№ 1-кп/317/309/2025
№ 317/962/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі кримінальне провадження № 0002440 у відношенні: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ділове, Рахівського району Закарпатської області, громадянина України, раніше не судимого, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2024 року ОСОБА_5 , проходячи військову службу за мобілізацією на посаді стрільця 2 кулеметного відділення кулеметного взводу військової частини НОМЕР_1 , діючи в умовах воєнного стану та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив місце служби місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 , що розташоване на території одного з населених пунктів АДРЕСА_1 . Після чого ОСОБА_5 свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, будь-яких дій для повернення до місця несення служби не вчиняв, про своє місцезнаходження не повідомляв ані командування своєї військової частини, ані будь-які органи військового та цивільного управління.

В кримінальному провадженні цивільний позов не заявлено.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, що він проходив військову службу за мобілізацією з 2023 року. Коли його мобілізували, він скаржився на здоров`я і йому пообіцяли, що не відправлять в зону бойових дій. Мобілізувався через Рахівський РТЦК.

Службу він проходив у Львові та в Рівному. Також пройшов курс навчання в Чехії. Під час проходження служби він переважно робив підсобну роботу топив піч, підмітав. Потім його направили до Запорізької області, де разом з деякими іншими військовослужбовцями поселили в якомусь будинку. Там він знаходився кілька тижнів. Оскільки у нього боліли ноги, він просив мазь для них і йому ту мазь видали. Ноги продовжували боліти і через деякий час він вирішив поїхати додому. Керівництва не було і зв`язку з ним він не мав.

Місцеві люди допомогли придбати йому квиток на автобус і з Запорізького автовокзалу він поїхав до Рахова. 25 грудня 2023 року він був удома.

Зазначив, що його бачив їх дільничний і сказав йти до військкомату.

Зброю йому видавали лише під час проходження служби у Рівному, ще перед поїздкою до Чехії. Після прибуття до Запорізької області зброя йому не видавалась, а знаходилась у частині.

Пояснив, що він не розуміє, в чому його вина, адже він не може продовжувати службу за станом здоров`я і ні від кого не переховувався.

Не зважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина у пред`явленому обвинуваченні підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами: показаннями свідків та письмовими доказами.

Так, свідок ОСОБА_6 під час допиту в судовому засіданні пояснив, що від працює у Військовій службі правопорядку і до його функцій віднесено виявлення осіб, які самовільно залишили місце несення служби та доставлення їх до Державного бюро розслідувань.

В січні 2025 року працівники поліції доставили до нього ОСОБА_5 , відносно якого вже було наявне кримінальне провадження по дезертирству. Він опитав ОСОБА_5 , який заявив йому, що не бажає далі проходити службу, після чого направив його до ДБР.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 разом з обвинуваченим ОСОБА_5 , якого пам`ятає як літню людину та згадує, що у нього були хворі ноги.

Спочатку вони проходили навчання у Рівненській області, ОСОБА_5 ще тоді скаржився на біль у ногах. Потім він відучився на сержанта, а ОСОБА_5 проходив навчання у Чехії. Після повернення їх перевели на Запорізький напрямок. Штаб знаходився в одному населеному пункті (в судовому засіданні свідок вказав його точну назву), а військовослужбовці частини були дислоковані в сусідніх населених пунктах. Назву населеного пункту, в якому перебував ОСОБА_5 свідок вказав у судовому засіданні.

Точну дату, коли ОСОБА_5 зник, він не пам`ятає, але це було в січні 2024 року. В підрозділі з`явився новий командир і за його наказом вони почали об`їжджати населені пункти, в яких дислокувались бійці їх частини, та збирати їх.

В місці дислокації ОСОБА_5 не виявилось. Вони шукали його, але не знайшли. Доповіли командиру.

Пам`ятає, що потім проводилось службове розслідування.

Витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.08.2023 № 21 встановлено, що ОСОБА_5 , призваний на військову службу під час мобілізації призначений на посаду стрільця піхотного відділення піхотного взводу піхотної роти за ВОС-100915А (а.с. 65).

Матеріалами службового розслідування встановлено, що 21 січня 2024 року військовослужбовець ОСОБА_5 покинув розташування військової частини НОМЕР_1 . Встановити його місцезнаходження не вдалось до січня 2025 року.

Вказані обставини також підтверджені витягом з Наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 21 від 21.01.2024 (а.с. 48-64, 66).

Також судом досліджені медичні документи щодо ОСОБА_5 та копія його військового квитка (а.с. 70-73).

Вказані докази в своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Суд не може погодитись з доводами самого ОСОБА_5 та його захисника щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення та необхідності виправдати ОСОБА_5 , виходячи з наступного.

Судом з показань свідка ОСОБА_7 та самого ОСОБА_5 встановлено, що з 2023 року ОСОБА_5 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . Це ж підтверджується й сукупністю досліджених в судовому засіданні письмових доказів наказів, матеріалів службового розслідування, копією військового квитка тощо.

Дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами також встановлений факт відсутності військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 в місці дислокації його підрозділу під час перевірки особового складу 21.01.2024 року.

Також матеріалами справи підтверджено, що січня 2025 року місцезнаходження ОСОБА_5 встановити не вдалось, а сам про себе він не повідомляв. З пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_5 висловлював небажання проходити військову службу, що, фактично, не заперечується самим обвинуваченим.

Враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, які в своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд вважає, що його вина повністю доведена та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 408 КК України, оскільки він в умовах воєнного стану вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової служби з метою ухилитися від військової служби.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий.

Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , та обставин, що відповідно до ст. 67 КК України його обтяжують, в даному кримінальному провадженні не встановлено.

При визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд виходить з того, що він не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

За таких обставин, враховуючи особу винного та для досягнення цілей, встановлених ст. 50 КК України, суд вважає доцільним призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

Оскільки нормами ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 75 Кримінального кодексу України встановлено пряму заборону застосування цих статей у кримінальних провадження за ст. 408 КК України, ці питання судом не вирішуються.

Витрати на залучення експертів та речові докази в даному кримінальному провадженні відсутні.

Також суд вважає необхідним, з урахуванням положень ч. 8 ст. 176 КПК України, продовжити ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст. 349, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з відбуванням в установі виконання покарань.

Строк покарання ОСОБА_5 обраховувати з дня його фактичного затримання, тобто з 28 січня 2025 року.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити у вигляді тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та може бути оскаржений в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1