Провадження №11-кп/801/1174/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2025 про продовження строку тримання під вартою, із визначеним розміром застави, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в кримінальному провадженні № 0001205 від 06.10.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2,3 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2025, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, до 03.01.2026 включно, із визначеною сумою застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені в клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , продовжують існувати і до тепер.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою до обвинуваченого ОСОБА_8 застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або особистого зобов`язання, а також просить зменшити розмір застави.

Апеляційну скаргу мотивує тим, ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК України та положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_8 вказує, що перебуває під вартою з 2022 року, тобто понад три роки без ухваленого вироку, що виходить за межі «розумного строку» тримання під вартою у розумінні практики Європейського суду з прав людини. Так, у рішеннях «Харченко проти України», «Єлов проти України» та інших ЄСПЛ наголошує, що тривале тримання під вартою без належного обґрунтування ризиків є порушенням ст. 5 Конвенції. Суд першої інстанції, продовжуючи запобіжний захід, обмежився лише посиланням на тяжкість інкримінованого злочину, не навівши переконливих доводів щодо наявності реальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Апелянт зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що він має намір ухилятися від суду, впливати на свідків, знищувати чи спотворювати докази або вчиняти інші кримінальні правопорушення. Таким чином, суд першої інстанції не навів конкретних і фактичних даних, які б підтверджували наявність зазначених ризиків, обмежившись загальними формулюваннями.

Крім того, суд не врахував принцип винятковості тримання під вартою, закріплений у ст. 183 КПК України, відповідно до якого цей запобіжний захід може застосовуватися лише тоді, коли інші, більш м`які заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку особи. Судом не перевірено можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, таких як цілодобовий або нічний домашній арешт, особисте зобов`язання чи застава у розмірі, який би відповідав майновому стану підозрюваного.

Обвинувачений у своїй апеляційній скарзі звертає увагу, що має постійне місце проживання, міцні сімейні зв`язки, позитивно характеризується, готовий виконувати всі покладені судом обов`язки, з`являтися до суду та не ухилятися від процесу. Незважаючи на це, суд першої інстанції не навів переконливих аргументів, чому ці обставини не виключають потреби у подальшому триманні під вартою.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_7 та її підзахисного ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2025 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Так, під час ознайомлення із судовою справою було встановлено, що ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що вона, діючи всупереч вимогам Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», з метою особистого збагачення шляхом забезпечення незаконного обігу та збуту жителям м. Ладижин Вінницькій області психотропної речовини - амфетаміну, який згідно Таблиці II Списку № 2 «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 № 770 віднесений до психотропних речовин обіг яких обмежено, не пізніше ніж у січні 2022 року, створила та очолила організовану злочинну групу, до складу якої залучила дочку ОСОБА_10 та сина ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 розробила план злочинної діяльності щодо незаконного придбання, зберігання з метою збуту та збуту психотропної речовини амфетаміну, який повідомила ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

Відповідно до вказаного плану протиправної діяльності ОСОБА_9 забезпечувала незаконні придбання та зберігання з метою збуту по місцю спільного проживання членів групи, за адресою: АДРЕСА_1 , психотропної речовини, обіг якої обмежено, амфетаміну, який у подальшому фасувався по місцю проживання у фольгові згортки та збувався, як самою ОСОБА_9 , так і членами групи безпосередньо в приміщенні самої квартири або в під`їзді будинку.

Роль ОСОБА_8 , як співучасника організованої групи полягала в тому, що він усвідомлюючи факт існування кримінального об`єднання, до складу якого входили ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , добровільно надавши організатору ОСОБА_9 свою згоду на участь в такому кримінальному угрупуванні, заздалегідь обіцяно, за узгодженістю та координацією організатора ОСОБА_9 , систематично одержував у неї розфасовані фольгові згортки з психотропною речовиною - амфетаміном для забезпечення його збуту; за дорученням ОСОБА_9 збував спільно з іншими членами групи визначеним ОСОБА_9 особам, або підшуканим іншими членами групи особам в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , чи в під`їзді даного будинку.

Таким чином, реалізуючи спільний злочинний план, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , діючи у складі організованої та керованої ОСОБА_10 злочинної групи, виконуючи визначені за ними функції, а також за участі ОСОБА_11 , який не був обізнаний про створення ОСОБА_9 організованої групи, спрямувавши свої дії на вчинення злочинів з метою особистого збагачення шляхом одержання прибутку внаслідок незаконного обігу психотропної речовини - амфетаміну в м. Ладижин Вінницької області, вчинили злочини, пов`язані із незаконним придбанням, зберіганням з метою збуту та незаконний збут, психотропних речовини, обіг якої обмежено амфетамін, однак вимушено припинили свою діяльність так, як були викриті працівниками Національної поліції України.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень, організованою групою, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років. Тяжкість можливого покарання у виді тривалого строку позбавлення волі переконують суд в тому, що ОСОБА_8 може вживати заходів щодо переховування від суду з метою уникнення можливої кримінальної відповідальності.

Останній ніде не працює, що свідчить про відсутність тісних соціальних зв`язків, немає житла у власності.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що за таких обставин існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, суд врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень у складі організованої групи, що за своєю природою передбачає стійкі зв`язки між її учасниками, розподіл ролей та узгодженість дій. Перебуваючи на волі, обвинувачений, маючи усталені контакти з іншими співучасниками, може використовувати їх для координації поведінки та узгодження показань, а також для впливу на свідків, які ще не допитані судом. Така процесуальна вразливість свідків у поєднанні з організованим характером злочинної діяльності створює реальний, а не гіпотетичний ризик незаконного впливу на них.

Отже, наявні підстави вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може впливати на інших обвинувачених та свідків у цьому кримінальному провадженні, що відповідає ризику, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також, враховуючи репутацію ОСОБА_8 той факт що він обвинувачується в декількох фактах збуту психотропної речовини, які задокументовані в ході досудового розслідування, раніше неодноразово судимого, останній раз - 12.12.2019 Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України приєднано 3 роки позбавлення волі згідно вироку Ладижинського міського суду Вінницької області від 09.01.2019 і всього до 8 років позбавлення волі, то суд першої інстанції вірно продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Сукупність наведених даних свідчить про сталу криміногенну налаштованість обвинуваченого та його схильність до продовження протиправної поведінки, а тому існує реальний ризик вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Доводи обвинуваченого про сімейні обставини не спростовують наявності ризиків і не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу.

Таким чином, фактичні обставини справи, відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_8 та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, свідчать про відсутність ґрунтовних підстав для можливості застосування іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, як такого, що недостатній для запобіганню ризиків та забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, особистого зобов`язання, оскільки він не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії особливо тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

У даному кримінальному провадженні суд, продовжуючи щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, одночасно визначив розмір застави, що відповідає вимогам закону та є альтернативним заходом, який може бути застосований у разі її внесення. Таким чином, твердження про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував найсуворіший запобіжний захід, є необґрунтованими, оскільки законодавець прямо передбачає можливість поєднання тримання під вартою та застави як альтернативного механізму.

Колегія суддів також бере до уваги, що визначений судом розмір застави відповідає характеру інкримінованого діяння, особі обвинуваченого, його соціальним зв`язкам та іншим обставинам, що мають значення для кримінального провадження.

Зменшення розміру застави у даному випадку є необґрунтованим та недоцільним.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обвинувачений ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.ч. 2, 3 ст. 307 КК України за незаконний обіг наркотичних засобів, учинений за попередньою змовою групою осіб та у великих розмірах. Ці злочини є тяжкими та особливо тяжкими, пов`язаними з організованими формами злочинності та стабільними каналами збуту, що об`єктивно зумовлює підвищений ризик ухилення обвинуваченого від суду, продовження злочинної діяльності чи впливу на співучасників.

Застава, встановлена у межах мінімального, прямо визначеного законом розміру, виконує гарантійну та запобіжну функцію, забезпечуючи належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Її подальше зменшення призвело б до втрати превентивного ефекту запобіжного заходу та не відповідало б вимогам справедливого балансу між інтересами особи та інтересами правосуддя.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір застави у сумі, еквівалентній 80 прожитковим мінімумам для працездатних осіб, що повністю узгоджується з положеннями п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, тому підстав для його зменшення не вбачається.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2025 про продовження строку тримання під вартою, із визначеним розміром застави, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в кримінальному провадженні № 0001205 від 06.10.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2,3 ст. 307 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4