Справа № 305/923/25
Провадження по справі 1-кп/305/296/25
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 24.09.2025.Рахівський районний суд Закарпатської області
у складі головуючої судді ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_4
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рахів, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, тимчасово непрацюючого, військовозобов`язаного, раніше несудимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,-
Згідно ст.65 Конституції України захист Вітчизни незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до Закону. Згідно ст.3 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховного Радою України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан та Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань - оголошено мобілізацію.
Згідно ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.
Відповідно до положень ст.1 Закону України від 12.12.1991 №1975-ХІІ «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено ч.2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Право на альтернативну службу згідно зі ст.2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
За змістом ч.1 ст.1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст.15 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.
Так, ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, перебуваючи в приміщенні пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_2 , 15.05.2024, пройшов військово-лікарську комісію, яка на час проведення загальної мобілізації засідає за вищевказаною адресою, на предмет визначення ступеня придатності призовників до військової служби.
Згідно довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 №111/15 від 15.05.2024, виданої відповідно до наказу МОУ «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» №402 від 14.08.2008, ОСОБА_4 визнано, придатним до військової служби, за результатами якої підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
В подальшому, ОСОБА_4 , з метою призову на військову службу, ІНФОРМАЦІЯ_4 був зарахований в команду № НОМЕР_1 та згідно повістки про відправку йому було наказано з`явитися о 09 годині 00 хвилин, 11.12.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_2 , для подальшого призову військовозобов`язаного під час мобілізації на військову службу, однак ОСОБА_4 , будучи належним чином попереджений про кримінальну відповідальність, за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи в приміщенні пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_2 , 10.12.2024 відмовився від отримання повістки, про що головним сержантом адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , складено акт №15 про відмову від отримання та підписання повістки на відправку.
Таким чином, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, ухилився від виконання свого конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а. саме призову на військову службу під час мобілізації, тим самим порушивши вимоги ст.65 Конституції України, положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та вимоги ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не маючи на це законних підстав передбачених ст.23 цього ж Закону.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні, свою винуватість у вчиненні інкримінованого діяння, повністю заперечив, просив виправдати його з -під обвинувачення, оскільки у його діях відсутній склад кримінального правопорушення передбаченого ст.336 КК України, він не мав умислу ухилятися від мобілізації в особливий період і не ухилявся від мобілізації, а користувався нормою закону і у своїх заявах до державних органів просив виконати її в інший, невійськовий спосіб. Також, він не є тим суб`єктом, який може бути доправлений до військової частини, щоб бути військовслужбовцем, адже це є проти його сумління і релігійних переконань. Він надав довідку що є Свідком Єгови і виконує обов`язки священнослужителя - єпископа у громаді з 2008 року. Він не ухилявся від співпраці з ТЦК та мобілізації. Після двох добровільних візитів, і вже далі по повістці, тобто 16 травня 2024 року пройшов ВЛК, не пропустив жодної повістки. Кожного місяця, кожного тижня, з`являвся регулярно-добровільно до ТЦК без порушень. Так тривало 8 місяців, аж до останньої повістки. 10 грудня 2024 року, не зміг прийняти бойову повістку, не тому що мав умисел ухилитися від мобілізації і вчинити протиправні дії проти держави, а тому що для нього, як віруючої людини є неприйнятним щоб бути у статусі військовослужбовця, а саме перебувати у військовій частині, дати присягу на вірність, носити військову форму, виконувати накази чи роботу під наглядом військових. Важливо не робота, яку він може виконувати, а статус військовослужбовця, який він може прийняти через своє сумління і релігійні переконання.
При цьому, незважаючи на заперечення обвинуваченим ОСОБА_4 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, така, на переконання суду, повністю підтверджується дослідженими у ході судового розгляду доказами.
На підтвердження винуватості ОСОБА_4 стороною обвинувачення було надано письмові докази, які судом досліджені в повному обсязі. Окрім наведеного, судом допитано свідків, заявлених як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.
Так, допитана в ході судового слідства свідок ОСОБА_7 , показала суду, що вона є головою військово-лікарської комісії, що у ІНФОРМАЦІЯ_3 . 15.05.2024, ОСОБА_4 був оглянутий лікарями, за результатами огляду було прийнято рішення ВЛК №111/15 про його придатність до військової служби. На запитання захисника відповіла, що ОСОБА_4 від проходження медичного огляду не ухилявся.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що займає посаду відповідального виконавця адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , старший солдат. Так, 10.12.2024 було складено акт №15, у якому було зафіксовано факт відмови ОСОБА_4 від отримання повістки на відправку. В акті містяться особисті пояснення ОСОБА_4 про те, що він відмовляється від отримання бойової повістки через свої релігійні переконання, оскільки він є свідком ОСОБА_9 . При складанні акту йому було розяснено про кримінальну відповідальність за відмову від отримання повістки про що відповідні матеріали будуть скеровані до правоохоронних органів. У подальшому, після складання акту, вони повідомили начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , який дав розпорядження підготувати відповідні матеріали до правоохоронних органів. На запитання захисника чи відомо йому про те, що ОСОБА_4 звертався і повідомляв відповідальних працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 про можливіссть проходження альтернативної служби та можливість служби без контакту зі зброєю - відповів, що йому про це невідомо, відомо лише, що у період воєнного стану обмежені коституційні права особи на альтернативну службу, про що йдеться у Постанові Верховного Суду України.
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні ствердила, що вона є секретарем військово-лікарської комісії, тому зареєструвала довідку військово-лікарської комісії №111/15 від 15.05.2024 видану на прізвище ОСОБА_4 та передала таку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Свідок ОСОБА_6 , ствердив, що був свідком того, що обвинувачений ОСОБА_4 відмовився від отримання бойової повістки, через свої релігійні переконання, він являється свідком Єгови. ОСОБА_4 повідомив, що готові нести альтернативну службу. Працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомили, що під час воєнного стану відсутня альтернативна служба. На запитання захисника повідомив, що під час дії воєнного стану є обмеження певних прав громадян, в тому числі і конституційних, щодо альтернативної служби.
Допитаний як свідок сторони захисту ОСОБА_11 , в судовому засіданні пояснив, що знайомий з обвинуваченим з 1997 року. Обвинувачний своїм життям показав приклад для інших, оскільки він проповідує слово Боже, являється священнослужителем, і як свідок ОСОБА_12 не має відношення до військових дій, зброї, тому у Конституції України передбачена норма, яка дозволяє свідкам Єгови нести альтернативну службу.
Також винуватість ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за обставин визнаних судом доведеними, підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, а саме:
- повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 про кримінальне правопорушення в порядку ст.214 КПК України, відповідно до якого військовозобов`язаний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України, у формі ID картки № НОМЕР_2 виданий 21.03.2023 Рахівським РВ УМВС України в Закарпатській області, мешканець АДРЕСА_1 , будучи включеним у команду на відправку А4152, наказано з`явитися на 09 годину 00 хвилин, 11 грудня 2024 року в м. Рахів, по вул. Миру 88, 10 грудня 2024 року відмовився від підпису та отримання повістки на відпровку про що було складено відповідний акт №15 від 10.12.2024 про відмову від отримання і підписання повістки на відправку. Приймаючи до уваги вищенаведене просять прийняти повідомлення з додатками, внести його до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань про результати його розгляду повідомити ІНФОРМАЦІЯ_4 у порядку та спосіб визначені діючим законодавством України (а.п.71);
- розпискою повістки на відправку виданої на ім`я ОСОБА_4 , команда НОМЕР_3 , солдат запасу, рік народження 1979, домашня адреса АДРЕСА_1 , відповідно до якої ОСОБА_4 наказано о 09 годині 00 хвилин, 11 грудня 2024 року з`явитися за адресою АДРЕСА_2 та попереджено, що за неявку в указаний строк його буде притягнуто до відповідальності згідно із законом (а.п.72);
- актом №15 про відмову від отримання і підписання повістки на відправку від 28 листопада 2024 року, складеним про наступне: 10 грудня 2024 року, о 16 годині, військовозобов`язаний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України, у формі ID картки № НОМЕР_2 виданий 21.03.2023 Рахівським РВ УМВС України в Закарпатській області, мешканець АДРЕСА_1 , перебуваючи у ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_2 ) при призові по мобілізації на особливий період відмовився від підпису та отримання повістки на відправку на 09 годину 00 хвилин, 11.12.2024, команда НОМЕР_1 . Пояснення до акту громадянина ОСОБА_4 , "Я являюся Свідком Єгови і моє сумління яке є навченее по Біблії і страх перед Творцем ОСОБА_14 стримує мене, щоб я брав до рук зброю і проливав кров людську. Заповідь Бога дійсна по цей день "Не вбивай". З вищезазначеним документом (повісткою на відправку від 10.12.2024) гпромадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ознайомився та відмовився підписати та отримати його (а.п.73);
- довідкою військово-лікарської комісії №111/15 від 18.05.2024 виданою солдату запасу про те, що на підставі статті 54 В придатний до військової служби (а.п.75);
Суд, дослідивши та перевіривши зібрані стороною обвинувачення докази, заслухавши обвинуваченого, свідків у кримінальному провадженні, проаналізувавши їх та надавши їм відповідну правову оцінку, приходить до переконання, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, доведена, виходячи з наступних підстав.
Так, стаття 336 КК України (у редакції Закону №1357-ІХ від 30.03.2021) передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Збройні Сили України, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.
Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування ЗСУ (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав ЗСУ, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування ЗСУ та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни і її населення.
Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в державі з метою переведення органів державної влади, місцевого самоврядування та деяких інших органів на функціювання в умовах особливого періоду, а Збройних Сил чи інших військових формувань - на організацію і штати воєнного часу. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.
Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.
Прямий умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч.2 ст.24 КК України).
Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого кримінального правопорушення, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_4 судом встановлено, що поведінка останнього беззаперечно свідчить про спрямованість його умислу на ухилення від призову, враховуючи таке.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України і діє до теперішнього часу.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації.
Згідно з ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положеннями частини 3 статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.
Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби.
Окрім цього, згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років.
Отже, ОСОБА_4 , маючи 45 років, будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в Україні з 24.02.2022 оголошено воєнний стан та загальна мобілізація.
Відповідно до довідки виданої 01 січня 2025 року релігійною організацією "Релігійний центр свідків Єгови в Україні", ОСОБА_4 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 09 серпня 1997 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. ОСОБА_4 призначений 20 жовтня 2008 року керівним комітетом Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" на посаду священнослужителя - старійшиною (єпископом) збору. (а.п.77).
Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» не передбачає.
Військовозобов`язаний ОСОБА_4 , 15.05.2024, пройшов військово-лікарську комісію, за результатами якої підлягає призову на військову службу під час мобілізації, з метою призову на військову службу, ІНФОРМАЦІЯ_4 був зарахований в команду № НОМЕР_1 та. будучи належним чином попереджений про кримінальну відповідальність, за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи в приміщенні пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_2 , 28.11.2024 відмовився від отримання повістки, без поважних причин для проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.
За встановлених обставин, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, доведена «поза розумним сумнівом», докази, які є належними та допустимими, узгоджуються між собою, послідовні та безспірно доводять винуватість обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні.
Щодо позиції сторони захисту відповідно до якої, заміна військової служби на альтернативну та відмова від прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 свідчать про релігійні переконання ОСОБА_4 , що несумісні із військової службою, судом встановлено, що ОСОБА_4 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявами про заміну виконання військового обов`язку невійськовою службою з причини його релігійних поглядів на підставі ч.4 ст.35 Конституції України.
У вступній промові та під час виступу в судових дебатах обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що його дії з приводу ухилення від призову на військову службу під час мобілізації не є злочинними і пов`язані з його глибокими релігійними переконаннями. При цьому, посилався на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану», «Справа Адяна та інших проти Вірменії».
Також ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Європейської конвенції з прав людини і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).
У першому та другому реченнях пункту 112 рішення «Баятян проти Вірменії», на які посилався обвинувачений зазначено таке: «Європейський суд вважає, що неявка заявника для проходження військової служби було проявом його релігійних поглядів. У зв`язку з цим його притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від призову є втручанням в його свободу сповідати свою релігію, гарантії якої передбачені п. 1 статті 9 Європейської конвенції».
У той же час, у третьому реченні вказаного пункту 112 рішення «Баятян проти Вірменії» ЄСПЛ чітко зазначив, що таке втручання не буде порушенням статті 9 Європейської конвенції тільки в тому випадку, якщо воно «передбачено законом», переслідує єдину і більш правомірну мету, зазначену у пункті 2 статті 9 Європейської конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві».
На теперішній час українське законодавство не передбачає законної можливості військовозобов`язаного відмовитися від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період за релігійними переконаннями.
Альтернативної служби під час воєнного стану українське законодавство також не передбачає.
Стаття 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Таким чином, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.
В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.
За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст.9 Конвенції та ст.35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.
Згідно статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону України №2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).
Відповідно до ст.2 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно зі ст.17 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі -також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.
Також Верховний Суд у вказаній постанові від 13.06.2024 вважав за необхідне зазначити, що призов обвинуваченого на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.
За таких обставин, дії ОСОБА_4 , суд кваліфікує за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , у відповідності зі ст.65 КК України, суд враховує таке.
Згідно зі ст.50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах завдають ще більшої шкоди інтересам суспільства та через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що зазначено в ч.1 ст.1 та ч 2 ст.50 КК України.
Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлено.
При обранні виду та міри покарання для обвинуваченого суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, особу винного, позицію прокурора, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, інші обставини справи, приходить до висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 в межах санкції статті 336 КК України у виді позбавлення волі, так як таке покарання буде законним, справедливим, достатнім для забезпечення виконання завдань кримінального судочинства в частині виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Суд, за жодних обставин не вбачає за можливе застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 статей 69, 75 КК України.
Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Арешт на майно у кримінальному провадженні не накладався.
Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Підстав для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу не вбачається.
Керуючись статтями 369-371, 373-374 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 , обчислювати з моменту приведення даного вироку до виконання.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_4 - не обирати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

На підставі ч.15 ст.615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуюча: ОСОБА_1