УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 293/1354/25

провадження № 51-924ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року стосовно

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Погребище Вінницької області,

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Черняхівський районний суд Житомирської області вироком від 23 грудня 2025 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і поклав на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Вирішив питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 24 лютого 2026 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_4 23 серпня 2025 року близько 15:00, керуючи технічно справним автомобілем, перевозив в якості пасажирів малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без використання дитячої утримуючої системи, що дає змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки та свою дружину ОСОБА_6 , не забезпечивши безпеку їх перевезення шляхом пристебнутого ременя безпеки.

У зазначений день, час та місці водій ОСОБА_4 , рухаючись по автомобільній дорозі у напрямку с. Осники зі сторони с. Дівочки Житомирського району Житомирської області, проявив небезпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку і в порушення вимог пунктів 2.3 б), 12.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), відповідно до яких, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, що призвело до втрати безпечного керування транспортним засобом та виїзду за межі проїжджої частини на праве узбіччя і подальшого наїзду на дерево.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля малолітній ОСОБА_5 отримав тупу поєднану травму у вигляді перелому склепіння черепа з переходом на основу, забою головного мозку, множинних саден волосистої частини голови, обличчя та лівої верхньої кінцівки, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Порушення водієм ОСОБА_4 при керуванні ним транспортним засобом вимог пунктів 2.3 б), 12.1 ПДР, знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, а саме заподіяння малолітньому ОСОБА_5 тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_4 місцевий суд кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_5 тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, не оскаржуючи доведеності винуватості та юридичної кваліфікації своїх дій, просить скасувати ухвалу апеляційного суду в частині залишення без змін додаткового покарання та змінити вирок місцевого суду в частині призначеного додаткового покарання, у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій не урахували доводів сторони захисту щодо занадто суворого покарання, наявності сукупності пом`якшуючих обставин, які є винятковими, а саме: злочин вчинено з необережності раніше несудимою особою, яка є єдиним годувальником у сім`ї та наявність на утриманні дружини, що перебуває у декретній відпустці, проживання у місцевості без належного транспортного сполучення, наявність роботи, пов`язаної з керуванням транспортним засобом, що у свою чергу створює ризик неможливості виконання батьківських обов`язків і має каральний, а не виправний характер.

Звертає увагу на наявність передбачених ст. 66 КК пом`якшуючих покарання обставин, таких як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування шкоди потерпілій.

На думку касатора, апеляційний суд не оцінив усіх факторів у сукупності та не обґрунтував, чому навіть мінімальний строк додаткового покарання є необхідним, оскільки таке не повинно автоматично призначатися лише через тяжкість наслідків.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржується.

Доводи засудженого, які фактично зводяться до оспорювання призначеного додаткового покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями статей 50, 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винуватого й обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Частина 2 ст. 286 КК передбачає, крім основного покарання й можливість застосування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого, отже передбачає альтернативу, тобто право вибору його застосування чи не застосування.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору його розміру й однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.

З наданих до касаційної скарги копій судових рішень видно, що місцевий суд, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, проаналізував конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, що вчинено з необережності, урахував сукупність даних про особу засудженого, який на обліках лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, раніше не судимий, позитивно характеризується. Крім того, зважив на відсутність обтяжуючих покарання обставин і наявність пом`якшуючих -щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків і оцінюючи докази у сукупності, ураховуючи дискреційні повноваження суду, альтернативу застосування або не застосування додаткового покарання, дійшов висновку про необхідність застосування позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив, викладені в апеляційній скарзі доводи засудженого, які перекликаються із доводами касаційної скарги, щодо безпідставності застосування до нього додаткового покарання, неурахування ризику втрати єдиного джерела доходу, оскільки його діяльність пов`язана із керуванням транспортним засобом, ускладненого транспортного сполучення та визнав їх необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування. Ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням вимог статей 370, 412 - 414, 419 КПК.

Варто уваги, що засуджений на підтвердження своїх доводів про ускладнене транспортне сполучення і ризики втрати єдиного джерела доходу не надає ні у суді апеляційної, ні касаційної інстанції будь-яких підтверджуючих документів. Крім того, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР значно перевищує особисті інтереси ОСОБА_4 .

До того ж, ураховуючи нехтування останнім безпекою малолітнього потерпілого, який є його сином, про життя, здоров`я й безпеку якого він має дбати та який в наслідок порушення ОСОБА_4 ПДР отримав травму у вигляді перелому склепіння черепа з переходом на основу, забою головного мозку, множинних саден волосистої частини голови, обличчя та лівої верхньої кінцівки, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя, Верховний Суд доходить висновку, що додаткове покарання призначене ОСОБА_4 відповідає вимогам статей 50, 65 ККі не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості.

Судами першої та апеляційної інстанції, у відповідних рішеннях, детально проаналізовано наявність зазначених засудженим обставин та наведено обґрунтування, призначеного йому покарання.

Водночас у касаційній скарзі засудженого немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б не були досліджені та ураховані судами попередніх інстанцій, а наведені доводи засудженого не надають можливість Верховному Суду скасувати постановлене апеляційним судом рішення.

Підсумовуючи, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів, суд касаційної інстанції не встановив порушень норм матеріального чи процесуального права, та невідповідності призначеного покарання, які би були безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Крім того, питання зупинення виконання рішення Судом не вирішується, оскільки касаційний суд дійшов висновку що у відкритті провадження слід відмовити, а питання зупинення виконання рішення відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК вирішується на стадії підготовки касаційного розгляду у разі відкриття провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року стосовно нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3