ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/2574/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Несанкціоноване поширення інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння, боєприпасів в Україну, рух, переміщення або розміщення ЗСУ чи інших утворених відповідно до ЗУ військових формувань, вчинене в умовах воєнного або надзвичайного стану
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2025 року, -

УСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою судом задоволено клопотання прокурора та продовжено відносно ОСОБА_7 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, строком до 06 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

В обґрунтування прийнятого рішення судом враховано наявність ризиків, передбачених п. 1, п.4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також суд послався на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 в разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачуються, дані про особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Вказує що суд мав критично поставитись до припущень прокурора щодо наявності ризиків.

Суд помилково робить висновок про критичне ставлення обвинуваченого до представників правоохоронних органів та ЗСУ.

Підвищена небезпека обвинуваченого також нічим не підтверджена.

Наголошує на тому, що підзахисний вже з 08.11.2024 року перебуває під вартою, при цьому жодних нових доказів не встановлено.

Обвинувачений також не погодився з оскаржуваною ухвалою, просить змінити судове рішення, визначити альтернативний запобіжний захід заставу або інший більш м`який запобіжний захід.

Вказує, що раніше не судимий, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується задовільно, свідки у справі вже допитані.

Втекти до рф він не зможе, оскільки на кордоні існують обмеження на виїзд.

Покидати Україну не має наміру, навіть не підписав згоду на обмін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги, вислухавши думку захисника, який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачений положеннями ст. 199 КПК України.

Мотиви прийнятого суддею рішення викладені в ухвалі, яка в цілому відповідає вимогам КПК України.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 4 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати здійсненню швидкого та об`єктивного судового розгляду вказаного провадження, а також може втекти.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів бере до уваги те, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому, усвідомлюючи, яке покарання йому загрожує, з метою його уникнення, він може вчинити дії, направлені на переховування від суду.

Крім того, зазначені обставини та невідворотність покарання за інкримінований злочин можуть свідчити про неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_7 та, як наслідок, перешкоджання здійсненню швидкого та об`єктивного судового розгляду вказаного провадження.

У зв`язку з вказаним, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що існують ризики, передбачені п.п.1, 4 ч.1 ст.177 КПК України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Більш того, судом першої інстанції вивчалась можливість застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого або альтернативного запобіжного заходу, але з посиланням на ст.183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, було зроблено вмотивований висновок про те, що враховуючи об`єм пред`явленого обвинувачення необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою та не визначати розмір застави у цьому випадку.

З цим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Враховано судом першої інстанції і відомості про особу обвинуваченого, який офіційно ніде не працює, не навчається, на утриманні нікого не має, неодружений, інвалідності не має, службу у Збройних Силах України не проходив, волонтерською діяльністю не займається, допомоги військовим у подоланні ворога не надає.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, які інкримінуються ОСОБА_7 в період воєнного часу, а ч.2 ст. 114-2 КК України, а також його тяжкості, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційних скаргах не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження строків тримання під вартою обвинуваченій та не вбачається підстав для зміни раніше обраного останньому запобіжного заходу на домашній арешт або визначення розміру застави.

Посилання обвинуваченого на те, що на кордоні існують обмеження на виїзд осіб чоловічої статі у зв`язку із введеним режимом воєнного часу, жодним чином не спростовують наявність ризику втечі, оскільки такі обмеження не унеможливлюють перетин державного кордону у зв`язку із об`єктивними обставинами, пов`язаними із веденням бойових дій та великої протяжності лінії бойового зіткнення.

За таких обставин, ухвала суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, винесена обґрунтовано, належним чином мотивована, відповідає вимогам КПК України, а тому підстав для її скасування або зміни з підстав зазначених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 392, 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді