Справа № 352/77/26
Провадження № 11-кп/4808/154/26
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2026 року у кримінальному провадженні № 0000141 щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 200, ч. 1, ч. 2 ст. 209 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2026 року обрано щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 16 березня 2026 року, визначено заставу в розмірі 190 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 575 320 гривень.

Суд першої інстанції мотивував прийняте рішення тим, що беручи до уваги дані, що характеризують особу ОСОБА_8 , враховуючи, що він обвинувачується у вчиненні злочинів один з яких відноситься до особливо тяжких, на даний час існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, дійшов до висновку, що перелік матеріалів, а також виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, зазначений в обвинувальному акті у своїй сукупності є вагомим та здатен переконати неупередженого спостерігача у тому, що обвинувачений міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ч. 2 ст. 200, ч. 1 ч. 2 ст. 209 КК України.

Крім того суд дійшов до переконання, що розмір застави 190 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб буде достатнім у даному випадку.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період часу із застосуванням електронного засобу контролю.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим.

Зазначає, що суд не навів жодного конкретного факту, який би підтверджував реальні наміри обвинуваченого переховуватись, чи впливати на свідків або вчиняти нові злочини.

Наголошує, що суд безпідставно послався на перебування ОСОБА_8 у міжнародному розшуку в минулому, як на доказ ризику переховування, однак на момент розгляду клопотання обвинувачений був затриманий, екстрадований в Україну та перебував під повним контролем державних органів, у міжнародному розшуку більше не перебуває і після доставки в Україну не вчиняв жодних дій, спрямованих на ухилення від суду або перешкоджання кримінальному провадженню.

Звертає увагу, що у ОСОБА_8 є на утриманні перестаріла мати, яка потребує постійного догляду. Також його перебування в умовах ізоляції фактично унеможливлює повноцінну реалізацію його прав.

Зазначає, що розмір застави для його є непомірним, враховуючи його майновий стан, джерела доходів та наявність утриманців.

Також наголошує, що існують всі підстави для застосування відносно ОСОБА_8 домашнього арешту у нічний період доби із застосуванням електронного засобу контролю і це забезпечить виконання покладених обов`язків.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили змінити запобіжний захід на домашній арешт в нічний період часу із застосуванням електронного засобу контролю;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 дотримався вказаних вимог закону. Суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання, таке рішення прийнято за наявності необхідних для цього підстав, з наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого.

За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про : наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000141 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 200, ч. 1, ч. 2 ст. 209 КК України, за вчинення правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України встановлено відповідальність у виді позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, таке згідно з ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.

При вирішенні питання про законність оскарженого рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

На думку суду апеляційної інстанції, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_8 кримінальні правопорушення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мають місце в даному випадку:

- переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочинів, за які передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до 12 років з конфіскацією майна та усвідомлює неминучість покарання за вчинення даного злочину. Посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 доводить його небажання відповідати за вчинені дії, в тому числі, шляхом залишення території України;

- незаконно впливати на свідків, оскільки вони є його колишніми співробітниками, і вони дали викривальні показання відносно ОСОБА_8 , а також йому відоме їх місце проживання;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, при цьому, слід взяти до уваги особистісні характеристики особи підозрюваного, спосіб вчинення ним кримінальних правопорушень, кількість та масштаби вчинюваних протиправних дій та подальше тривале переховування від органів досудового розслідування, що свідчить про антисоціальну спрямованість його поведінки. 3 урахуванням цього, існує ризик, визначений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема можливість підозрюваним вчинити інше кримінальне правопорушення, є переконливим.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для судового провадження подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судовий розгляд триває, встановлюються обставини, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів належним чином оцінив в сукупності всі обставини згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України, в тому числі характеризуючі особу обвинуваченого дані. Так, ОСОБА_8 , має постійне місце проживання в Україні, не працюючий, є депутатом Загвіздянської сільської ради, раніше не судимий.

Також судом враховано, що ОСОБА_8 перебував у міжнародному розшуку з 14 вересня 2023 року, а згідно повідомлення сектору міжнародного поліцейського співробітництва 25 жовтня 2024 року на території Чеської Республіки ОСОБА_8 затримано, 08 грудня 2025 року проведено його конвоювання органу до досудового розслідування СВ відділення поліції № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського РУП ГУНП Івано-Франківській області, а 09 грудня 2025 підозрюваному обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування до 18 січня 2026 року.

Факт залишення ним території України саме з метою ухилення від кримінальної відповідальності доводить поспішність з якою ОСОБА_8 залишив місце проживання одразу після усвідомлення ситуації та свого викриття, про що свідчить і те, що він навіть особисто не написав заяви про звільнення з займаних з посад.

Суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду клопотання доведено неможливість запобігання відповідним ризикам у разі застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. При застосуванні іншого більш м`якого запобіжного заходу відносно нього, зокрема домашнього арешту в нічний період часу із застосуванням електронного засобу контролю, існує значна ймовірність того, що він порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_8 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, - забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання виникненню ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції в повній мірі врахував положення ст. ст. 177, 178, 183, 194 КПК України, оцінив в сукупності всі обставини, наведені сторонами кримінального провадження, та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 .

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суд першої інстанції визначив ОСОБА_8 запобіжний захід альтернативний триманню під вартою - заставу, 190 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

За приписами ч. 4 ст. 182 КК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з ч. 5 ст. 182 КК України розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні, в повній мірі врахував необхідність обрання запобіжного заходу обумовленого обвинуваченням ОСОБА_8 за . 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 200, ч. 1, ч. 2 ст. 209 КК України, обставини, вартість збитків, тяжкість правопорушення та суворість передбаченого покарання за такі дії, наявні з матеріалів клопотання дані про особу обвинуваченого, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, та інші обставини, які враховуються згідно з ст. 178 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визначення застави - 190 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки вважає такий розмір застави пропорційним щодо конкретної особи, враховуючи дані, які містяться в матеріалах клопотання, та обставин кримінального правопорушення, в якому вона обвинувачується, а також достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_8 як обвинуваченим, покладених на нього обов`язків, таким, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено виключні випадки за наявності яких суд при постановленні відповідної ухвали не визначає або має право не визначати розмір застави. Проте, у даному кримінальному провадженні будь-який із визначених законодавцем випадків відсутній. Зокрема, обвинувачений на час обрання йому запобіжного заходу, у міжнародний розшук не оголошений.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, суд апеляційної інстанції не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись вимогами ст. ст. 177, 183, 182, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2026 року у кримінальному провадженні № 0000141 щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 200, ч. 1, ч. 2 ст. 209 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5