ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1010/26 Справа № 243/540/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001155 від 17 грудня 2022 року за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ Донецької області, громадянина України, українця, не працюючого, не одруженого, інваліда третьої групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді 8 (восьми) років і 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Цивільний позов прокурора Слов`янської окружної прокуратури Донецької області задоволено в повному обсязі. Вирішено питання про зарахування покарання, арешт майна та речові докази.

в с т а н о в и л а :

вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2025 року ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 17 грудня 2022 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, точного часу не встановлено, перебував за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , де разом із ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вживали спиртні напої. Під час вживання спиртних напоїв між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на грунті раптово виниклих неприязних стосунків, трапився конфлікт, в ході якого у ОСОБА_8 виник протиправний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_9 .

ОСОБА_8 , знаходячись у вказаному місці, у зазначений час, реалізуючи свій протиправний злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_9 , тобто посягаючи па найвищу соціальну цінність - життя людини, при цьому усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті особи та бажаючи їх настання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв у праву руку ніж та наніс ним ОСОБА_9 удар в область грудної клітини зліва, спричинивши проникаюче колото-різане поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням перикарду та серця, за наявністю у лівій плевральній порожнині 300 мл рідкої крові та згустків, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпека для життя в момент спричинення.

Однак, довести свій злочинний умисел до кінця ОСОБА_8 не зміг, так як в конфлікт вмішався ОСОБА_10 , який вихопив з рук ОСОБА_8 ніж та із застосуванням фізичної сили повалив останнього на підлогу.

Після чого ОСОБА_10 викликав швидку медичну допомогу та ОСОБА_9 було госпіталізовано до КНП «Міська клінічна лікарня м. Слов`янська», де останньому надано своєчасну медичну допомогу.

Тим самим ОСОБА_8 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

На зазначене рішення суду захисником адвокатами ОСОБА_7 , діючим в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_8 , подано апеляційні скарги, в яких просять вирок суду змінити, змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення із застосуванням статті закону про менш тяжке кримінальне правопорушення ст. 128 КК України та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що вирок суду є необґрунтованим, стороною обвинувачення не надано доказів, які підтверджують вину ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України. ОСОБА_8 не заперечує своєї вини, але вказує, що його дії мають склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

Наголошує, що ОСОБА_8 коли разом із ОСОБА_9 готували на кухні, він обходив останнього і якимось чином вдарив ОСОБА_9 , на його питання не зміг відповісти, оскільки перебував у шоці, не знає як так мого статися. Він хотів допомогти ОСОБА_9 , проте його вдарили та він впав, потім пішов у комору де не міг зупинитися від плачу та нервового напруження. Згодом приїхала швидка допомога. Зазначив, що конфліктів між ними ніколи не було. Зазначене вказує на відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого.

Зауважує, що потерпілий підтвердив, що між ними не було конфліктів. При цьому суд не звернув увагу, що свідок ОСОБА_11 під час події перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння та не міг правильно та реально сприймати події.

Вказує, що суд не вказав, що саме в протоколі огляду місця події доводить вину ОСОБА_8 , а слідчий експеримент взагалі нічого не доводить, оскільки потерпілий нічого не бачив.

На апеляційні скарги від прокурора надійшли заперечення в яких прокурор відстоював законність та обґрунтованість судового рішення, просив вирок залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст. 128 КК України, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги захисника та зазначив, що не мав умислу на вбивство, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та вважає вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст. 370 КПК України.

Суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів із зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг, сторона захисту оскаржує кваліфікацію дій ОСОБА_8 , не заперечуючи факт здійснення насильницьких дій останнім ОСОБА_9 .

Водночас доводи апеляційної скарги захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та кваліфікації дій ОСОБА_8 , не знайшли свого підтвердження в ході перегляду вироку у вказаному кримінальному провадженні та спростовуються, виходячи з наступного.

Так, кваліфікація за ст. 128 КК України можлива лише за умови, якщо буде достовірно доведено, що особа не передбачала настання тяжких наслідків і не мала наміру заподіяти шкоду життю потерпілого. У цьому ж випадку наявний інший зміст правовідносин.

Суд обґрунтовано дійшов висновку, що обвинувачений діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, а тому правомірно кваліфікував його дії як незакінчений замах на умисне вбивство відповідно до ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

За нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Умисел обвинуваченого встановлюється не лише його наміром, вираженим словами чи діями, але й характером знаряддя злочину, напрямком удару, перевагою за місцем розташування осіб, а також подальшою поведінкою обвинуваченого після поранення потерпілого.

Зокрема, поранення нанесено в життєво небезпечну зону грудну клітку з ножа у внутрішні органи, що, відповідно до судово-медичних висновків, становило реальну загрозу життю.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від необережного завдання тяжкого тілесного ушкодження, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а у разі необережного заподіяння тілесного ушкодження взагалі відсутнє бажання винного до настання суспільно небезпечних наслідків.

В даному випадку слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», в якій вказано наступне.

Для розмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

У випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесною ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України.

Версія обвинуваченого про необережне здійснення удару ножем, виглядає невірогідною, з огляду на характер та глибину ушкодження, дії обвинуваченого до здійснення удару, той факт, що він цілеспрямовано йшов із ножем та відсутність ознак падіння останнього та дії обвинуваченого після нанесення удару ножем у життєво важливий орган, після якого останній продовжив тримати ніж у грудях потерпілого, доти поки його не відштовхнув свідок.

Таким чином підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого на 128 КК України відсутні.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_8 , факт скоєння ним інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується показаннями самого обвинуваченого, який не заперечив, факт нанесення удару ножем, та місце удару, однак зазначив на відсутність конфліктів та умислу на вбивство, зазначив, що удар був випадковим.

На підтвердження вини ОСОБА_8 , у судовому засіданні, в суді першої інстанції двічі допитаний потерпілий ОСОБА_12 , який показав, що він сидів на підлозі та побачив, що ОСОБА_13 встав і почав йти, ОСОБА_14 встав, щоб пропустити ОСОБА_15 цей час він відчув удар зверху вниз. У момент нанесення удару він побачив руку з ножем, не зміг нічого зрозуміти, почав відсуватися назад. Однак ОСОБА_16 руку з ножем не прибирав, тримав ніж у нього в грудях. Потім підбіг ОСОБА_14 , відштовхнув ОСОБА_17 від нього. ОСОБА_18 був нанесений зі спини, при цьому він бачив, як ОСОБА_19 його обходив, а свідок ОСОБА_14 пропускав обвинуваченого. Потерпілий відчув удар ножем, але не відчував на собі падіння ОСОБА_8 . Обвинувачений утримував ніж у грудях, доки свідок ОСОБА_14 не відштовхнув руку з ножем.

Показання потерпілого узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого в частині, що він обходив потерпілого ОСОБА_12 та наніс йому удар ножем, при цьому на питання потерпілого щодо причин такого удару, відповісти не зміг.

Показання потерпілого узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_10 , який був очевидцем події. В судовому засіданні в суді першої інстанції останній показав, що вони разом сиділи у квартирі ОСОБА_8 та вживали спиртні напої, в один момент обвинувачений ОСОБА_16 взяв ніж, обійшов позаду за його спиною та мовчки вдарив ножем ОСОБА_20 в грудь. ОСОБА_10 схопив його за руку, вдарив один раз рукою по обличчю, забрав ніж та відкинув. ОСОБА_16 впав на підлогу та лежав, опору не чинив, нічого не казав та не пояснював, знаходився в неадекватному стані, щоб він нічого не брав до рук. Потім свідок викликав швидку допомогу.

Отже, показаннями наведених осіб доводять факт нанесення ОСОБА_8 удару ножем в грудну клітину потерпілого ОСОБА_12 , що також не оспорюється стороною захисту.

Разом з цим, версія обвинуваченого, що він проходячи повз потерпілого спіткнувся та вдарив його ножем, спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_10 , які не вказали, що ОСОБА_8 , якимось чином впав на потерпілого, щоб могло свідчити про те, що він спіткнувся. Більш того, ОСОБА_8 тривалий час не випускав ніж з рук, який вже перебував у грудях потерпілого і навіть коли потерпілий встав з положення сидячи та порівнявся із обвинуваченим, що також вказує, що обвинувачений твердо стояв без ознак того, що спіткнувся, ОСОБА_8 не відходив до моменту коди свідок ОСОБА_10 його відштовхнув та вдарив.

На переконання апеляційного суду, на неможливість подій за версією обвинуваченого вказує характер нанесення удару та поранення, яке утворилось внаслідок такого удару. Зокрема, відповідно до висновку експерта № 15 (початок судово-медичної експертизи 31 січня 2023 року, закінчення 13 лютого 2023 року), колото-різане поранення лівої половини грудної клітки з пошкодження перикарду та серця за наявністю у лівій плевральній порожнині 300 мл рідкої крові та згустків. У момент спричинення тілесного ушкодження потерпілий був розташований передньою поверхнею тіла до травмуючого предмету. Згідно наданим медичним документам направлення ранового каналу вказано як «спереду назад».

Колегія суддів зауважує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні жодні дані, які б прямо або опосередковано вказували на можливість нанесення удару ножем потерпілому ОСОБА_12 в момент втрати рівноваги ОСОБА_8 , яку також ніхто не бачив. Крім того, на підтвердження своєї версії ОСОБА_8 не вказаний механізм нанесення удару ножем в потерпілого, що викликає сумніви в достовірності його показів, які поміж іншим спростовуються низкою належних та допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу вироку.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 20 грудня 2022 року, проведеного із обвинуваченим ОСОБА_8 , останній показав, що проходячи повз ОСОБА_21 , перечепився, став падати і під час падіння вхопився двома руками за ОСОБА_21 , та наніс йому удар ножем, який знаходився у нього в правій руці в лівий бік ОСОБА_21 .

Апеляційний суд вважає, що такі обставини, які продемонстровані обвинуваченим під час проведення слідчого експерименту є способом захисту від пред`явленої підозри, оскільки не узгоджуються з жодними доказами кримінального провадження. Так, потерпілий та свідок не підтвердили, що ОСОБА_8 впав, крім того подовжив тримали ніж у руці, коли вже вдарив потерпілого ОСОБА_12 , у зв`язку із чим, свідок був вимушений відштовхнути та вдарити обвинуваченого. Той факт, що свідок вдарив обвинуваченого, тим самим його відштовхнув від потерпілого, не заперечує сам ОСОБА_22 . Отже, останній не міг двома руками схопитись за потерпілого, як про це зазначає при проведені слідчого експерименту, а тому його версія подій не є достовірною.

Так, відповідно до протоколу слідчого експерименту від 19 січня 2023 року, проведеного із потерпілим ОСОБА_23 , останній показав та розповів, що він знаходився у ОСОБА_8 вдома, який підійшов зі спини потерпілого та став по правий бік, після чого тримаючи ніж у правій руці наніс удар ножем в ділянку грудної клітки з лівого боку потерпілого (ділянка серця). У цей час до них підійшов ОСОБА_14 , який схопив за ніж та відштовхнув ОСОБА_8 . Потерпілий відчув, що ніж зайшов у тіло глибоко.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 18 грудня 2023 року, проведеного із свідком ОСОБА_10 останній показав та розповів на місці події, що ОСОБА_13 взяв ніж, який лежав на табуреті (стіл) обійшов ОСОБА_24 , зайшов за спину ОСОБА_21 та тримаючи ніж у правій руці клинком у низ наніс удар в ділянку серця останнього. Далі ОСОБА_10 схопив за руку ОСОБА_13 , в якій був ніж, та відтягнув руку ОСОБА_13 у бік, далі наніс удар кулаком лівої руки в ділянку обличчя з правої сторони, від отриманого удару ОСОБА_13 впав на підлогу.

Обставини, які продемонстровані потерпілим та свідками під час проведення слідчого експерименту, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження та вказують, що ОСОБА_8 не випадково вдарив ОСОБА_12 ножем у грудну клітину. Крім того, судово-медична експертиза № 15 (початок судово-медичної експертизи 31 січня 2023 року, закінчення 13 лютого 2023 року), не виключає можливості спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 при механізмі, який був вказаний під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 .

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 йшов у бік потерпілого тримаючи ніж в руці, який умисно взяв зі столу, що вказує на виваженість та твердість його дій на реалізацію мети, яка полягала у позбавленні життя саме ОСОБА_12 .

Крім наведеного, вина ОСОБА_8 в інкримінованому кримінальному правопорушенні підтверджується іншими письмовими доказами, які доводять факт нанесення ОСОБА_8 удару ножем в ділянку серця потерпілому ОСОБА_12 , що не заперечується самим обвинуваченим, а тому в сукупності з іншими доказами, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 саме за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано покладено в основу вироку витяги з ЄРДР за № 0001155, 17 грудня 2022 року; постанову про зміну кваліфікації кримінального правопорушення від 18 грудня 2022 року; повідомлення на лінію 102 № 95093281; протоколи огляду місця події з ілюстративною таблицею до нього від 17 грудня 2022 року; постанови про визнання речовими доказами; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 грудня 2022 року; висновком судово психіатричного експерта № 58 від 30 січня 2023 року.

Усі наведені докази, які досліджені судом першої інстанції, в тому числі показання обвинуваченого, потерпілого та свідка, в сукупності та узгодженості між собою доводять вину ОСОБА_8 в інкримінованому злочині, а тому доводи захисника щодо не інформативності протоколу огляду місця події та слідчого експерименту з потерпілим не заслуговують на увагу.

У колегії суддів не виникає сумніву, що досліджені письмові докази є належними та допустимими, матеріали кримінального провадження містять докази на підтвердження законності проведення всіх наведених процесуальних дій.

Твердження сторони захисту, що місцевим судом не надано належної оцінки дослідженим доказам, є хибними, оскільки досліджені письмові докази обґрунтовано покладені в основу вироку, у своїй сукупності з показаннями потерпілого та свідка, в тому числі самого обвинуваченого, поза розумним сумнівом підтверджують, як факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , що не заперечується самим ОСОБА_8 , так і факт наявності причинно-наслідкового зв`язку між нанесенням цих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та здійсненням всіх необхідних дій, які вважав за необхідне для досягнення свого умислу направленого на вбивство ОСОБА_12 , однак з причин, які від нього не залежать не зміг вчинити всіх дій та довести умисел до кінця, через перешкоджання свідком ОСОБА_10 його діям, коли він продовжував тримати ніж у грудях потерпілого та не відпускав. В подальшому не надав потерпілому допомогу, не викликав швидку допомогу.

Усвідомлено та твердо рухаючись з ножем до ОСОБА_12 , спричинення йому удару в життєво важливий орган, в ділянку серця, відсутність ознак порушення рівноваги та той факт, що ОСОБА_22 не відпустив ножа та продовжив тримати його в руці, доти поки свідок йому в цьому не завадив, беззаперечно вказує на наявність прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 .

Дослідженими матеріалами кримінального провадження та наведеними вище висновками, щодо беззаперечним усвідомленням ОСОБА_8 характеру суспільно-небезпечного діяння, нанесення потерпілому ОСОБА_12 удару ножем у ділянку серця, що є життєво важливим органом, та продовження утримувати ніж у тілі потерпілого до опору свідка, вказують не тільки на усвідомлення своїх дій та розуміння наслідків, а й бажання настання таких наслідків у виді смерті ОСОБА_12 , які не настали лише з причин, які не залежали від волі обвинуваченого.

Відсутність конфліктів, як про це зауважує сторона захисту, в даному випадку не може впливати на доведеність вини ОСОБА_8 , оскільки не зазначено саме про активні дії обвинуваченого, які б виражали конфлікт, при цьому характер його дій направлений на позбавлення життя потерпілого, їх злагодженість та узгодженість, безсумнівно вказує на наявність неприязних відносин відносно потерпілого ОСОБА_12 , що є суб`єктивною стороною інкримінованого злочину.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що вказані показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, в сукупності з письмовими доказами беззаперечно вказують на наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо оспорювання кваліфікації дій ОСОБА_8 , є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження та визнаються колегією суддів, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, вимоги ст. ст. 65, 66 КК України, враховуючи спосіб вчинення умисного кримінального правопорушення, беззаперечне усвідомлення обвинуваченим суспільно-небезпечного характеру своїх дій та бажання настання тяжких наслідків, у виді смерті товариша, позицію потерпілого, який просив покарання призначити на розсуд суду, наявність обставин, які обтяжують покарання, та відсутність обставин, які пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога з 18 березня 2013 року; за місцем проживання обвинувачений характеризується посередньо; відповідно до ст. 89 КК України не судимий; обвинувачений є інвалідом ІІІ групи, дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційних скарг захисту необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Тих порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст.409 КПК України, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 404-405, 407, 408, 409, 418, 419, 424, 426 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити задоволення.

Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , визнаного винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді