Житомирський апеляційний суд
Справа №935/4146/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/993/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

з участю: секретаря ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного судового провадження №935/4146/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 02 січня 2026 року включно,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. Вважає ухвалу не законною та негрунтованною. Зазначає, що ризики, на які посилався прокурор, не обгрунтовані та судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 за місцем проживання характеризується посередньо, не судимий, має цивільну дружину, хворих батьків похилого віку та неповнолітніх дітей, які потребують його допомоги. Вказує, що прокурором не доведено що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку. Звертає увагу на те, що обвинувачений раніше перебував на домашньому арешті, який не порушував.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2025 продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 02 січня 2026 включно.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд послався на те, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 та ч.3 ст. 152, ч.2 та ч.3 ст.153 КК України, які відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства до неповнолітньої потерпілої, покарання за які передбачено у виді позбавлення волі на строк до 12 років, а тому під тяжкістю можливого покарання може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 в підтримання апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали контрольного судового провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з контрольного судового провадження №935/4146/23 вбачається, що в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області з грудня 2023 року перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 та ч.3 ст. 152, ч.2 та ч.3 ст. 153 КК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Отже, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства до неповнолітньої потерпілої, покарання за які передбачено у виді позбавлення волі на строк до 12 рокі, а тому під тяжкістю можливого покарання може переховуватися від суду у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою; може здійснити незаконний вплив на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки ще не всі свідки допитані судом, а також вчинити інші кримінальні правопорушення.

Доводи апелянта про недоведеність наявності ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки стороною захисту не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час постановлення судом попередніх ухвал про застосування та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 .

На думку колегії суддів, на етапі судового розгляду лише такий запобіжний захід як тримання під вартою зможе дієво запобігти вказаним ризикам, які прокурором доведено, що виключає можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою до обвинуваченого та доведеність наявності ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілу та свідків в даному кримінальному провадженні та вчинити інші кримінальні правопорушення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апелянта про те, що запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою зможе повною мірою забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стороною захисту не наведено переконливих аргументів, які б свідчили про наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_9 за місцем проживання характеризується посередньо, проживав із цивільною дружиною, яка має проблеми із здоров`ям, має батьків похилого віку, які потребують його допомоги, та неповнолітніх дітей, а тому більш м`який запобіжний захід зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки вказані обставини враховані судом та вони не зменшують встановлені судом ризики.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні перебував на домашньому арешті, який не порушував, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки саме запобіжний захід у виді тримання під вартою запобігає встановленим судом ризикам.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником доводи були предметом дослідження судом першої інстанції при продовженні запобіжного заходу та їм надана належна оцінка, з якою погоджується колегія суддів.

Підстав для застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави колегія суддів не вбачає, оскільки відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Водночас, колегія суддів в черговий раз звертає увагу суду першої інстанції на вимоги ч.4 ст.28 КПК України про те, що кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 02 січня 2026 року включно без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :