ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового

засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

виправданої - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000116 від 21 березня 2018 року за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Літогоща Рожищенського району Волинської області, українку, громадянку України, з вищою освітою, заміжнью, непрацюючу, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України та виправдано на підставі ст.284 ч.1 п.1, 2 КПК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу та події кримінального правопорушення.

Вироком вирішено питання речових доказів.

В С Т А Н О В И В

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, тобто умисних діях, які виразились у незаконному заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство) вчиненим у великих розмірах, при таких обставинах, зокрема, ОСОБА_7 , 04.10.2007 у невстановлений досудовим розслідуванням час, умисно, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного отримання кредитних коштів для придбання нерухомого майна, перебуваючи в приміщенні Волинської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», що за адресою: м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 52 Волинської області, шляхом обману, уклала кредитний договір № 014/08-11/1977 від 04.10.2007, на суму 380 000 грн., строком до 03.10.2017, не маючи на меті повертати кредитні кошти, під час укладення якого, надала банківському працівнику завідомо підроблену довідку про доходи поручителя №9 від 01.10.2017, видану на ім`я її чоловіка ОСОБА_9 , тим самим запевнивши банківських працівників про свою позитивну платоспроможність. Таким чином, ОСОБА_7 шахрайським шляхом заволоділа кредитними коштами в сумі 380 000 грн., які обернула на свою користь. Протягом строку дії кредитного договору, ОСОБА_7 , умисно ухилялася від повернення кредитних коштів, жодного разу не здійснивши його погашення. Внаслідок такий дій ОСОБА_7 спричинила ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» майнової шкоди на суму 380 000 грн.

У поданій на вирок суду першої інстанції апеляційній скарзі, прокурор вважає його незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги вирок Луцького міськрайонного суду від 11.06.2013, який ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20.08.2013 залишено в силі, у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 за ч.2 ст.28 ч.1 ст.366, ч.1 ст.366, ч.2, 3 ст.358, ч.1, 2, 3 ст.190 КК України та ОСОБА_7 за ч.2 ст.358, ч.2 ст.190 КК України. Вказаним судовим рішенням підтверджується наявність у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 злочинного умислу на отримання кредитних коштів у ВАТ «Райфайзен банк Аваль». Також, поза увагою місцевого суду залишилось те, що хоча обвинувачена спочатку виконувала умови кредитного договору, однак, для отримання такого кредиту, подала завідомо неправдиві відомості щодо своїх фінансових можливостей та фінансового стану поручителя чоловіка ОСОБА_9 .. Про відсутність наміру в повному об`ємі виконувати взяті зобов`язання може свідчити і кількість отриманих кредитів за цей період в інших банківських установах, як особисто обвинуваченою, так і її чоловіком. Крім того, сторона обвинувачення вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки усім доказам, а лише формально їх перераховано, в той час як допит обвинуваченої покладено в основу мотивувальної частини оскаржуваного рішення. Більше того, при ухваленні вироку, судом допущено одночасне застосування п.1 та п.2 ч.1 ст.284 КПК України, як підстави для виправдання ОСОБА_7 , що є недопустимим, оскільки ці підстави є взаємовиключними. У зв`язку із викладеним, просить вирок суду першої інстанції від 25.02.2025 скасувати та увалити новий вирок, яким визнати обвинувачену ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України та призначити їй покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ч.2 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності. Під час апеляційного розгляду, повторно дослідити письмові докази.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, прокурора, який подану ним апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, обвинувачену та її захисника які, кожен окремо, відносно її задоволення заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об?єктивно з?ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 3 статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.17 КПК України. особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

При перевірці матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції зазначеним вище вимогам відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 , навів аналіз досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі» Бочаров проти України від 17.03.11 (остаточне 17.06.11) в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі» Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Обвинувачена ОСОБА_7 в судовому засіданні своєї вини у пред?явленому їй обвинуваченні за ч.3 ст.190 КК України, не визнала .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, крім пояснень обвинуваченої, представника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», свідка ОСОБА_10 , які безпосередньо були допитані в судовому засіданні та показам яких надана належна оцінка, судом першої інстанції також досліджувались у судових засіданнях письмові докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовує винуватість ОСОБА_7 ..

Так, судом було досліджено: протокол виїмки від 16.07.2010 з додатками до нього; висновок N?504 від 25.07.2012; висновок N?2 від 05.01.2012; висновок N?506 від 25.07.2012; висновок N?595 від 05.11.2010; висновок N?7 від 13.01.2012; відповідь голови правління ComInBank ОСОБА_11 від 19.12.2018; копія ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.12.2017 (справа N?2-7906/11, провадження N?6/161/477/17); витяг з ЄДРСР рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.01.2012 (справа N?2-7906/11, провадження N?2-7906/11); інформація Системи публічних торгів конфіскованим та арештованим майном; інформація Системи реалізації конфіскованого та арештованого майна; відповідь на запит головного експерта з повернення проблемної заборгованості УПЗЗФО ДПЗРК ОСОБА_12 від 22.06.2018; відповідь на запит Головного управління ДФС у Волинській області від 18.07.2019; протокол огляду документів від 30.10.2019; довідка ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 10.10.2008, вирок Луцького міськайонного суду від 11.06.2013, ухвалу апеляційного суд Волинської області від 20.08.2013 (справа N?0308/18628/12).

Разом з тим, доходячи висновку про невинуватість ОСОБА_7 , з яким погоджується апеляційний суд, судом першої інстанції в ході судового розгляду було встановлено, що між обвинуваченою ОСОБА_7 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 04.10.2007 було укладено кредитний договір № 014/08-11/1977, а як гарантію платоспроможності ОСОБА_7 , банку було надано заставне майно у виді нерухомості. Станом на 10.10.2008, кредитні зобов`язання за договором обвинуваченою виконувалися належним чином, що підтверджується довідкою ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 4183. В подальшому, банком було реалізовано заставне майно, а кошти від реалізації спрямовані на погашення кредитного договору. Станом на час розгляду справи судом, жодних претензій майнового характеру від ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у даному кримінальному провадженні до обвинуваченої не надходило.

У свою чергу, стороною обвинувачення, як під час розгляду місцевим судом, так і в ході апеляційного розгляду, не було спростовано жодного з наведених доказів та не доведено вини ОСОБА_7 у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні.

Відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України, обов?язок доказування обставин, передбаченихст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора і, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до роз?яснень викладених у п.п.17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» N?5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов?язаний постановити виправдувальний вирок.

Що стосується доводів прокурора про необхідність повторного дослідження доказів апеляційним судом, колегія суддів відхиляє їх з огляду на таке.

Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов?язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів встановлених під час судового розгляду, прокурором не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів неправильної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати від 16 жовтня 2019 року (провадження №13-43 кс19), під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Так, апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

Таким чином, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у даному кримінальному провадженні не ґрунтуються на законі.

Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги позицію прокурора, викладену в апеляційній скарзі, щодо неможливості одночасного застосування п.1 та п.2 ч.1 ст.284 КПК України як підстав для виправдання ОСОБА_7 ..

Додатково апеляційний суд вказує, що у відповідності до вимог ст.373 КПК України, суд першої інстанції може виправдати обвинуваченого у разі, якщо не доведено,що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.284 КПК України.

Колегія суддів вважає, що висновки суду щодо виправдання ОСОБА_7 за пред`явленим їй обвинуваченням носять суперечливий характер, оскільки суд першої інстанції прийшовши до висновку про те, що аналіз зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності вказує на необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в її діях події кримінального правопорушення, а в подальшому вказав на те, що в діях обвинуваченої відсутній склад злочину, передбаченого ст.190 ч.3 КК України.

Тобто, незважаючи на наведені вище норми, суд першої інстанції ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 застосував одночасно дві взаємовиключні підстави завершення розгляду справи, а саме - п.1 ч.1 ст.284 КПК України та п. 2 ч.1 ст.284 КПК України.

У свою чергу, апеляційний суд зазначає наступне. Виправдання за відсутністю складу та події кримінального правопорушення мають різні правові підстави, які є взаємовиключними і не можуть бути застосовані судом одночасно.

Вказана правова позиція кореспондується з висновком, викладеним у постанові ККС ВС від 04.07.2019 (провадження №51-8157 км18), у якій вказано, що суд не може зазначати двох різних самостійних підстав для виправдання особи та застосовувати дві взаємовиключні форми завершення розгляду справи.

Одночасно з цим, колегія апеляційного суду, дослідивши матеріали кримінального провадження та беручи до уваги усе вищевикладене, погоджується з висновком місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 та відповідно закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Статтею 408 КПК України визначені підстави для зміни вироку судом апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції змінити, що має наслідком часткове задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 407, 408 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2025 року змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку на п.2 ч.1 ст.284 КПК України, як підставу для виправдання ОСОБА_7 , у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді