Справа № 297/227/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2026 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000469 від 25 жовтня 2025 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Берегівського районного суду Закарпатської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000469 від 25 жовтня 2025 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

23.01.2026 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшло клопотання прокурора Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , мотивоване тим, що ризики, які були підставою для обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та не відпали, а отже продовжують існувати на час розгляду справи судом. Зокрема, сторона обвинувачення посилається на наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої статті 177 КПК України, а саме того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, з огляду на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на значний строк, можуть незаконно впливати на свідків, експертів та інших учасників кримінального провадження, з якими вони перебували або можуть перебувати у контакті, з метою зміни або узгодження показань. Прокурор у клопотанні також зазначає, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не здатне належним чином забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також не усуває зазначені ризики. Крім того, прокурор просить продовжити строк тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням розміру застави у сумі 660 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, посилаючись на характер та тяжкість кримінального правопорушення.

В підготовчому судовому засіданні прокурор Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_3 клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримав повністю з підстав викладених у ньому.

Захисник ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні щодо клопотання прокурора категорично заперечив, вважаючи його необґрунтованим та таким, що ґрунтується тільки на припущеннях, зазначив, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також не наведено жодних нових обставин, які б свідчили про необхідність продовження строку тримання під вартою. Окрім того, звернув увагу суду на те, що при вирішення питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не було належним чином враховано майновий стан обвинуваченого ОСОБА_5 , його соціальні зв`язки, та наявність хронічних захворювання, тому просив застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Захисник ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні заперечила щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , вважаючи заявлені стороною обвинувачення ризики недоведеними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, жодних нових обставин, які б свідчили про збереження або посилання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Крім того, звернула увагу суду на те, що розмір застави запропонований прокурором є непомірним для обвинуваченого ОСОБА_4 , який не відповідає принципу пропорційності та фактично нівелює інститут застави як альтернативного запобіжного заходу. Також зазначила, що у останнього на утриманні троє неповнолітніх дітей, що свідчить про наявність у нього сталих соціальних зв`язків, у зв`язку з чим, просить суд застосувати більш м`який запобіжний захід, або обрати мінімальний розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію свого захисника.

Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заперечив щодо розгляду клопотання прокурора за участю призначеного захисника, посилаючись на те, що його інтереси представляє захисник ОСОБА_11 , яка здійснює захист на підставі договору про надання правничої допомоги.

Водночас судом встановлено, що захисник ОСОБА_11 була належним чином повідомлена про місце, дату та час судового засідання, однак у підготовче судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила та клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що участь захисника ОСОБА_11 у розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою забезпечити неможливо. При цьому, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 спливає, а відкладення розгляду відповідного клопотання може призвести до безпідставного звільнення особи з-під варти.

З огляду на викладене, з метою забезпечення безперервності судового розгляду, дотримання розумних строків та недопущення порушення вимог кримінального процесуального закону, суд вважає за необхідне залучити захисника для участі в одній окремій процесуальній дії відповідно до ст. 53 КПК України.

При цьому, суд окремо наголошує, що залучення захисника для участі в одній окремій процесуальній дії відповідно до ст. 53 КПК України не порушує право обвинуваченого ОСОБА_4 на захист, гарантоване ст. 20 КПК України, ст. 59 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке залучення має виключно тимчасовий характер, не тягне за собою заміну обраного захисника, не обмежує обвинуваченого у виборі захисника та не позбавляє його можливості реалізовувати право на правничу допомогу в подальшому.

Зазначені дії суду спрямовані на забезпечення балансу між правом обвинуваченого на захист і завданням кримінального провадження щодо забезпечення його дієвості, безперервності судового розгляду та дотримання розумних строків, а також на недопущення безпідставного звільнення особи з-під варти, у зв`язку із закінченням строку дії запобіжного заходу.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, клопотання прокурора та захисника, дійшов до наступних висновків.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2025 року застосовано відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави в строк до 24 січня 2026 року.

Ухвалою слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2025 року застосовано відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави в строк до 24 січня 2026 року.

На даний час, строк тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , закінчується, однак завершити кримінальне провадження не можливо.

Судом встановлено, що під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стороною обвинувачення доведено наявність обставин, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, який відноситься до тяжкого злочини, карається позбавленням волі на строк до 9 років, і є наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор, а саме те, що обвинувачені можуть переховуватись від органів досудового розслідування та суду, усвідомлюючи, що їм загрожує реальна міра покарання, та мають реальні можливості покинути територію України з цією метою, поза межами пункту пропуску державного кордону України, а також переховуватись на території України; незаконно впливати на свідків та інших осіб в кримінальному провадженні шляхом погрози чи тиску, з метою зміни їх показів чи відмови від надання таких в ході досудового розслідування, оскільки покази дані на досудовому розслідуванні, судом до уваги не беруться.

Відповідно до ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста в цьому ж кримінальному провадженні: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України для цього підстав.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим статтею 177 цього Кодексу ризикам, крім випадків, передбачених частиною п`ятою ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку, суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в умовах воєнного стану продовження строку тримання під вартою здійснюється у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу.

Суд дійшов висновку, що застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів на даному етапі кримінального провадження не здатне належним чином запобігти встановленим ризикам, оскільки не забезпечить їх належної процесуальної поведінки, не унеможливить спроби переховування від суду та не гарантуватиме не вчинення дій, спрямованих на незаконний вплив на учасників кримінального провадження.

З огляду на характер інкримінованого правопорушення, спосіб його вчинення та роль обвинувачених у кримінальному провадженні, суд вважає, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час є пропорційним, необхідним та виправданим.

Суд також враховує, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою має бути забезпечено справедливий баланс між правом обвинувачених на свободу та особисту недоторканність і завданням кримінального провадження щодо забезпечення ефективного правосуддя та охорони загальносуспільних інтересів. Зазначений баланс у даному випадку не порушується, оскільки обмеження права на свободу ґрунтується на положеннях кримінального процесуального закону, є тимчасовим за своєю природою та зумовлене реальними, а не гіпотетичними ризиками.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що клопотання прокурора про продовження щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є вмотивованим та таким, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Також, прокурором доведено наявність обставин, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, який відноситься до тяжких злочинів, карається позбавленням волі на строк до 9 років, і є наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , можуть переховуватись від органів досудового розслідування та суду, усвідомлюючи, що їм загрожує реальна міра покарання та мають реальні можливості покинути територію України з цією метою, поза межами пункту пропуску державного кордону України, а також переховуватись на території України; незаконно впливати на свідків та інших осіб в даному кримінальному провадженні, шляхом погрози та тиску, з метою зміни їх показів чи відмови від надання таких в ході досудового розслідування, оскільки покази дані на досудовому розслідуванні, судом до уваги не беруться.

Вищенаведене, на думку суду, свідчить про обґрунтованість висновку, що ризики, які слугували підставою для обрання обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний момент не відпали та не зменшилися, і продовжують існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не зможе запобігти вказаним ризикам, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які стороною захисту не спростовані.

Отже, продовження строку дії запобіжного заходу вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених з урахуванням тяжкості, характеру та конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу, є необхідним із метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченого, у тому числі й запобігання настанню встановлених ризиків.

Крім того, суд критично оцінює доводи сторони захисту щодо недоведеності ризиків, оскільки вони зводяться переважно до формального заперечення клопотання прокурора та не спростовують конкретних обставин, встановлених судом при попередньому застосуванні запобіжного заходу.

При цьому, стороною захисту не наведено жодних нових даних, які б свідчили про істотну зміну поведінки обвинувачених, зменшення чи відпадіння ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, або про наявність обставин, що унеможливлюють їх подальше тримання під вартою.

Суд зазначає, що продовження строку тримання під вартою не має автоматичного характеру та не є наслідком лише тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення. У кожному конкретному випадку суд зобов`язаний перевірити наявність реальних, а не абстрактних ризиків та оцінити, чи можуть вони бути усунуті шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, що узгоджується з вимогами ст.ст. 177, 178, 183 КПК України та практикою Європейського суду з прав людини.

Також, судом враховано доводи сторони захисту щодо наявності у обвинувачених сталих соціальних зв`язків, у тому числі перебування на утриманні неповнолітніх дітей у ОСОБА_4 , а також стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 , однак зазначені обставини самі по собі не можуть нівелювати наявність встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не виключають можливості переховування від суду чи незаконного впливу на учасників кримінального провадження.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що зазначені обставини не є достатніми для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, обвинуваченого у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на нього обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Для того щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, суд з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України, фактичних обставини інкримінованого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кримінального правопорушення, повинен раціонально співставити їх з доведеними у справі ризиками, даними про особу обвинуваченого та тяжкістю злочину у вчиненні якого вони обвинувачується.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб не викликати у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Суд виходить з того, що застава має гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого, бути реальною та досяжною для обвинуваченого, не носити характеру завідомо непомірного фінансового тягаря.

Визначаючи розмір застави, достатньої для забезпечення обвинуваченому обов`язків, передбачених КПК України, суд враховує фактичні обставини інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, характер та тяжкість кримінального правопорушення у якому обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , вважає, що в даному випадку має місце виключний випадок і застава в максимальному розмірі передбаченому ч. 5 ст. 182 КПК України, не в повній мірі гарантуватиме виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків, оскільки розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Разом з тим, судом враховано, наявність у ОСОБА_5 постійного зареєстрованого та фактичного місця проживання у м. Львів, Львівської області, сталі соціальні зв`язки, відсутність відомостей про попередні судимості, наявність хронічних хвороб.

Крім того, судом також враховано наявність у обвинуваченого ОСОБА_12 постійного зареєстрованого та фактичного місця проживання у м. Львів, Львівської області, його майновий стан, наявність трьох неповнолітніх дітей, міцні соціальні зв`язки, відсутність відомостей про попередні судимості.

При цьому, на думку суду, запропонований прокурором розмір застави носить каральний характер для обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,, оскільки фактично унеможливлює існування «альтернативи», яка закладена в правовому інституті застави та буде завідомо непомірним для особи, що притягується до кримінальної відповідальності, в той час, як сума застави повинна бути такою, аби забезпечити стримуючий фактор.

Сторона державного обвинувачення зобов`язана належним чином виправдати суму застави, та прийняти до уваги фінансовий стан обвинуваченого та його спроможність сплатити необхідну суму (Мангурас проти Іспанії п. п. 78-80).

Також прокурором не надано відомостей про майновий стан обвинувачених та фінансову спроможність останніх внести заставу у розмірі, про який просить прокурор.

Статтею 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність, яке може бути обмежене лише у виключних випадках та відповідно до встановленої законом процедури, якими є законні затримання, арешт та ув`язнення.

Розмір застави повинен бути помірним та пропорційним щодо конкретної людини та обставин, вчиненого ним кримінального правопорушення.

На думку суду, тяжкість покарання, не може бути єдиним обґрунтуванням застосування щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , більшого розміру застави аніж визначеного в передбачених законом межах, оскільки в такому випадку нівелюється інститут застави, як альтернативний вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , строком на 60 днів, з можливістю внесення застави у розмірі 120 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 399 360 (триста дев`яносто дев`ять тисяч триста шістдесят) гривень 00 копійок, що буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків.

При цьому, суд вважає, що в разі внесення щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , застави покласти наступні обов`язки у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме прибувати до суду на першу вимогу, не відлучатись за межі Львівської області,без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 176-178, 182, 183, 194, 196, 197, 331, 369-372 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000469 від 25 жовтня 2025 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України - задовольнити.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 24 березня 2026 року.

На підставі ч. 3 ст. 183, ч. 5 ст. 182 КПК України, визначити обвинуваченим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,заставу, достатню для забезпечення виконання ними обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у розмірі 120 (сто двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 399 360 (триста дев`яносто дев`ять тисяч триста шістдесят) гривень 00 копійок.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у визначеному розмірі. У разі внесення застави у визначеному розмірі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повинен бути звільнений з-під варти.

У відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України у разі внесення застави щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покласти наступні обов`язки:

- прибувати до суду на першу вимогу;

- не відлучатись за межі Львівської області,без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

Роз`яснити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що в разі невиконання вище перерахованих обов`язків до них може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід.

Копію ухвали вручити обвинуваченим та прокурору.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_13