Номер провадження: 11-кп/813/1367/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000531, внесеному до ЄРДР 15 листопада 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 15 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю призначення можливого покарання у разі визнання ОСОБА_7 виннним за результатами судового розгляду, а також продовження існування ризиків, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, які на даний час не зменшились і не відпали.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду є незаконною та не обґрунтованою, з огляду на наступне:

- ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, стороною обвинувачення не підтвердженні будь-якими належними да допустимими доказами;

- суд першої інстанції в оскарженій ухвалі порушив презумпцію невинуватості, твердження про «системний характер» дій обвинуваченого є передчасними, оскільки судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений;

- матеріали кримінального провадження не містять доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, зібрані із грубим порушенням прав та свобод останнього;

- захисник звертає увагу, що на теперішній час вже допитано свідків та стороною обвинувачення вже долучено до матеріалів справи докази;

- судом першої інстанції не враховано міцність соціальність зв`язків обвинуваченого, який має постійне місце проживання, дружину, яка є інвалідом ІІІ-групи, та перебуває на його утриманні;

- судом не враховано, що ОСОБА_7 є людиною похилого віку, що негативно впливає на його можливість перебувати в умовах тримання під вартою.

Посилаючись на викладені обставини, захисник просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , або визначити йому заставу у розмірі 242 240 грн., у якості альтернативного запобіжного заходу.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на те, що апеляційна скарга захисника не містить клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, з огляду на положення ч.4 ст.422-1 КПК України, апеляційний суд розглядає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі сторін кримінального провадження.

Дослідивши виділені матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Хаджибейському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000531, внесене до ЄРДР 15 листопада 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу, копію клопотання прокурора, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Оскарженою ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні №0000531, внесеному до ЄРДР 15 листопада 2022 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема не дослідженні всі докази, які були зібрані органом досудового розслідування.

Разом з тим ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, за який, у разі доведеності вини обвинуваченого, йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Окрім тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому апеляційний суд бере до уваги і інші обставини, передбачені ст.178 КПК України.

Аналізуючи характер та обставини злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , а саме, злочини проти основ національної безпеки України є найбільш суспільно небезпечними посяганнями, апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі останній може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

З цих підстав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризику незаконного тиску обвинуваченим на свідків у кримінальному провадженні, оскільки після отримання процесуального статусу обвинуваченого у кримінальному провадженні ОСОБА_7 мав можливість на ознайомлення з матеріалами справи, відтак, достеменно знати анкетні відомості свідків, зокрема, їхні адреси проживання.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно із ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, з метою виконання завдань кримінального процесуального закону, вказані обставини зумовлюють можливість поза процесуального впливу на свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності та підтверджують наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд позбавлений можливості перевірити твердження апеляційної скарги захисника про те, що усі свідки судом вже допитані, оскільки, як вже було зазначено, окрім як дослідивши оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу, копію клопотання прокурора, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на приписи ч. 14 ст. 352 КПК України відповідно до яких, свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався.

Колегія суддів також погоджується із висновками суд першої інстанції щодо наявності існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України, оскільки відповідно до пред`явленого обвинувачення діяльність ОСОБА_7 носила системний характер, була усвідомленою та мала найвищий ступінь суспільної небезпеки.

Таким чином, існує ризик того, що обвинувачений дійсно може вчинити інше кримінальне правопорушення, направлене проти територіальної цілісності та недоторканості України, а також проти основ національної безпеки України.

Разом з тим, частково погоджуючись із твердженнями апеляційної скарги захисника, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 та зазначає, що конституційний принцип презумпції невинуватості є багатоаспектним, діє на всіх стадіях кримінального провадження та навіть після його завершення, та діє доти, доки її не спростовано належним чином, тобто, за приписами статті 62 Конституції України, у законному порядку й обвинувальним вироком суду.

Апеляційний суд зазначає, що при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

За вище наведених обставин, наявність у обвинуваченого законного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання не є підставами для спростування вище наведених ризиків. Підтвердження необхідності догляду за дружиною в матеріалах провадження відсутні, докази на підтвердження відсутності інших членів сім`ї, які можуть здійснювати догляд в разі потреби не надавалися.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_7 є людиною похилого віку, однак зазначає, що в разі потреби він має право скористатися медичною допомогою, організованою уповноваженою особою установи, в якій перебуває обвинувачений.

Отже, оскільки за обставинами даного кримінального провадження встановлена наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились на даній стадії кримінального провадження, тому продовження строку тримання під вартою є виправданим та цілком відповідає приписам процесуального законодавства. Застосування більш м`якого запобіжного не зможе забезпечити мети та виконання завдань кримінального провадження та належну поведінку обвинуваченого.

Щодо тверджень захисника про те, що першочергово обвинувачений ОСОБА_7 був затриманий 14.11.2022, а не 29.11.2022, що впливає на обрахунок строку його тримання під вартою, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини затримання ОСОБА_7 в листопаді 2022 року знаходяться поза межами предмету дослідження апеляційного суду, який переглядає ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку дії тримання під вартою на стадії судового розгляду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000531, внесеному до ЄРДР 15 листопада 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4