ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 577/4911/25 Номер провадження 11-кп/814/904/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 травня 2025 року за №0000472, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 вересня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця РФ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим і засуджено за:

ч.1 ст.307 КК України - на 4 роки позбавлення волі;

ч.2 ст.307 КК України - на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 30 червня 2025 року та залишено йому до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він приблизно в десятих числах червня 2025 року у невстановлений день і час, але не пізніше 12 червня 2025 року, за достовірно невстановлених обставин та місця, діючи умисно, незаконно, з метою збуту придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, масою 0, 0669 г, у вигляді 3 пігулок у фрагменті блістеру, який зберігав у невстановленому місці.

12 червня 2025 року о 18 годині 11 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання у під`їзді буд. АДРЕСА_2 , незаконно збув за 600 гривень ОСОБА_9 (особі, залученій до проведення НРСД, зі зміненими анкетними даними) наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, масою 0, 0669 г, у 3 пігулках у фрагменті блістеру.

Окрім того, приблизно в середині червня 2025 року у невстановлений день та час, але не пізніше 16 червня 2025 року, ОСОБА_8 за достовірно невстановлених обставин та місця, діючи умисно, повторно, незаконно, з метою збуту придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, масою 0, 0657 г, у вигляді 3 пігулок, який зберігав у невстановленому місці.

16 червня 2025 року о 16 годині 56 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання у під`їзді буд. АДРЕСА_2 , повторно незаконно збув за 600 гривень ОСОБА_10 (особі, залученій до проведення НРСД, зі зміненими анкетними даними) наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, масою 0, 0657 г, у вигляді 3 пігулок.

За змістом апеляційних скарг:

захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 вересня 2025 року та призначити ОСОБА_8 покарання за: ч.1 ст.307 КК України 4 роки позбавлення волі; ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України 4 роки 3 місяці позбавлення волі; ч.1 ст.70 КК України (остаточне) шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 4 роки 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла. Такі вимоги обґрунтовує тим, що місцевий суд під час призначення покарання належним чином не врахував те, що: ОСОБА_8 є пенсіонером за віком, особою з інвалідністю ІІІ групи за загальним захворюванням опорно-рухового апарату, має незадовільний стан здоров`я, в силу ст.89 КК України не судимий, під час досудового розслідування та судового розгляду щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, всіляко сприяв встановленню істини по справі; в судових дебатах прокурор просив призначити обвинуваченому за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, а тому, з урахуванням наведених характеристик і обставин, за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, суд першої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України;

обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 вересня 2025 року та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що: суд першої інстанції під час призначення покарання не врахував те, що він активно сприяв досудовому розслідуванню, розкаюється у вчиненому, в силу ст.89 КК України не судимий, працював до 2022 року, має незадовільний стан здоров`я, тяжке захворювання, є особою з інвалідністю ІІІ групи, пенсіонером, йому виповнилось 60 років; він уклав угоду зі стороною обвинувачення, за умовами якої йому передбачалось призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі, але її умови не були дотримані; прокурор у судовому засіданні просив призначити йому ( ОСОБА_8 ) покарання на підставі ст.69 КК України; встановлені стороною обвинувачення обставини здійснення ним придбання та зберігання з метою збуту наркотичного засобу та його збуту не відповідають у повній мірі дійсності; він продав наркотичний засіб під впливом провокування та для отримання коштів на лікування.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних скарг, заперечення прокурора проти задоволення апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про те, що вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, визнання винуватості, незаперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій, правильне розуміння й усвідомлення змісту обставин кримінального правопорушення, в якому особа обвинувачується, правові наслідки розгляду на підставі ч.3 ст.349 КПК України, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є передумовами можливості здійснення розгляду провадження в зазначеному порядку.

При цьому, законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які у випадку зміни правової позиції з метою скасування чи зміни вироку місцевого суду, ухваленого в порядку ч.3 ст.349 КПК України, можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження (ч.2 ст.394 КПК України).

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в місцевому суді здійснювався за спрощеною процедурою, під час якої місцевий суд за наявності відповідної згоди всіх учасників судового провадження обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів у повному обсязі, обмежившись допитом обвинуваченого й дослідженням даних щодо його характеристики, процесуальних витрат і речових доказів.

Як убачається із запису перебігу судового провадження в суді першої інстанції, в судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_8 повністю визнав винуватість, підтвердив і не оспорював фактичні обставини вчинення інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України, за встановлених в обвинувальному акті обставин, просив розглядати справу в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Місцевий суд у ході судового засідання роз`яснив обвинуваченому, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити обставини, які ним не оспорюються, в апеляційному порядку, переконався, що ОСОБА_8 правильно розуміє зміст цих обставин і у відсутності сумнівів у добровільності позиції обвинуваченого. Зазначена вище позиція ОСОБА_8 була ініціативною та добровільною за відсутності жодних сумнівів у дійсності волевиявлення обвинуваченого, який, при цьому, був забезпечений захисником. Після чіткого роз`яснення судом першої інстанції змісту норми ч.3 ст.349 КПК України обвинувачений вказав про бажання здійснення судового розгляду за вказаним вище порядком (відповідно до ч.3 ст.349 КПК України). Захисник також підтримав наведений вище порядок проведення розгляду справи.

Окрім того, в матеріалах кримінального провадження наявна заява ОСОБА_8 , засвідчена його підписом, у якій він підтвердив бажання здійснення розгляду кримінального провадження за правилами ч.3 ст.349 КПК України та передумови такого розгляду (а.п.41).

На підставі викладеного вище, місцевий суд у порядку ч.3 ст.349 КПК України обґрунтовано визнав доведеними та встановив інкриміновані ОСОБА_8 фактичні обставини вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України.

Посилання ж обвинуваченого на те, що встановлені стороною обвинувачення обставини здійснення ним придбання та зберігання з метою збуту наркотичного засобу та його збуту не відповідають у повній мірі дійсності, він продав наркотичний засіб під впливом провокування, є безпідставними, так як згідно з ч.3 ст.349, ч.2 ст.394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення встановлених обставин кримінальних правопорушень, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Аналіз приписів ч.3 ст.349 КПК України вказує на те, що предметом судового розгляду в досліджуваному випадку виступають обставини вчинених кримінальних правопорушень в контексті їх обсягу та змісту, що були підтверджені обвинуваченим, визнані та не оспорювались учасниками судового провадження.

Наслідком розгляду справи в порядку ч.3ст.349 КПК України, є те, що вона вирішується шляхом застосування особливого порядку судового провадження, що становить по суті відмову від низки процесуальних прав. Водночас, ані буква, ані дух ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод не заважають особі з власної волі відмовитися від цих гарантій (рішення Європейського суду з прав людини у спарі «Scoppola проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Окрім того, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що угода про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_8 не укладалась і на розгляд суду не виносилась.

Також позбавлені підстав доводи апелянтів про необхідність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушеннь, що відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами, їх високий ступінь суспільної небезпеки, особу обвинуваченого, який у ст.89 КК України не судимий, є особою з інвалідністю ІІІ групи, одружений, за місцем проживання характеризується задовільно, знаходиться на обліку в лікаря нарколога з 26 грудня 1988 року з діагнозом - опійна наркоманія, перебуває на програмі замісної підтримуючої терапії, відповідно до висновку експертизи №578 від 17 липня 2025 року виявляє ознаки розладу психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує, під наглядом лікаря-психіатра не перебуває, загальний стан його здоров`я є задовільним та він може утримуватись в установі виконання покарань, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Наркоманії та незаконному обігу наркотичних засобів притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками для здоров`я не лише конкретної особи, а й всього населення, а також для економіки та суспільства. Суспільна небезпека цих злочинів визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії і токсикоманії на свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості.

Підвищена суспільна небезпека вчинених ОСОБА_8 злочинних дій, у тому числі повторно, яка є показником індивідуального ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, полягає втому, що такі дії, предметом яких був наркотичний засіб метадон у вигляді пігулок, створюють загрозу заподіяння шкоди та завдають шкоду здоров`ю і життю невизначеного кола осіб, підривають заснований на законі порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів в Україні. Злочинні дії обвинуваченим були вчинені з корисливим мотивом (задля отримання за них грошових коштів).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства й необхідність призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але в мінімальному розмірі, із застосуванням конфіскації всього належного йому майна, крім житла, яка за санкцією ч.2 ст.307 КК України передбачена як обов`язковий додатковий захід примусу.

Усупереч доводам апелянтів, суд першої інстанції правильно не встановив наявність активного сприяння обвинуваченим розкриттю кримінального правопорушення.

Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів по справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що поведінка ОСОБА_8 була проявом активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення/кримінальних правопорушень, направлена на активну та ініціативну допомогу слідству в установленні нових фактів і обставин, а не тих, які встановлені самостійно органом досудового розслідування, при тому, що наведені в обвинувальному акті обставини кримінально протиправної діяльності ОСОБА_8 були зафіксовані органом досудового розслідування в ході здійснення НСРД ще до викриття злочинних дій обвинуваченого, які були припинені саме працівниками правоохоронного органу. При цьому, в ході досудового розслідування не було встановлено місця, конкретного часу та обставин придбання ОСОБА_8 наркотичного засобу, а також особи, яка передала йому цю заборонену речовину, відповідних обстави не повідомляв і обвинувачений. Більше того, в ході апеляційного провадження він заперечував частину встановлених у даному кримінальному провадженні з дотриманням передбаченого законом порядку обставин вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України. Не встановлено наявності в діях ОСОБА_8 активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення/кримінальних правопорушень і в обвинувальному акті. Також і стороною захисту не зазначено належних мотивів, у чому саме полягало активне та ініціативне сприяння правоохоронному органу ОСОБА_8 в розкритті його кримінально протиправної діяльності, а визнання обвинуваченим своєї вини та надання ним під час досудового провадження та судового провадження в місцевому суді правдивих показань по обставинах вчинених ним злочинів ще не підтверджує наявності такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення/кримінальних правопорушень.

Водночас суд першої інстанції правильно зазначив, що стан здоров`я особи може визнаватись як обставина, що пом`якшує покарання, якщо він суттєво впливав на вчинення кримінального правопорушення або зменшує суспільну небезпеку особи обвинуваченого, обґрунтовано констатувавши відсутність цієї обставини, що пом`якшує покарання, в даному кримінальному провадженні. Мотивуючи свій висновок, місцевий суд врахував те, що ОСОБА_8 має ІІІ групу інвалідності з 04 березня 2020 року за загальним захворюванням опорно-рухового апарату. Згідно з даними довідки Сумської медичної частини «Центру охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» загальний стан його здоров`я є задовільним, він може утримуватись в установі виконання покарань.

Також на доводи апелянтів щодо стану здоров`я обвинуваченого суд апеляційної інстанції зазначає, що при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це може слугувати самостійною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до ст.84 КК України та складає самостійний предмет дослідження й оцінки суду в установленому законом окремому порядку та не є підставою для застосування до нього приписів ст.69 КК України. Водночас відповідно до ст.49 Конституції України обвинувачений має можливість на реалізацію права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій вони відбувають покарання.

При цьому, перевіркою матеріалів справи не встановлено відомостей щодо відповідних медичних даних (висновку лікарсько-консультативної комісії) про існування обставин, які би унеможливлювали відбування ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі. Не надано відповідних даних про це стороною захисту й під час провадження в суді апеляційної інстанції.

Отже, зважаючи на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та водночас істотно знижували ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 злочинів чи одного з них, підстави для застосування щодо обвинуваченого положень ст.69 КК України є відсутніми.

Щодо посилань в апеляційних скаргах на думку прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, з приводу застосування до ОСОБА_8 положень ст.69 КК України, то вказана думка є предметом оцінки суду й не встановлює меж обрання заходу примусу, не перешкоджає в реалізації судом своїх дискреційних повноважень, а також сама по собі не свідчить про необхідність призначення обвинуваченому заходу примусу на підставі ст.69 КК України та можливість його виправлення протягом строку покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми кримінального закону.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 70 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 вересня 2025 щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4