УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 766/8136/23

Провадження № 51-194ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки РФ, громадянки України, зареєстрованої у АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5

ст. 111-1 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року

ОСОБА_4 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, правоохоронних органах, органах державного управління, місцевого самоврядування або органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна на користь держави.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 , діючи умисно, підтримуючи воєнну агресію РФ на території України, надала згоду на зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, в окупаційному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території України.

Зокрема ОСОБА_4 не пізніше 14 липня 2022 року (більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), перебуваючи в тимчасово окупованому м. Херсоні, вирішила працевлаштуватися у незаконний орган влади, й розпорядженням так званого голови «ВГА города Херсона» ОСОБА_5 від 14 липня 2022 року № 37 була призначена на посаду «начальника отдела жилищной политики управления жилищно-коммунального хозяйства «ВГА города Херсона».

У липні 2022 року (більш точна дата органом досудового розслідування не встановлена) в приміщенні Херсонської міської ради у м. Херсоні (просп. Ушакова, 37) так званим «заместителем главы «ВГА города Херсона» по вопросам ЖКХ и дорожной инфраструктуры» ОСОБА_6 на загальній нараді за участі керівників підприємств, які обслуговують житловий фонд м. Херсона, було представлено ОСОБА_4 як «начальника отдела жилищной политики управления жилищно-коммунального хозяйства «ВГА города Херсона».

На займаній посаді ОСОБА_4 здійснювала загальне керівництво працівниками зазначеного відділу та виконувала організаційно-розпорядчі функції з контролю за реалізацією рішень керівництва «ВГА города Херсона» у сфері житлової політики та їх виконання комунальними і приватними суб`єктами господарювання.

Зокрема, протягом липня-жовтня 2022 року (до моменту початку евакуації «ВГА Херсонской области» та «ВГА города Херсона» з м. Херсона на тимчасово окуповану територію лівобережжя Херсонської області) ОСОБА_4 проводила робочі наради в приміщенні Херсонської міської ради у м. Херсон (просп. Ушакова, 37) та вимагала у керуючих компаній з обслуговування житлових фондів

м. Херсона здійснювати перереєстрацію їх підприємств за законодавством РФ з відкриттям рахунків у банківських установах держави-агресора для сплати податків. У разі зволікання та відмови у перереєстрації підприємств ОСОБА_4 погрожувала звільненням з посад та втратою сфери надання послуг з обслуговування житлового фонду й передачі його іншим компаніям, які вже здійснюють діяльність за російським законодавством.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 111-1 КК України, яке полягає у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржуване судове рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вимог указує, що апеляційний суд, залишаючи без змін вирок у частині призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтовано широкого та формального характеру визначеного судом в межах застосування зазначеного додаткового покарання засудженої змісту позбавлення права.

На думку прокурора, формулювання додаткового покарання має бути окреслене з урахуванням обставин справи, характеру вчиненого кримінального правопорушення, кола повноважень, якими користувалася засуджена, та сфер діяльності, у межах яких існує реальна небезпека повторного використання таких повноважень.

Натомість суд першої інстанції визначив зміст зазначеного позбавлення права формально, не конкретизувавши належно ті посади та види діяльності, на зайняття яких чи зайняття якими особа позбавляється права у цьому випадку.

На підтвердження своїх доводів прокурор посилається на те, що апеляційний суд безпідставно погодився з призначенням засудженій додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади, крім іншого, в органах державного управління, місцевого самоврядування, незважаючи на те, що на момент ухвалення вироку вона вже досягла 70-річного віку й відповідно до вимог спеціального законодавства України, а саме ч. 4 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», вже не може займати посади державної служби та/чи в органах місцевого самоврядування.

Крім того прокурор вказує, що суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_4 винною за ч. 5 ст. 111-1 КК України, безпідставно зазначив у резолютивній частині вироку про позбавлення її права обіймати посади в правоохоронних органах, адже з матеріалів провадження вбачається, що вона обіймала посаду «начальника отдела жилищной политики управления жилищно-коммунального хозяйства «ВГА города Херсона», яка не належить до правоохоронних органів.

При цьому, як зазначає прокурор, системний аналіз положень ст. 111-1 КК України свідчить про те, що зайняття посад у правоохоронних органах є кваліфікаційною ознакою складу злочину, передбаченого ч. 7 цієї статті, тоді як ОСОБА_4 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України, яка охоплює зайняття посад організаційно-розпорядчого чи адміністративно-господарського характеру в незаконних органах влади.

Таким чином прокурор вбачає, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 370, 374, 419 КПК України не перевірив зазначені доводи апеляційної скарги прокурора, не здійснив належного аналізу норм матеріального права, не навів мотивів відхилення аргументів прокурора й формально погодився з рішенням суду першої інстанції, а допущені порушення, на думку прокурора, є істотними і призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваного судового рішення, вироку місцевого суду та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до змісту ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів касаційного суду, оскаржуване судове рішення вказаним вимогам закону відповідає.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо необґрунтованого та формального визначення змісту указаного вище додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю ОСОБА_4 не вбачаються слушними.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.

Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як основне або додаткове покарання за вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, передбачених статтями 111-1, 111-2 цього Кодексу, призначається на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Це покарання за своєю суттю спрямоване на недопущення можливості зайняття особою певних посад чи зайняття певними видами діяльності на певний строк у майбутньому. Таким чином, основна функція цього покарання - превентивна.

При цьому санкція ч. 5 ст. 111-1 КК України має імперативний характер щодо призначення цього додаткового покарання, оскільки прямо передбачає обов`язкове застосування судом позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на певний строк.

Визначаючи зміст указаного вище позбавлення права, суди мають враховувати характер вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, обсяг повноважень, якими користувалася особа, характеризуючі дані щодо такої особи та інші обставини провадження.

Разом з цим закон не вимагає від суду обов`язкового звуження змісту такого позбавлення виключно до конкретної посади, яку обіймала особа, чи до певного кола посад у певній сфері, а допускає його поширення на коло посад у різних сферах, на обіймання яких суд вважає обґрунтованим позбавити особу права.

Звісно, як правильно указує прокурор, визначення такого кола посад, їх сфер повинно носити вмотивований характер з метою уникнення як їх необґрунтованого звуження, так і безпідставного розширення.

Однак, щодо обставин цього конкретного провадження колегія суддів вбачає, що визначення змісту указаного вище додаткового покарання відповідає як нормам КК України, так і указаним вище фактичним критеріям.

Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції кваліфікував дії засудженої за ч. 5 ст. 111-1 КК України як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Призначаючи засудженій додаткове покарання, суд діяв у межах санкції ч. 5

ст. 111-1 КК України, яка імперативно передбачає застосування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Призначаючи це додаткове покарання, суд зазначив, що засуджена позбавляється права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, правоохоронних органах, органах державного управління, місцевого самоврядування або органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років.

За обставин цього провадження колегія суддів вбачає, що указане формулювання додаткового покарання не може вважатися формальним чи декларативним, оскільки воно цілком відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі засудженої, іншим обставинам провадження й спрямоване на досягнення мети покарання, визначеної положеннями ст. 50 КК України.

Посилання прокурора на необхідність більшої конкретизації змісту указаного покарання фактично зводиться до необхідності переоцінки меж судової дискреції й не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Сам по собі широкий обсяг зазначеного позбавлення не є порушенням закону, якщо він відповідає характеру правопорушення, забезпечує реальну запобіжну дію й не виходить за межі санкції відповідної статті КК України, що у цьому випадку дотримано.

Посилання прокурора на те, що засуджена за віком ex lege позбавлена можливості перебування на державній службі чи на службі в органах місцевого самоврядування, й тому додаткове покарання не створює для неї жодних нових правових обмежень, не свідчить про юридичну надлишковість змісту цього покарання, оскільки, крім іншого, позбавлення особи вказаного права носить достатньо тривалий у часі характер, у зв`язку з чим не може оцінюватися виключно в контексті окремих норм законодавства, яке є чинним на час призначення судом такого додаткового покарання.

При цьому, як правильно вказав суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі, закон не ставить застосування цього додаткового покарання у залежність від віку засудженої або від наявності у неї на момент постановлення вироку права обіймати певні посади, а спрямований на формування тривалого правового обмеження на майбутнє.

Невмотивованими є й твердження прокурора про невідповідність формулювання змісту вказаного додаткового покарання щодо позбавлення засудженої права обіймати указані судом посади у правоохоронних органах.

Як зазначалося вище, положення ст. 55 КК України не обмежують можливості застосування цього виду покарання щодо певної особи виключно тими посадами, які така особа може обіймати відповідно до чинного законодавства на час призначення покарання, чи тими посадами та/або їх сферами, які вона обіймала на час вчинення певного кримінального правопорушення або з обійманням яких було пов`язане таке вчинення.

Тому та обставина, що положеннями диспозиції ч. 7 ст. 111-1 КК України окремо передбачена відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, не виключає застосування судом вказаного додаткового покарання у виді позбавлення особи права обіймати певні посади, крім іншого, у правоохоронних органах, за санкцією ч. 5 ст. 111-1 КК України.

З огляду на це, колегія суддів вбачає, що за обставин цього конкретного провадження немає достатніх підстав вважати, що застосоване судами нижчих інстанцій до ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, правоохоронних органах, органах державного управління, місцевого самоврядування або органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років, є незаконним, формальним чи невмотивованим, про що за змістом скарги веде мову прокурор.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав її задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки з касаційної скарги прокурора, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3