як така, що свідчить про стійку антисоціальну налаштованість та відсутність належних передумов для його виправлення без ізоляції від суспільства.

Суд першої інстанції також обґрунтовано взяв до уваги досудову доповідь, складену Конотопським міськрайонним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області Міністерства юстиції України, у якій з урахуванням способу життя обвинуваченого, історії правопорушень та оцінки ризиків констатовано високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення і зазначено про неможливість досягнення мети виправлення без застосування ізоляції та цілодобового контролю. Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження.

Призначаючи покарання, місцевий суд діяв у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України та керувався вимогами ст. 65 КК України, врахувавши характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також пом`якшуючі обставини - щире каяття та відшкодування завданих збитків. Водночас повторність злочинної поведінки та відсутність позитивних змін у способі життя обвинуваченого обґрунтовано зумовили висновок про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_8 мінімальне покарання в межах санкції ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, яке належить відбувати реально, у повному обсязі виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України. Це покарання відповідає тяжкості вчиненого, не становить для обвинуваченого надмірного особистого тягаря та перебуває у справедливому співвідношенні між інтересами суспільства і правами засудженого, а тому підстав для його пом`якшення колегія суддів не вбачає.

Посилання захисника на похилий вік, відсутність освіти, документів та складні соціально-побутові умови життя обвинуваченого були предметом дослідження суду першої інстанції та враховані при індивідуалізації покарання. Водночас зазначені обставини не можуть розцінюватися як безумовні підстави для пом`якшення покарання, оскільки не перебувають у причинному зв`язку з вчиненням саме цього кримінального правопорушення та не зменшують ступінь його суспільної небезпечності. Крім того, як уже зазначалося, обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти власності, що свідчить про сформовану протиправну модель поведінки, а не про випадковість вчиненого діяння під впливом виняткових обставин.

Також колегія суддів враховує, що хоча розмір фактичної шкоди є відносно незначним, кримінальна відповідальність у цьому випадку зумовлена не лише вартісними показниками, а й способом вчинення злочину та наявністю кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України. Повернення частини майна та щире каяття були враховані судом як обставини, що пом`якшують покарання, однак з огляду на рецидив злочинів та висновки органу пробації вони обґрунтовано не визнані такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого. За таких обставин підстав для пом`якшення покарання із застосуванням ст.69 КК України колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд зауважує, що застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Такі обставини або їх сукупність мають одночасно відповідати обом умовам. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

В матеріалах кримінального провадження відсутня сукупність виняткових обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення або свідчили про істотно меншу суспільну небезпечність як діяння, так і особи обвинуваченого ОСОБА_8 .

З урахуванням особи винуватого, конкретних обставин кримінального провадження, за відсутності обставин, які свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину, колегія суддів вважає, що правові підстави для застосування до ОСОБА_8 положень ч. 1 ст. 69 КК України відсутні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що призначивши обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке належить відбувати реально, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 50, 65 КК України, належним чином урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, а також мету покарання - його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання є необхідним і достатнім для досягнення цієї мети, не є явно суворим та відповідає засадам справедливості й індивідуалізації покарання.

Апеляційним судом не встановлено підстав уважати призначене покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника та скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання з підстав, наведених у них.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - без змін.

п о с т а н о в и л а :

Вирок Конотопського районного суду Сумської області від 17 листопада 2025 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з дня отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4