ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/361/26 Справа № 216/7928/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду міста Кривого Рогу, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2025 року у кримінальному проваджені за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Обставини встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2025 року обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костополь Рівенської області, громадянина України, маючого професійно-технічну освіту, , неодруженого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1

визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Вироком суду встановлено, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України №2102-IX, у зв`язку із збройною агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, Указом від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ), Указом від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ, Указом від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ, Указом від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-ІХ, Указом від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом від 06.05.2024 №271/2024, затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-ІХ та Указом від 23.07.2024 №469/2024, затвердженим Законом України від 23.07.2024№ 3891-ІХ у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України строки дії воєнного стану в Україні постійно продовжувались, у тому числі із 05 годин 30 хвилин 12.08.2024 строком на 90 діб.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено про проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Даний Указ затверджено Законом України №2105-IX від 03.03.2022.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №294 від 15.10.2023 солдата ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого стрільця-оператора механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 ОСОБА_6 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, Військової Присяги, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

16 жовтня 2024 року солдат ОСОБА_6 , діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 . Так, реалізуючи свій злочинний умисел, 16.10.2023 о 10.00 годині солдат ОСОБА_6 був відсутнім при перевірці особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка проводилась за місцем дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , тобто самовільно залишив військову частину, командуванню про причини свого вибуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, та був незаконно відсутній на військовій службі до 10 жовтня 2024 року, поки не був затриманий слідчим в порядку ст. 208 КПК України, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

Таким чином, ОСОБА_6 своїми діями вчинив самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України.

Вимоги, викладені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

З вказаним вироком суду першої інстанції не погодився обвинувачений та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить переглянути справу та винести справедливе рішення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішення є не об`єктивним, необґрунтованим та з грубим порушенням процесуального законодавства.

Апелянт зазначає, що його було мобілізовано відповідно до Указу Президента України № 69/2022 року «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року, який не затверджений законом України та на момент мобілізації обвинуваченого втратив чинність, що свідчить про незаконність мобілізації.

Зазначає, що згідно обвинувального акту обвинуваченому інкримінують самовільне залишення військової частини. Однак ВЧ НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , останній не залишав, оскільки там не перебував.

Суд в своєму рішенні послався не на фактичне місце розташування, а на дислокацію підрозділу, який знаходиться на цивільній території, обвинувачений вважає, що в умовах воєнного стану, проведення зборів та перевірок особового складу на цивільній території наражає на небезпеку населення та є злочинним наказом.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не прийнято до уваги пояснення обвинуваченого, щодо відвідування лікаря психіатра та помилково сприйняту дану інформацію підставою для визначення ступеню тяжкості злочину.

Вважає, що судом неправомірно застосовано до нього ст. 63 КК України оскільки дана стаття застосовується в тому випадку, коли цілі покарання шляхом призначення іншого виду покарання є неможливими.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав зазначених в ній.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Висновки суду:

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши обвинуваченого та захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

Суд першої інстанції прийняв рішення про доведеність вини ОСОБА_6 та кваліфікацію його дій за ч.5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, в умовах воєнного стану, розглянувши провадження в межах висунутого обвинувачення згідно ч.1 ст. 337 КПК України.

Викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказах, досліджених судом першої інстанції під час судового розгляду справи та є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам справи. Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.5 ст. 407 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст.407 КК України, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

У диспозиції частини 5 ст. 407 КК України зазначено про відповідальність військовослужбовця за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

Самовільне залишення військової частини це самовільне залишення будь-яким військовослужбовцем військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службі без поважних причин в умовах воєнного стану.

Колегія суддів зазначає, що самовільне залишення частини полягає у тому, що військовослужбовець в будь-який час залишає територію військової частини або місце служби, не одержавши дозволу відповідного начальника. Під військовою частиною слід розуміти територію у межах казарменого, табірного, похідного чи бойового розташування частини.

Початком злочину вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем - день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Матеріалами кримінального провадження доведено, що обвинувачений ОСОБА_6 за встановлених судом обставин, у порушення вимог ст.ст.17, 65, Конституції України, ст.ст. 6, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, Військової Присяги, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час загальної мобілізації військової частини НОМЕР_1 , підрозділ, якої дислокувався за адресою: АДРЕСА_2 з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою ухилення від військової служби, маючи військовий обов`язок нести військову службу, був відсутній при перевірці особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка проводилась за місцем дислокації підрозділу військової частини не повідомивши командуванню про причину своєї відсутності та не вживав жодних заходів для повернення до місця служби,тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

При постановленні вироку стосовно ОСОБА_6 судом першої інстанції було враховано показання обвинуваченого, який свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК визнав в повному обсязі та пояснив, що з 17.10.2022 був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 на посаду старшого стрільця-оператора механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти механізованого батальйону. 16.10.2023, о 10 год. 00 хв., не прибув на шикування підрозділу, так як переплутав автобуси та запізнився, а потім поїхав додому, де став проводити час на власний розсуд. Був затриманий 10.10.2024, при цьому, вважав, що не був військовослужбовцем, так як мобілізація не законна.

Суд першої інстанції дослідив і зібрані у кримінальному провадженні письмові докази, серед яких:

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №305 від 17.10.2022 про призначення ОСОБА_6 на посаду електрика-моториста відділення штабних машин взводу штабних машин роти зв`язку командного пункту полового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 ;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №294 від 15.10.2023 про призначення ОСОБА_6 на посаду старшого стрільця-оператора механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №295 від 16.10.2023 на підставі якого ОСОБА_6 , який самовільно залишив військову частину знято з усіх видів забезпечення та призупинено виплату грошового забезпечення.

Досліджені письмові докази, узгоджуються з поясненнями обвинуваченого є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та беззаперечно вказують на наявність в діях ОСОБА_6 , складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо оспорювання фактичних обставин є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження та визнаються колегією суддів, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Вина обвинуваченого підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку, яким суд дав належну правову оцінку з точки зору їх належності, допустимості та взаємозв`язку.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції на підставі досліджених письмових доказів правильно встановлено, що на день вчинення злочину ОСОБА_6 був військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, відповідно до вимог ст.ст.6,11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу у командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Таким чином, ОСОБА_6 несе відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, тобто є суб`єктом злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Доводи апеляційної скарги про незаконну мобілізацію ОСОБА_6 на військову службу є незаконним, колегія суддів вважає не обґрунтованим та зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, військовослужбовцем є громадянин України, який проходить дійсну військову службу у складі Збройних Сил України та інших військ.

Відповідно до положень п. 2 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби резервістів під час мобілізації вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи, тощо).

Згідно з інформацією, наявною в матеріалах кримінального провадження, ОСОБА_6 перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17 жовтня 2022 року ОСОБА_6 був призваний на військову службу за мобілізацією на виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, Указом від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ), Указом від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ, Указом від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ, Указом від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-ІХ, Указом від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом від 06.05.2024 №271/2024, затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-ІХ та Указом від 23.07.2024 №469/2024, затвердженим Законом України від 23.07.2024№ 3891-ІХ у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України строки дії воєнного стану в Україні постійно продовжувались, у тому числі із 05 годин 30 хвилин 12.08.2024 строком на 90 діб.

На теперішній час призов військовозобов`язаних та резервісті на військову службу під час мобілізації здійснюється відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року та з набранням чинності Указу Президента України № 65 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом № 2105 ІХ від 03.03.2022, із змінами, внесеними згідно з Указом Президента №479/2025 від 17.0.72025 року.

У період набрання чинності Указу Президента України № 65/2022 після його затвердження законом, прийнятим Верховною Радою, призов військовозобов`язаних та резервістів здійснювався на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», який був офіційно опублікований 25.02.2022. Відповідно до нього мобілізація проводилася протягом 90 днів із дня набрання чинності цим Указом із подальшим неодноразовим продовженням її строку.

При цьому ОСОБА_6 було призвано для проходження військової служби саме на підставі Указу Президента України № 65/2022, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 355 від 17.10.2022.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що спростовуються наведеними вище обставинами, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а відтак не може нести кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини .

Щодо твердження апелянта про те, що він не залишав військової частини, а лише відмовився виконувати злочинний наказ, колегія суддів вважає його безпідставним. Оскільки військова частина НОМЕР_1 за розпорядженням командування перебувала за місцем своєї тимчасової дислокації, ОСОБА_6 як військовослужбовець повинен був неухильно дотримуватися Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затвердженого Законом України № 551-XIV від 24.03.1999) та Військової присяги. Вказані акти вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватися військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, однак порушив вказані вимоги.

В колегії суддів відсутні будь які підстави вважати розпорядження командування військової частини НОМЕР_1 злочинним, а обвинувачений в свої апеляційній скарзі не надав обґрунтованих доказів на підтвердження вказаного факту.

Більш того матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей, щодо оскарження обвинуваченим ОСОБА_6 розпорядження командира, щодо тимчасового розташування військової частини.

З огляду на викладене, колегією суддів за результатами апеляційного перегляду не встановлено невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неповноти судового розгляду, як про це посилається обвинувачений у поданій апеляційній скарзі.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції прийняв до уваги тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має професійно-технічну освіту, офіційно не працевлаштований, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб не має, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час загальної мобілізації військової частини НОМЕР_1 , за медичною допомогою до лікаря-нарколога не звертався, проте, 15.06.2023 звертався за медичною допомогою до лікаря-психіатра з приводу розладу адаптації у вигляді легкої тривожної реакції, з липня 2023 року за медичною допомого не звертався.

Також судом першої інстанції враховано, досудову доповідь складену органом пробації, згідно якої поміж іншого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, оцінюється як середній; ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, а також середній рівень небезпеки для суспільства, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить небезпеку для суспільства та окремих осіб.

В результаті суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого не можливе без його ізоляції від суспільства та призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі.

З обраним видом покарання погоджується й суд апеляційної інстанції, однак вважає, що обраний термін покарання є занадто суворим.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та положень п.п.1, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи, наряду з іншим, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до приписів ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням викладеного та особи обвинуваченого, на думку колегії суддів, ОСОБА_6 необхідно призначити менш суворе покарання у виді позбавлення волі ніж призначено судом першої інстанції, у мінімальних межах санкції статті передбаченої Особливою частиною КК України, яке буде достатнім і необхідним для виправлення винного і попередження нових злочинів та враховуючи вимоги ст. ст. 65, 66 КК України, будуть дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідає ступеню тяжкості вчинених діянь, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів.

Підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п.4 ч.1 ст. 408 КПК України є випадки, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 409 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом допущені порушення вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до вимог ст. 409 КПК України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2025 року у кримінальному проваджені за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.5 ст. 407 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: