Номер провадження 1-кс/754/593/26
Справа № 754/4136/26
У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2026 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000546 від 11.03.2026 за ч. 1 ст. 203-2 КК України,

УСТАНОВИВ :

12.03.2026 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна - нежитлового приміщення, площею 178,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00, яке на праві власності належать ТОВ Фірма «Світоч ЛТД», код ().

Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на те, що 11.03.2026 на спец-лінію «102» надійшло повідомлення з приводу здійснення незаконної діяльності з організації та проведення азартних ігор за адресою: АДРЕСА_1.

Виїздом слідчо-оперативної групи Деснянського УП ГУНП у м. Києві вказана інформація підтвердилась.

На момент прибуття працівників Деснянського УП ГУНП у м. Києві за адресою проведення незаконної діяльності у сфері азартних ігор, а саме: АДРЕСА_1, доступ до таких приміщень не обмежувався.

У подальшому, 11.03.2026 у період часу з 14:25 год до 16:24 год відповідно до положень ч.3 ст.233 КПК України з метою врятування майна, а саме: речей, які є доказами вчинення кримінального правопорушення, проведено обшук у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, під час якого виявлено та вилучено:

-2 системних блоки, які опечатані бирками поліції, а саме: NРР- 0076482;NPP -0076481;

-15 моноблоків, опечатано бирками поліції, а саме: NPP-0076497; NPP- 0076496; NPP-0076495: NPP-0076494; NPP-0076493; NPP-0076492; NPP-0076491; NPP-0076490; NPP-0076489; NPP-0076488; NPP-0076487; NPP-0076486: NPP-0076485; NPP-0076484; NPP-0076483;

-10 оптичних комп`ютерних мишок, які поміщені до полімерного пакету та скріплено затяжкою 27393942;

-11 комп`ютерних клавіатур, які поміщено до полімерного пакету та скріплено затяжкою NE27393962;

-грошові кошти у сумі 2060 грн., а саме: 3 купюри номіналом по 20 грн.; 10 купюр номіналом по 50 грн.; 1 купюра номіналом 100 грн.; 7 купюр номіналом 200 грн., - які поміщено до спец. пакету НПУ №WAR2083883;

-відео реєстратор марки «Hilvision», який поміщено до спец. пакету НПУ №WAR 1420625:

-жорсткий диск марки «Seagate», який поміщено до спец. пакету НПУ №WAR2083882;

-2 акумуляторні батареї, які опечатано бирками поліції, а саме: NРР- 0076480: NPP-0076479;

-мобільний телефон марки «lphone7» сірого кольору, який поміщено до спец. пакету НПУ №WAR 2083881.

Постановою старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУНІ у м. Києві від 11.03.2026 вилучені в ході обшуку речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000546 від 11.03.2026.

Додатково, постановою старшого слідчого Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 11.03.2026 нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000546 від 11.03.2026.

У клопотанні прокурор зазначає, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, нежитлові приміщення загальною площею 178,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на праві власності належать Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма «СВІТОЧ ЛТД», , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00.

На переконання прокурора, зазначене приміщення за адресою: АДРЕСА_1, фактично використовувалося як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, оскільки саме в ньому було встановлено відповідне обладнання, створені умови для обмеженого доступу клієнтів, забезпечено конфіденційність діяльності тощо.

Арешт на зазначене майно необхідний для збереження речових доказів, крім того, наявні ризики зміни, перепланування або передачі вказаного приміщення іншим особам, що унеможливить встановлення фактичних обставин події та проведення відповідних слідчих дій.

В судове засідання прокурор та представник власника майна не з`явились, про день та час судового засідання повідомлені належним чином.

Від прокурора надійшла заява про розгляд клопотання без його участі, клопотання підтримав та просив його задовольнити за викладених у ньому обставин.

З огляду на положення ч.1 ст. 172 КПК України, відповідно до якого клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, а неприбуття в судове засідання з розгляду клопотання про арешт майна осіб, повідомлених належним чином, не перешкоджає його розгляду, також, зважаючи на розумність строків, як основну засаду кримінального провадження, слідчий суддя вважає за можливе провести судовий розгляд клопотання про арешт майна за відсутності зазначених осіб.

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, приходжу до такого висновку.

Відповідно до ч. 1ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів клопотання, прокурор, звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна, зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, оскільки є підстави вважати, що вони зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та використовувались, як знаряддя вчинення ймовірного правопорушення.

Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Згідно статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на положення ч.ч.1, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, і у кого і де воно знаходиться, незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить об`єктивному встановленню обставин кримінального провадження.

Слідчий суддя також враховує, що відповідно до п.7 ч. 2 ст.131, ч. 3 ст. 132 КПК України арешт майна, як вид заходу забезпечення кримінального провадження, може бути застосований виключно, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Водночас, у даній справі обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, не підтверджується матеріалами кримінального провадження, доданими до клопотання.

Оглянувши клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення.

Так, диспозицією ч. 1 ст. 203-2 КК України передбачена відповідальність за організацію або проведення азартних ігор без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності з організації та проведення азартних ігор, що видається відповідно до закону або випуск чи проведення лотерей особою, яка не має статусу оператора лотерей, або організацію чи функціонування закладів з метою надання доступу до азартних ігор чи лотерей, які проводяться в мережі Інтернет.

Жодних доказів на підтвердження здійснення діяльності з організації та проведення азартних ігор за вказаною адресою матеріали, додані до клопотання, не містять. На момент обшуку відвідувачів у приміщенні також не було.

Постанова старшого слідчого про визнання об`єкта нерухомого майна речовим доказом є формальною та не містить достатнього обґрунтування, якому чи яким із критеріїв ч.1 ст. 98 КПК України відповідає зазначене вище майно.

Крім того, як слідчий у постанові про визнання майна речовим доказом, так і прокурор в клопотанні, зазначають, що нерухоме майно - реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00, загальною площею 178,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1, на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма «СВІТОЧ ЛТД», .

Водночас, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, долученою до клопотання, об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 00 на праві власності належить Територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, код згідно з , та є земельною ділянкою площею 0,3 га із кадастровим номером 620080150, а не приміщенням.

Крім того, як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яку прокурором долучено до клопотання, за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться ціла низка окремих об`єктів нерухомого майна схожої площі, власниками яких є юридичні та фізичні особи, а також територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради. Разом з тим, з клопотання та доданих до нього документів не вбачається, в яких саме приміщеннях було проведено обшук, яким чином визначено площу такого приміщення, а також те, що його власником є саме ТОВ «СВІТОЧ ЛТД», оскільки, як свідчать матеріали клопотання, власника на місці встановити не вдалось.

Отже, інформація, наведена у клопотанні та характеристики об`єкта, на який прокурор просить накласти арешт, не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя також звертає увагу, що до клопотання не долучено ухвалу слідчого судді про надання дозволу на обшук приміщення за адресою: АДРЕСА_1, за результатами якого й прийнято рішення про визнання нерухомого майна доказом у кримінальному провадженні, що ставить під сумнів законність проведеного обшуку, допустимість отриманих речових доказів та можливість їх використання у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Наведені вимоги законодавства, а також досліджені матеріали кримінального провадження дають слідчому судді підстави для розумного сумніву у вчиненні кримінального правопорушення, яке б могло бути підставою для накладення арешту на майно особи, а також у допустимості отриманих доказів.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд при вирішенні питання про арешт майна зобов`язаний врахувати, щоб такий арешт не призвів до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Натомість, накладення арешту (із забороною розпорядження, володіння та користування) на приміщення товариства, яке, вочевидь, використовується для провадження підприємницької діяльності, без підтвердження належними доказами факту вчинення кримінального правопорушення та без належного підтвердження причетності власника майна до ймовірного правопорушення - позбавить особу можливості ведення господарської діяльності, що становитиме безпідставне та непропорційне втручання у гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право вільного володіння своїм майном.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатись між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи. (Рішення у справі "АГОСЬ" проти Сполученого Королівства" від 24 жовтня 1986 року, серія А.№108, п.52).

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Слідчий суддя бере до уваги, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, заразом, прокурор не надав слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до принципу диспозитивності кримінального провадження, його сторони є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння майном.

Враховуючи викладене, вимоги, передбачені ч.2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна по матеріалах досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000546 від 11.03.2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України, - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не викликалась в судове засідання, - протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1