КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 17.09.2025 задоволено клопотання прокурора першого відділу першого управління Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , та накладено арешт на предмети та документи вилучені 10.09.2025 під час проведення обшуку у транспортному засобі марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що знаходився за адресою: м. Київ, вул. Святослава Хороброго 4, який перебуває у користуванні ОСОБА_8 та на праві власності належить ОСОБА_7 , а саме на:

- в`язку ключів, що упаковані до спеціального пакету ДБР 017184;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 автомобіля марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , що упаковано до спеціального пакету ДБР 017183;

- транспортний засіб марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , білого кольору, VIN: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального майданчику ГУНП м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Залізничне Шосе 9.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 _____________________________________________________________________________

Справа № 757/44266/25-к Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/1033/2026 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

в інтересах власника майна ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора. У разі необхідності накладення арешту на вилучений автомобіль «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , апелянт просила передати власнику вказаний автомобіль на відповідальне зберігання, дозволивши користуватися ним, без права відчуження.

Також апелянт подала клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, в якому вказувала, що слідчим суддею прийнято рішення проводити розгляд клопотання прокурора без участі власника майна, а копію оскаржуваної ухвали було отримано лише 04.11.2025.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначала, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про існування події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 146 КК України, а також доказів того, що підозрюваний ОСОБА_8 мав умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману чи використовував будь-які обманні дії для набуття права власності на майно.

Крім того, апелянт вказувала на відсутність правових підстав для накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Всупереч вимог ч. 2 ст. 172 КПК, слідчим суддею було прийнято рішення розглядати клопотання без виклику власника майна, ігноруючи пряму заборону проводити такий розгляд без участі власника, якщо щодо нього не здійснюється провадження.

Органом досудового розслідування порушено строк звернення з клопотанням про арешт майна, передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки клопотання було подано лише 15.09.2025, тобто майже через п`ять днів після проведення обшуку 09.09.2025, що є неприпустимим.

Також стороною обвинувачення не надано достатніх та переконливих доказів того, що вилучене майно відповідає критеріям, передбаченим у ст. 98 КПК України.

ОСОБА_7 , якій належить транспортний засіб «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, а накладення арешту на належний їй автомобіль не є співрозмірним з потребами кримінального провадження на даному етапі.

Крім того, в ухвалі невірно вказано ім`я власниці автомобіля, що призвело до арешту майна особи, яка фактично не є його власником.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна або його представника.

Дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначила представник в апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали вона отримала лише 04.11.2025.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять інших відомостей про обізнаність представника власника майна із мотивами прийнятого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана 06.11.2025 в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за № 0000118 від 16.05.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 190 КК України.

Згідно даних клопотання, зазначене кримінальне провадження розпочато за заявою ОСОБА_10 , яка повідомила про обставини можливого насильницького зникнення ОСОБА_11 , яка тривалий час, приблизно з листопада 2024 року, не виходить на зв`язок та перестала контактувати зі своїми близькими та знайомими особами, зокрема не відповідає на телефонні дзвінки та смс-повідомлення в месенджері «Telegram», що не відповідає стилю її поведінки.

Встановлено, що ОСОБА_11 проживала у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Матеріальний стан останньої вище середнього. Перед своїм зникненням володіла значною сумою грошових коштів, оскільки мала на меті придбати автомобіль та квартиру у м. Одеса. Також встановлено, що 19.11.2024 ОСОБА_11 перетнула кордон на в`їзд до України в пункті пропуску «Шегині» та з того часу територію України не покидала.

Крім того встановлено, що ОСОБА_11 підтримувала тісний зв`язок та була у дружніх та близьких стосунках з інспектором УПП у м. Києві ДПП НП України ОСОБА_8 . Зокрема, саме він 25.11.2024 був останнім з ким контактувала ОСОБА_11 . Також встановлено близьке коло спілкування та родичів ОСОБА_8 , які можуть бути причетними до зникнення ОСОБА_11 , зокрема: дружина - ОСОБА_12 , батько - ОСОБА_13 , мати - ОСОБА_7 , брат - ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_14 .

В ході проведення досудового розслідування отримано відомості, що ОСОБА_8 , маючи на меті незаконно заволодіти майном зниклої ОСОБА_11 , а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та іншим майном зниклої, залучив до своєї діяльності ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інших невстановлених осіб.

Під час досудового розслідування було отримано інформацію, що причетні особи до вчинення вказаних кримінальних правопорушень вживають активні заходи з метою знищення та приховування речових доказів, які можуть мати суттєве значення для встановлення обставин зникнення громадянки України ОСОБА_11 .

Крім того, отримано відомості, що вищевказані особи 10.09.2025 планують здійснити нотаріальні дії по перереєстрації квартири, яка належить зниклій ОСОБА_11 , з метою подальшого відчуження та отримання неправомірної вигоди, шляхом підроблення документів та інших шахрайських дій.

Згідно даних протоколів затримання від 09.09.2025, цього ж дня затримано ОСОБА_8 та ОСОБА_15 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень.

Крім того, як встановлено органом досудового розслідування, у користуванні ОСОБА_8 перебував транспортний засіб «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_7 .

Як убачається із даних протоколу обшуку від 10.09.2025, цього ж дня проведено невідкладний обшук у транспортному засобі марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що знаходився за адресою: м. Київ, вул. Святослава Хороброго 4, який перебуває у користуванні ОСОБА_8 та який належить на праві власності належить ОСОБА_7 , під час якого виявлено та вилучено: в'язку ключів, що упаковані до спеціального пакету ДБР 017184; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіля марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , що упаковано до спеціального пакету ДБР 017183; автомобіль марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , білого кольору, VIN: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального майданчику ГУНП м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Залізничне Шосе 9.

Постановою слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_21 від 10.09.2025 вилучене у ході обшуку вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

11.09.2025 прокурор першого відділу першого управління Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту вилучене майно, а саме на:

- в`язку ключів, що упаковані до спеціального пакету ДБР 017184;

- свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 автомобіля марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , що упаковано до спеціального пакету ДБР 017183;

- транспортний засіб марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , білого кольору, VIN: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального майданчику ГУНП м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Залізничне Шосе 9.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 17.09.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на предмети та документи вилучені 10.09.2025 під час проведення обшуку у транспортному засобі марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що знаходився за адресою: м. Київ, вул. Святослава Хороброго 4, який перебуває у користуванні ОСОБА_8 та на праві власності належить ОСОБА_7 , а саме на:

- в`язку ключів, що упаковані до спеціального пакету ДБР 017184;

- свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 автомобіля марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , що упаковано до спеціального пакету ДБР 017183;

- транспортний засіб марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , білого кольору, VIN: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального майданчику ГУНП м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Залізничне Шосе 9.

Із висновками слідчого судді про наявність підстав для арешту вилученого майна з метою його збереження як речових доказів, погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 , в'язку ключів та свідоцтво про його реєстрацію, з тих підстав, що вказане майно могло зберегти на собі сліди злочину або містити відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000118, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучений транспортний засіб, ключі та свідоцтво про реєстрацію до нього, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, передане, пошкоджене, відчужене або зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи представника власника майна про відсутність у матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 146 КК України, а також доказів того, що ОСОБА_8 мав умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману чи використовував будь-які обманні дії для набуття права власності на майно, колегія суддів вважає передчасними.

Обставини здійснення особою конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Наявні на момент розгляду клопотання відомості не перешкоджають накладенню арешту на майно за наведених стороною обвинувачення підстав, та на даному етапі досудового розслідування сукупність долучених до клопотання матеріалів є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, яке перебувало у користуванні ОСОБА_8 .

Натомість, надання судом аналізу викладених в апеляційній скарзі відомостей щодо відсутності події кримінального правопорушення, належності та допустимості зібраних у справі доказів, створить ситуацію, за якої суд вдасться до оцінки доказів, оцінки та встановленню фактичних обставин кримінального правопорушення, що свідчитиме про вихід за межі предмета оцінки, яка здійснюється на даній стадії досудового розслідування під час розгляду клопотання про арешт майна, що є неприпустимим з огляду на приписи ч. 3 ст. 26 КПК України.

Посилання апелянта на те, що власником транспортного засобу є ОСОБА_7 , яка не є підозрюваною у кримінальному провадженні, не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, як убачається із долучених до клопотання слідчого матеріалів, органом досудового розслідування встановлено, що транспортним засобом «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 користується ОСОБА_8 , який є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, а відтак вказаний автомобіль може містити відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для арешту даного майна як речових доказів з метою збереження.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги у частині передачі власнику арештованого автомобіля на відповідальне зберігання, із наданням дозволу користуватися ним, оскільки вказаний спосіб арешту майна може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що слідчим суддею в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України розглянуто клопотання про арешт майна без виклику власника такого майна, не можуть бути безумовною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді, оскільки, з урахуванням вимог ст. 172 КПК України, слідчий суддя за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, може розглянути клопотання без повідомлення власника майна.

Посилання апелянта на недотримання прокурором строку звернення із клопотанням про арешт майна, передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України, ретельно перевірялися колегією суддів, проте не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Так, як убачається із матеріалів судового провадження, обшук транспортного засобу марки «Toyota Camry», д.н.з НОМЕР_1 відбувся 10.09.2025 у період часу з 01 год. 26 хв. до 03 год. 05 хв.

Із клопотанням про арешт майна, вилученого в ході вищевказаного обшуку, прокурор першого відділу першого управління Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до Печерського районного суду міста Києва 11.09.2025, що підтверджується відповідним штампом Печерського районного суду міста Києва про отримання вхідної кореспонденції.

Цього ж дня вказане клопотання розподілено слідчому судді для розгляду на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.09.2025.

Наведене дає підстави для висновку, що клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні надійшло до Печерського районного суду міста Києва 11.09.2025, а відтак підстави для висновку про недотримання прокурором вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, у колегії суддів відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що в ухвалі слідчого судді невірно вказано ім`я власниці автомобіля, спростовуються матеріалами судового провадження, з яких убачається, що зазначені в ухвалі дані власника арештованого транспортного засобу - ОСОБА_7 відповідають даним, які містяться у реєстраційній картці вказаного транспортного засобу (а.с. 202).

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на вилучений транспортний засіб, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3