ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24742/25

Провадження № 11-кп/820/744/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0002098 від 01 липня 2025 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду від 14 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 14 жовтня 2025 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні двоє неповнолітніх дітей, військовослужбовця, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту вступу вироку в законну силу.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбуття покарання час його попереднього ув`язнення з 01.07.2025 до дня вступу вироку в законну силу включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 7131 грн. 20 коп. процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що боєприпаси відносяться до речей, які вилучені із цивільного обігу і не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження із бойовими припасами, в порушення вимог п. 9 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, в невстановлені досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, не маючи передбаченого законом дозволу на поводження з бойовими припасами, придбав ручну бойову гранату типу «Ф1» із підривачем з наявними маркуваннями «116-86 УЗРГМ-2 583», яку зберігав за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , де 01.07.2025 близько 08 години 30 хвилин, перебуваючи в спальній кімнаті, витягнув із тумби вказану ручну бойову гранату та передав ОСОБА_8 , наказавши останній міцно її стиснути. Після цього ОСОБА_6 висмикнув запобіжне кільце, чим привів гранату в бойову готовність, однак ОСОБА_8 , не втримавши її в руці, кинула гранату поблизу себе, внаслідок чого відбувся вибух.

За придбання та зберігання бойового припасу без передбаченого законом дозволу ОСОБА_6 засуджений місцевим судом за ч.1 ст.263 КК України.

Не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок змінити, застосувавши до нього положення ст.75 КК України, та звільнити його від відбування призначеного місцевим судом покарання.

Свої вимоги аргументує тим, що судом при призначенні покарання не повністю враховано його визнання вини, щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, а також відсутність завданої шкоди в межах кримінального провадження.

Звертає увагу обвинувачений і на висновок органу пробації, відповідно до якого виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції його від суспільства.

У поданому запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого, прокурор просить залишити її без задоволення, так як доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого суду щодо неможливості виправлення ОСОБА_6 без ізоляції його від суспільства.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги з підстав наведених у ній, думку прокурора про законність і обґрунтованість судового рішення та безпідставність доводів процесуальних опонентів, перевіривши матеріали кримінального провадження, вислухавши учасників судового провадження у дебатах та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З врахуванням того, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, в поданій апеляційній скарзі стороною захисту не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Згідно ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме пом`якшення обвинуваченому покарання, оскільки покарання ОСОБА_6 належним чином судом мотивоване, з врахуванням вимог ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи спосіб відбування покарання обвинуваченому, врахував конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, в тому числі й ті, на які посилається сторона захисту у поданій апеляційній скарзі, та призначив покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Ступінь тяжкості вчиненого злочину суд урахував, виходячи не лише з визначеного у ст.12 КК України формального критерію, а в сукупності з конкретними обставинами протиправного діяння.

Так, склад злочину, передбачений ч.1 ст.263 КК України, належить до формальних, а тому суспільна небезпечність незаконного поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами полягає у створенні сприятливих умов для вчинення злочинів із застосуванням зазначених предметів, порушенні стану загальної захищеності суспільства від загроз життю, здоров`ю, власності, породженні у суспільній свідомості відчуття незахищеності від злочинних посягань, наявності небезпеки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений незаконно поводився із ручною бойовою гранатою типу «Ф1», висмикнувши запобіжне кільце і тим самим привівши її у бойову дію.

Дана граната призначена для ураження живої сили противника, а тому має значну вражаючу дію, що може спричинити смерть багатьох осіб та інші суспільно небезпечні наслідки. Характер цього боєприпасу указує на те, що в умовах цивільного життя він в принципі не може бути використаний для самозахисту, а лише в інших злочинних цілях.

Тому незаконне поводження із подібними боєприпасами потенційно має значно більшу суспільну небезпеку, ніж незаконне поводження із деякими іншими видами боєприпасів чи вогнепальною зброєю.

Колегія суддів вважає, що в розумінні статей 314, 314-1 КПК України досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи із своїх дискреційних повноважень.

А тому доводи обвинуваченого про те, що місцевим судом під час призначення покарання безпідставно не враховано висновок органу пробації, є непереконливими.

Стосовно доводів сторони захисту про те, що обвинувачений визнав вину, розкаявся у скоєному, то вказані обставини судом враховані, що стало підставою для призначення ОСОБА_6 мінімального покарання в межах санкції інкримінованого йому злочину.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 та безпідставність доводів апеляційної скарги сторони захисту з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і ухвалити законний, обґрунтований вирок, при перевірці судового рішення в апеляційному порядку не виявлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 14 жовтня 2025 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3