Дата документу 17.03.2026 Справа № 334/8319/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/332/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/8319/25Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 23 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

18 січня 2021 року приблизно о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , знаходячись на сходовому майданчику між другим та третім поверхами під`їзду №3 будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з останнім, наніс кулаком своєї правої руки не менше одного удару в область живота ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота у вигляді розриву печінки, що ускладнилася розвитком внутрішньочеревної кровотечі, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК у виді 6 років позбавлення волі. При апеляційному перегляді дослідити відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, судом не враховано належним чином тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, його конкретні обставини та наслідки, що настали, зокрема те, що об`єктом злочину є здоров`я особи, що вказує на підвищену суспільну небезпеку діяння. В результаті протиправних дій ОСОБА_8 настали тяжкі наслідки для потерпілого (отримане ним тілесне ушкодження не лише створювало реальну загрозу для життя, а й заподіяло тривалі наслідки для здоров`я, обмеження для роботи та фізичного навантаження). Судом не взято до уваги те, що злочин було сплановано обвинуваченим, який, ввівши в оману потерпілого, прийшов до місця мешкання останнього для з`ясування відносин через неповернутий борг. При цьому сам потерпілий не чинив опір, а тілесні ушкодження були нанесені йому в присутності сторонніх осіб. Також судом, хоча і зазначено у вироку, проте належним чином не враховано, що потерпілий має інвалідність, про що було відомо обвинуваченому, однак останній не зважив на цю обставину і зі значною силою наніс удар потерпілому в область розташування життєво важливих органів. Крім того судом не взято до уваги посткримінальну поведінку обвинуваченого, яка вкрай негативно характеризує ОСОБА_8 , який будучи повідомленим про підозру та певні обов`язки щодо процесуальної поведінки, покинув територію України, що в свою чергу слугувало підставою для оголошення його у міжнародний розшук. Обвинувачений тривалий час ухилявся від правоохоронних органів, не повідомляв слідчого про місце свого проживання з метою уникнення відповідальності за скоєний тяжкий злочин, у зв`язку з чим більш ніж 4 роки обвинувальний акт стосовно нього не було спрямовано до суду, а подальше досудове розслідування стало можливим лише в результаті міжнародної взаємодії з компетентними органами Чеської Республіки та екстрадиції ОСОБА_8 до України. Більш того, ухиляючись від органів досудового розслідування, ОСОБА_8 тривалий час не вживав заходів до відшкодування заподіяної потерпілому шкоди, у зв`язку з чим вважала безпідставним висновок суду про врахування в якості обставини, що пом`якшує покарання, щире каяття. Суд у вироку не навів конкретних обставин, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_8 у випадку призначення покарання з випробуванням, обмежившись загальними фразами про врахування тяжкості кримінального правопорушення та даних про особу винного.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вимагаючи в апеляційній скарзі скасувати вирок суду, прокурор зокрема виходила з того, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через м`якість.

Разом з тим, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до тяжких злочинів, обставини скоєного злочину, наслідки, що настали, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю, має постійне місце проживання, на обліку в спеціалізованих медичних закладах не перебуває, добровільно відшкодував шкоду потерпілому. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття та повне відшкодування матеріальної шкоди потерпілому. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Врахувавши зазначені обставини, а також з огляду на повне визнання обвинуваченим своєї вини, що стало підставою для розгляду кримінального провадження у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у розмірі, який є мінімально можливим за санкцією ч.1 ст.121 КК.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом з тим, апеляційна скарга прокурора не містить в собі переконливих доводів, які би доводили явну несправедливість призначеного обвинуваченому покарання через м`якість. Прокурор належним чином не обґрунтувала, чому покарання за ч.1 ст.121 КК у виді 5 років позбавлення волі є явно несправедливим покаранням, а покарання у виді 6 років позбавлення волі буде справедливим.

Не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора про необґрунтованість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

За правилами ст.75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, при призначенні покарання зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

В результаті перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури було встановлено, що наведених вимог закону суд першої інстанції не порушив.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, суд першої інстанції врахував, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення за класифікацією є тяжким злочином. Проте зважив суд й на особу винного, який вину визнав у повному обсязі, раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття та повне відшкодування матеріальної шкоди потерпілому. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що, не дивлячись на те, що майнова шкода кримінальним правопорушенням завдана не була та цивільний позов потерпілим не заявлявся, обвинувачений самостійно в добровільному порядку (за 1,5 роки до постановлення вироку районним судом) повністю відшкодував потерпілому у розмірі 80 000 грн. завдану матеріальну і моральну шкоду, спричинену в результаті нанесення тілесних ушкоджень, у зв`язку із чим претензій матеріального та морального характеру у потерпілого до обвинуваченого відсутні.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора щодо тривалого невжиття ОСОБА_8 заходів до відшкодування заподіяної потерпілому шкоди та, як наслідок, безпідставність врахування судом у якості пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття є неприйнятними.

Крім того, за більш ніж шість років, що минули з моменту вчинення кримінального правопорушення, обвинувачений не вчинив жодного нового кримінального правопорушення, не притягався до будь-якого виду відповідальності, тобто вів законослухняний спосіб життя, дотримуючись у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки та моралі, що свідчить про готовність обвинуваченого до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 усвідомив свою вину, а також наслідки вчиненого ним злочину, повністю визнав свою вину та прагне усунути негативні наслідки скоєного ним злочину.

Всі ці встановлені у провадженні фактичні дані, наявність пом`якшуючих покарання обставин свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов правильного переконання про можливість досягти мети попередження злочинів та виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства за умови контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку в максимальному розмірі передбаченому законом.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенства права та законності було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.

Щодо посилань прокурора на те, що ОСОБА_8 , будучи повідомленим про підозру та певні обов`язки щодо процесуальної поведінки, покинув територію України, судова колегія зазначає, що згідно наданого Державною прикордонною службою України витягу з інформацією про перетинання державного кордону України ОСОБА_8 виїхав з України 04 березня 2021 року, тобто менш ніж через два місяці після скоєння злочину, тоді як повідомлення про підозру ОСОБА_8 було складено лише 17 серпня 2021 року. Тобто на час виїзду ОСОБА_8 закордон і ще протягом наступних 5 місяців останній не мав процесуального статусу підозрюваного в рамках вказаного кримінального провадження.

Отже у контексті викладеного правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання із застосуванням інституту умовного звільнення явно несправедливим через м`якість і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.

Призначене покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто м`яким як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

Таким чином підстав для скасування оскаржуваного вироку з наведених в апеляційній скарзі прокурора мотивів, апеляційний суд не вбачає.

На переконання колегії суддів у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Переконливих аргументів, які би доводили явну невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду, в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 23 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4