Справа № 950/1110/25
Номер провадження 1-кп/950/66/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лебедині кримінальне провадження № 0000166 від 01.02.2025 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Житомирської області, Новоград-Волинського району, с. Кам`янка, громадянина України, військовослужбовця, учасника бойових дій, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю: прокурора - ОСОБА_4 , захисника - адвоката ОСОБА_5 , потерпілої - ОСОБА_6 , обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

01 лютого 2025 року близько 17 год. 40 хв. ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , керуючи технічно справним автомобілем марки «OPEL», моделі «VIVARO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався автомобільним шляхом Т-1913 сполученням «Лебедин - Ромни» зі сторони м. Лебедин у напрямку м. Ромни Сумської області. У темну пору доби, поблизу с. Червлене Лебединської територіальної громади Сумського району Сумської області, за наявності об`єктивної можливості виявити небезпеку для руху та вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, ОСОБА_3 не обрав безпечної швидкості руху в умовах недостатньої видимості та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в попутному напрямку на велосипеді «Україна». Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть настала внаслідок тупої закритої сумісної травми голови, тулуба, переломів основи черепа, закритих переломів тіл 7-го шийного та 7-го грудного відділів хребта з повним розривом спинного мозку, розриву грудного відділу аорти, закритих переломів ребер зліва та справа по різних лініях, розриву печінки по діафрагмальній поверхні.

У вище зазначений час, лід час руху по даному автомобільному шляху, поблизу с. Червлене Лебединської територіальної громади Сумського району Сумської області, ОСОБА_3 маючі технічну можливість попередити виникнення дорожньо-транспортної пригоди шляхом зниження швидкості руху свого автомобіля до швидкості руху велосипедиста, знехтував безпекою дорожнього руху та в порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху. Оскільки у даній дорожньо-транспортній ситуації ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «OPEL», моделі «V1VARO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , допустив порушення вимог Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, що передбачені пунктами: 12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Допущені ОСОБА_3 порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_3 по ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що 1 лютого 2025 року повертався у справах несення військової служби на автомобілі, рухався у темну пору доби, у с. Червлене Лебединської ОТГ Сумського району, під час роз`їзду із зустрічним автомобілем перемкнув світло головних фар на ближнє, а після роз`їзду - на дальнє, після чого одразу побачив на дорозі людей, прийняв кермом ліворуч, однак уникнути зіткнення вже не зміг. Після ДТП він негайно зупинився, намагався надати допомогу потерпілому, однак у останнього був відсутній пульс, після чого викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції. У вчиненому щиро розкаявся.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, відсутність спору між учасниками провадження щодо фактичних обставин, а також те, що учасники процесу правильно розуміли зміст цих обставин і в суду не виникло сумнівів у добровільності їх позиції, суд визнав недоцільним дослідження всіх доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Так судом встановлено, що технічний стан автомобіля не виключав можливості безпечного керування ним, а тому вирішальне значення для настання дорожньо-транспортної пригоди мали саме дії водія щодо вибору безпечної швидкості та реагування на дорожню обстановку.

Відповідно до п. 12.2 Правил дорожнього руху України, «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги». Пунктом 12.3 Правил дорожнього руху України передбачено, що «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Саме наведені приписи Правил дорожнього руху підлягають застосуванню у цій справі, оскільки подія мала місце в темну пору доби, на ділянці дороги, де водій зобов`язаний був керувати транспортним засобом таким чином, щоб мати реальну можливість своєчасно зупинитися в межах видимості дороги. Обов`язок дотримання цих правил не залежить від суб`єктивного сприйняття водієм ситуації, а має імперативний характер.

Суд окремо оцінює пояснення обвинуваченого про те, що перед зіткненням він перемкнув фари з ближнього на дальнє світло та одразу побачив людей на дорозі, у зв`язку з чим уже не мав можливості уникнути наїзду.

У цій частині суд приходить до висновку, що наведені пояснення не спростовують винуватість ОСОБА_3 , а, навпаки, підтверджують порушення ним вимог п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху. Сам факт того, що водій побачив перешкоду лише безпосередньо перед зіткненням, свідчить про те, що швидкість руху не відповідала умовам недостатньої видимості та не забезпечувала можливості зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги. Отже, посилання обвинуваченого на темну пору доби, роз`їзд із зустрічним транспортним засобом і раптовість виявлення перешкоди не виключають його кримінальної відповідальності, оскільки саме в таких умовах від водія вимагається підвищена уважність, передбачливість та обережність.

Також суд окремо оцінює пояснення ОСОБА_3 в тій частині, що потерпілий начебто не їхав, а перебував на дорозі. Вказані пояснення в цій частині судом не приймаються як підстава для зміни фактичних обставин обвинувачення, оскільки вони не узгоджуються з даними матеріалів кримінального провадження, зокрема з висновками транспортно-трасологічної та автотехнічної експертиз, відповідно до яких наїзд був вчинений саме на велосипедиста, який рухався в попутному напрямку. При цьому навіть сама по собі наявність людини чи велосипедиста на проїзній частині в умовах недостатньої видимості покладала на водія однаковий обов`язок невідкладно зменшити швидкість аж до зупинки або здійснити безпечний об`їзд. Тому зазначений довід не впливає ані на правову кваліфікацію дій обвинуваченого, ані на висновок суду про наявність прямого причинного зв`язку між допущеними ним порушеннями правил дорожнього руху та смертю потерпілого.

Суд бере до уваги й післякримінальну поведінку обвинуваченого, а саме те, що після наїзду він одразу зупинив автомобіль, намагався надати допомогу потерпілому, викликав швидку медичну допомогу та поліцію. Такі дії не виключають кримінальної відповідальності, однак свідчать про його ставлення до вчиненого та підлягають урахуванню при призначенні покарання як дані про особу та як прояв щирого каяття.

За змістом ч. 2 ст. 286 КК України, «порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, - караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого».

Аналіз наведених обставин дає суду підстави для висновку, що ОСОБА_3 , будучи водієм транспортного засобу, порушив вимоги п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, а допущені ним порушення перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_7 .

Отже, дії ОСОБА_3 суд вважає за необхідне кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При призначенні покарання суд виходить із такого. Так відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК України, «покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень».

Статтею 65 КК України встановлено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції відповідної статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також щоб призначене покарання було необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд враховує, що вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення є тяжким злочином, вчиненим з необережності, наслідком якого стала смерть людини. Тяжкість наслідків є значною, а отже покарання не може бути формальним і повинно відображати цінність порушеного об`єкта кримінально-правової охорони - життя людини.

Разом із цим суд враховує дані про особу обвинуваченого: ОСОБА_3 є військовослужбовцем, учасником бойових дій, за місцем служби характеризується виключно позитивно, в судовому засіданні поводився належно, вину визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, сприяв встановленню обставин кримінального правопорушення, після події не залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, викликав швидку допомогу та поліцію.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає: щире каяття; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд окремо оцінює позицію прокурора, який просив призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з подальшим застосуванням ст. 75 КК України. У цій частині суд приходить до висновку, що запропонований прокурором розмір основного покарання є обґрунтованим, оскільки відповідає нижній межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, враховує як тяжкість наслідків, так і дані про особу винного. Призначення менш суворого основного покарання законом не передбачене.

Суд також оцінює позицію потерпілої, яка поклалася на розсуд суду та не наполягала на суворому покаранні. Така думка потерпілої не є вирішальною для суду, оскільки покарання призначається від імені держави та з урахуванням публічного інтересу, однак вона є важливою характеристикою сприйняття наслідків правопорушення стороною потерпілої та додатково свідчить про відсутність наполегливого вимагання ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Вирішуючи питання щодо застосування до ОСОБА_3 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд виходить із того, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України прямо передбачає можливість його незастосування, отже, суду надане дискреційні повноваження вирішити це питання з урахуванням конкретних обставин справи та даних про особу винного. Тому суд приходить до висновку, що у даному конкретному випадку застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами виходячи з наступного. Так вимоги ст. 65 Конституції України, відповідно до якої «захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України». В умовах дії воєнного стану цей конституційний обов`язок набуває особливої ваги. З урахуванням того, що ОСОБА_3 проходить військову службу та використання ним навичок керування транспортними засобами є об`єктивно важливим для виконання завдань, пов`язаних із захистом держави, суд вважає, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у даному випадку не відповідатиме принципу індивідуалізації покарання та не є необхідним для досягнення мети покарання.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків, прямо передбачених законом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_3 можливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки він повністю визнаннав вину; щиро розкаявся; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення; виключно позитивно характеризується за місцем служби; має статус учасника бойових дій; потерпіла не наполягала на суворому покаранні.

Суд не вбачає, що лише реальна ізоляція ОСОБА_3 від суспільства є необхідною для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України. Натомість , покладення на нього передбачених законом обов`язків, перебування під контролем уповноваженого органу з питань пробації та усвідомлення невідворотності правових наслідків ухваленого вироку будуть достатніми для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 76 КК України, на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, необхідні для її виправлення. З огляду на обставини справи суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або служби.

Відповідно до ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що витрати на проведення судових експертиз становлять: 15145 грн 60 коп. - за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 212 від 13.03.2025; 19689 грн 25 коп. - за проведення судової транспортно-трасологічної експертизи № 213 від 14.03.2025; 10601 грн 92 коп. - за проведення судової автотехнічної експертизи № 466 від 21.03.2025. Загальна сума судових витрат становить 45436 грн 77 коп., і вони підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь держави.

Щодо речових доказів суд виходить із положень ст. 100 КПК України, згідно з якою питання про речові докази вирішується судом у вироку. Оскільки велосипед та шапка не є предметами, вилученими з обігу, і належать до речей, що мають бути повернуті законному володільцю, суд вважає за необхідне велосипед та шапку повернути потерпілій ОСОБА_6 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 124, 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки. На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або служби.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, у розмірі 45436 (сорок п`ять тисяч чотириста тридцять шість) гривень 77 копійок.

Речові докази: велосипед марки «Україна» та шапку, вилучені у межах даного кримінального провадження, повернути потерпілій ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому, прокурору, захиснику та потерпілій.

Суддя: ОСОБА_8