ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 183/9037/24

провадження № 51-4331км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу із змінами

та доповненнями захисниказасудженого ОСОБА_7

- адвоката ОСОБА_8 , на вирок Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002694, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 402 КК та призначено йому покарання із застосуванням

ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 62 КК ОСОБА_7 замінено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки на тримання у дисциплінарному батальйоні на строк 2 роки.

Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу.

За встановлених у вироку обставин ОСОБА_7 визнано винуватим у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 402 КК).

Так, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, старшим радіотелефоністом радіостанції відділення матеріально-технічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 в/ч НОМЕР_1 , старшим солдатом, 23 червня 2024 року приблизно о 18:40, порушуючи вимоги статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України

«Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 6, 11, 16, 28-32, 35-37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби

Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил

України, перебуваючи у строю, на території командно-спостережного пункту ІНФОРМАЦІЯ_3 в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану,

з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відкрито відмовився виконати бойове розпорядження від 23 червня 2024 року № 38 (законний письмовий наказ) свого прямого начальника - командира ІНФОРМАЦІЯ_3 в/ч НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 , про вибуття в зону проведення бойових дій, чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, скасовано вирок міськрайонного

суду в частині призначення покарання та ухвалено в цій частині новий, яким ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 402 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В іншій частині вирок залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Захисник, посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального законодавства, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.

Зазначає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 положень ч. 1 ст. 62 КК через те, що він раніше відбував покарання у виді позбавлення волі.

Стверджує, що такі висновки не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки попередній вирок Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року, яким ОСОБА_7 було засуджено за ч. 4 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, не виконано протягом 5 років з дня набрання ним законної сили, а тому засуджений відповідно до приписів ст. 80 КК є особою, звільненою від відбування покарання.

З огляду на це, захисник переконаний, що ОСОБА_7 не є особою,

яка відбувала покарання у виді позбавлення волі, а тому має право на застосування до нього приписів ч. 1 ст. 62 КК.

Також, на думку касатора, ураховуючи те, що ОСОБА_7 під час судового розгляду визнав вину у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, на обліках не перебуває, за місцем мешкання та служби характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, брав участь у захисті незалежності та територіальної цілісності України і бажає надалі проходити військову службу в ЗСУ, наявності пом`якшуючих покарання обставин та відсутності обтяжуючих, а також з огляду

на прохання командира в/ч НОМЕР_2 про призначення ОСОБА_7 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, для можливості подальшого виконання солдатом ОСОБА_7 військових обов`язків, вважає достатнім покарання, яке було призначене судом першої інстанції, а покарання призначене апеляційним судом

у виді позбавлення волі на строк 5 років, на його переконання, не відповідає ситуації, яка склалася в Україні у зв`язку з відбиттям військової агресії ворога, особі засудженого й вимогам чинного законодавства.

Крім того, стверджує, що апеляційний суд залишив поза увагою вимоги ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) щодо обов`язкового зазначення в обвинувальному вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Зазначає також про невідповідність вироку апеляційного суду приписам

ст. 370 КПК, оскільки цей суд своїх висновків належним чином не мотивував

і не навів вичерпних доводів щодо обґрунтованості апеляційної скарги прокурора.

До того ж посилається на грубе порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального законодавства, а саме щодо неупередженості суду, законності кримінального провадження, обґрунтованості рішення та правил оцінки доказів.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечили щодо задоволення касаційної скарги захисника і просили вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи в касаційній скарзі захисника, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, й правильність кваліфікації його діяння у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Стосовно ж доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, щодо несправедливості призначеного засудженому апеляційним судом покарання, колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 420 КПКустановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПКобвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до статей 404, 407 КПКапеляційний суд переглядає судові рішення

в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави ухваленого рішення

з урахуванням вимог ст. 409 КПК.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено,

що апеляційний суд дотримався цих вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Водночас, з огляду на дискреційні повноваження, а також керуючись ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків встановлених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Однак, застосовуючи положення ст. 69 КК, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

Під час встановлення обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.

Як убачається з вироку, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому, та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі

із застосуванням ст. 69 КК, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, раніше не судимий, вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, на обліках не перебуває, за місцем мешкання та служби характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, брав участь у захисті незалежності й територіальної цілісності України, бажає і надалі проходити військову службу

в ЗСУ, а командир військової частини НОМЕР_2 просить не позбавляти волі ОСОБА_7 , для можливості подальшого виконання ним військових обов`язків щодо захисту незалежності й територіальної цілісності України. Крім того, місцевий суд послався на відсутність обставин, що обтяжують покарання засудженого та наявність низки обставин, що його пом`якшують, а саме: щирого каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, визнанні вини та готовності нести кримінальну відповідальність; активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке виразилося в тому, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду добровільно давав зізнавальні показання, зазначав про готовність відповідати за скоєне.

Проаналізувавши вказані обставини у їх сукупності, враховуючи особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання та, як зазначив у вироку суд, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також обставини вчинення інкримінованого йому злочину, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання з урахуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки, тобто нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 402 КК.

Також, цей суд, ураховуючи, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем призваним на військову службу під час мобілізації, дійшов переконання про можливість застосування до нього приписів ст. 62 КК та заміни йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки на тримання у дисциплінарному батальйоні на строк 2 роки.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, зокрема, у зв`язку

з необґрунтованим застосуванням положень статей 69 та 62 КК, що призвело

до надмірної м`якості призначеного покарання, прокурор оскаржив такий вирок місцевого суду у порядку апеляційної процедури.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними, а свої висновки обґрунтував з наведенням конкретних мотивів.

Зокрема, апеляційний суд, як убачається зі змісту мотивувальної частини вироку, дійшов висновку, що суд першої інстанції не вказав, які саме обставини справи або дані про особу засудженого він визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, та належним чином не врахував, що інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК належить до категорії кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби, отже має підвищену суспільну небезпеку, безпосереднім об`єктом якого є установлений порядок підлеглості, неминучим наслідком порушення якого в умовах ведення бойових дій є неможливість виконання бойових завдань, поразка на полі бою, наступ ворога, знищення населених пунктів, інфраструктури. З огляду на це, колегія суддів слушно зауважила, що боєздатність військового підрозділу прямо пов`язана зі станом військової дисципліни, що зумовлює захист цих правовідносин, а особливо в умовах воєнного стану.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора та безпідставність застосування місцевим судом до

ОСОБА_7 положень ст. 69 КК і призначення йому покарання нижче

від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 402 КК.

На думку колегії суддів, з огляду на конкретні обставини, характер вчиненого злочину та його наслідки, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання, передбачене санкцією ч. 4

ст. 402 КК, без застосування положень ст. 69 КК, належним чином вмотивувавши ухвалене рішення.

Щодо доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, про необґрунтованість висновків апеляційного суду стосовно неможливості застосування до

ОСОБА_7 положень ч. 1 ст. 62 КК у зв`язку з тим, що він раніше відбував покарання у виді позбавлення волі, слід зазначити таке.

У цьому кримінальному провадженні, як установлено вище, апеляційний суд обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах санкції

ч. 4 ст. 402 КК без застосування положень ст. 69 цього Кодексу - у виді позбавлення волі на строк 5 років.

За таких обставин застосування до засудженого приписів ч. 1 ст. 62 КК у будь-якому разі є неможливим, а тому твердження захисника про те, що ОСОБА_7 раніше не відбував покарання у виді позбавлення волі, не впливають на законність вироку суду апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що захисником не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного засудженому покарання, з огляду на те, що всі обставини, на які посилається сторона захисту, були враховані апеляційним судом під час призначення ОСОБА_7 покарання.

Ураховуючи вказані обставини в їх сукупності, призначене судом апеляційної інстанції засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону,

за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення

й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим

і таким, що не суперечить ст. 65 КК, та з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами матеріального закону, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Таким чином, Суд не встановив підстав вважати таке покарання явно несправедливим, як і не вбачає необхідності для застосування положень ст. 69

та відповідно ст. 62 КК.

Також, не заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги кримінального процесуального законодавства щодо неупередженості, законності кримінального провадження, обґрунтованості рішення та правил оцінки доказів, оскільки наведені у касаційній скарзі аргументи жодним чином не конкретизовані, а під час касаційного розгляду будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би могли вплинути на законність та обґрунтованість вироку апеляційного суду, не встановлено.

Крім того, твердження захисника щодо залишення поза увагою апеляційним судом вимог ст. 374 КПК про обов`язкове зазначення в обвинувальному вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням форми вини і мотивів кримінального правопорушення, є неспроможними. Як убачається

з оскарженого судового рішення апеляційний суд виклав формулювання обвинувачення, визнане місцевим судом доведеним, а також зазначив форму вини і мотиви вчинення засудженим кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції

є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, та не вбачає підстав для його скасування чи зміни.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене апеляційним судом покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу із змінами та доповненнями захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3