Справа № 333/1620/25
Провадження № 1-кп/333/341/26
УХВАЛА

13 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора: ОСОБА_5 ,

захисників обвинувачених: ОСОБА_6 ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,

обвинувачених: ОСОБА_8 ,

ОСОБА_10 ,

ОСОБА_6 ,

розглянувши клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у кримінальному провадженні за обвинуваченням:

- ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.2 ст.209, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України;

- ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.2 ст.209 КК України;

- ОСОБА_10 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження стосовно: ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.2 ст.209, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України; ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.2 ст.209 КК України; ОСОБА_10 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України.

22.12.2025 року до суду звернувся прокурор ОСОБА_5 із клопотаннями про обрання запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_6 . Враховуючи, що останній перебував на стаціонарному лікуванні, колегія суддів прийняла рішення про відкладення розгляду клопотання прокурора до видужання ОСОБА_6 та можливості його прийняти участь у судовому засіданні.

Захист обвинуваченого ОСОБА_10 у вказаному кримінальному провадженні здійснювала адвокат ОСОБА_11 на підставі ордеру про надання правничої допомоги від 31.08.2024 року.

13.01.2026 року на адресу суду від адвоката ОСОБА_11 надійшла заява про припинення участі у даній справі як захисника ОСОБА_10 .

Враховуючи факт перебування у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, колегія суддів прийняла рішення про розгляд клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Вважаємо, що відсутність захисника ОСОБА_10 у судовому засіданні жодним чином не впливає на права та інтереси обвинуваченого ОСОБА_6 та не погіршує його становище.

Обґрунтовуючи своє клопотання про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 , прокурор зазначив, що обґрунтованість підозри останньому повною мірою підтверджується зібраними в ході досудового розслідування матеріалами кримінального провадження.

З урахуванням вимог, передбачених п.4 ч.1 ст.184 КПК України, стосовно ОСОБА_6 встановлено наявність ризиків, передбачених ч.ч. 1,3,5 ст.177 КПК України, з таких підстав.

Так, ОСОБА_6 обвинувачуються у скоєнні кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, за найсуворіше, з яких, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна. Усвідомлюючи тяжкість покарання, за вчинені ним кримінальні правопорушення, з метою уникнення відповідальності ОСОБА_6 може переховуватися від суду, що являється ризиком, передбаченим п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Також, обвинувачений ОСОБА_6 обізнаний про анкетні дані та місце мешкання потерпілих, свідків, які своїми показаннями підтверджують його причетність до скоєння кримінальних правопорушень. Враховуючи, принцип безпосередності дослідження показів під час судового розгляду, сторона обвинувачення вважає, що існує ризик, що з метою уникнення покарання та схиляння до зміни свідчень потерпілих та свідків, ОСОБА_6 може незаконно впливати на потерпілих, свідків шляхом залякувань або вмовлянь, що є ризиком передбаченим п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, зважаючи на відсутність офіційного місця роботи та стабільного заробітку на теперішній час, кількість вчинених кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , є підстави вважати, що єдиним джерелом доходу останнього є протиправна діяльність, а тому останній може вчинити інше протиправне діяння, що є ризиком передбаченим п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Жоден із більш м`яких запобіжних заходів стосовно ОСОБА_6 не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, з наступних підстав:

- при обранні особистого зобов`язання обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, житла, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу слідчого. Враховуючи встановлені ризики, характер інкримінованого злочину та відомості про особу обвинувачених, відсутні гарантії виконання обвинуваченими умов зазначеного запобіжного заходу у добровільному порядку, без наявності певних обмежень;

- особи, які заслуговують на довіру та поручаються за виконання обвинуваченим ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, відсутні та суду представлені не були.

Відсутність таких осіб, а також враховуючи те, що обвинувачені не працевлаштовані та не мають постійного джерела доходів, унеможливлює застосування відносно них запобіжного заходу у вигляді застави.

Враховуючи, що у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства та зазначені вище факти свідчать про неможливість запобігання вказаних ризиків і застосування більш м`яких запобіжних заходів стосовно ОСОБА_6 .

Також, у своєму клопотання прокурор вказав на характеризуючи обвинуваченого відомості.

ОСОБА_6 25.11.2008 року був засуджений Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст.309 КК України до 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Крім того, 23.12.2015 року ОСОБА_6 ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України на підставі ч.4 ст.309 КК України.

Відповідно до довідки директора КНП «ОКЗ НПД» ЗОР ОСОБА_6 під наглядом лікаря-нарколога, психіатра не перебуває. У 2010-2011 р.р. оглядався лікарем-наркологом, діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Вживання зі шкідливими наслідками.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав своє клопотання та прохав суд його задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту ОСОБА_6 . При цьому зазначив, що останній під час перебування під домашнім арештом жодного разу не порушив обов`язки, визначені судом. Крім того, після закінчення дії ухвали суду щодо застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , останній з`являвся до суду і також відсутні були процесуальні порушення з його боку. На цей час обвинувачений перебуває у цивільному шлюбі, має чотирьох малолітніх дітей, проживає з батьком, який має інвалідність ІІ групи та матір`ю-пенсіонером. Вважає, що цілком достатнім буде якщо ОСОБА_6 застосують такий запобіжний захід як особисте зобов`язання.

Обвинувачений ОСОБА_6 також заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що повністю підтримує позицію свого захисника. Додатково зазначив, що на цей час працює у таксі та будівництві (графік роботи: не кожен день, з 12-00 год. по 17-00 год.

Захисник ОСОБА_9 , обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_8 підтримали думку захисника ОСОБА_7 з цього питання.

Розглянувши клопотання прокурора про застосування обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, заслухавши думки обвинувачених та їх захисників, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до такого.

Встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 був затриманий у порядку ст.208 КПК України 31.08.2024 року.

02.09.2024 ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 29.10.2024 року без можливості внесення застави, який в подальшому ухвалами слідчого судді та колегією суддів Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24.10.2024 року, 27.11.2024 року, 23.01.2025 року, 25.02.2025 року, 14.04.2025 року був продовжений по 12.06.2025 року.

Ухвалою колегії суддів від 09.06.2025 року ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою було змінено на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю.

Ухвалою колегії суддів від 04.08.2025 року ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю було продовжено по 03.10.2025 року (включно).

Ухвалою колегії суддів від 29.09.2025 року ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту з перебуванням останнього за адресою місця проживання з 21-00 год. по 07-00 год. наступної доби по 27.11.2025 року (включно).

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

В даному випадку прокурор в обґрунтування свого клопотання, на думку колегії суддів, довів наявність фактів, зміст яких переконав суд у тому, що обвинувачений ОСОБА_6 міг вчинити кримінальні правопорушення, вказані в обвинувальному акті. Крім того, суд приймає до уваги, що захисник ОСОБА_6 відшкодував від імені дружини останнього двом потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суми матеріального та моральної шкоди, завданої діями ОСОБА_6 (із заяви потерпілих).

Тобто, на даному етапі судового розгляду, на думку суду, підозра цілком обґрунтована, доводи захисника, а також самого обвинуваченого, заявлені на захист прав та інтересів останнього обов`язково будуть перевірятися в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку цілодобового домашнього арешту ОСОБА_6 суд оцінює та враховує у сукупності такі обставини: особистість обвинуваченого (обвинувачується у скоєнні особливо тяжких та тяжких злочинів, пов`язаних із застосування насильства та погрозою його застосування, у лікарів нарколога та психіатра на обліках не перебуває), його майновий стан (є фізичною особою - підприємцем, але відсутні докази щодо наявності постійного щомісячного доходу), соціальні зв`язки (перебуває у цивільному шлюбі; має постійне місце реєстрації та проживання у м. Запоріжжі; позитивно характеризується за місцем мешкання; має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей (одна дитина з інвалідністю), є опікуном свого батька (особа з інвалідністю) та на його утриманні знаходиться матір, яка потребує сторонньої допомоги; має певні захворювання, раніше не судимий.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду

Ризик переховуватися від суду є основним ризиком, який обґрунтовує необхідність вжиття запобіжних заходів.

Досліджуючи практику Європейського суду з прав людини, можливо дійти висновку, що небезпеку переховування від правосуддя необхідно визначати з урахуванням низки релевантних чинників, серед яких доцільно виокремити особистість обвинуваченого, його моральні якості та переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, його міжнародні контакти у поєднанні із загрозою суворості можливого покарання (рішення у справах «Пунцельт проти Чехії», «В. проти Швейцарії).

Судом враховується тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.2 ст.209 КК України (санкції зазначених статей передбачають позбавлення волі від 5 до 15 років позбавленні волі).

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні особливо тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні та продовженні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Тому суд, вважає, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні у т.ч. особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк до 15 років із конфіскацією майна. Це дає підстави вважати, що останній, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених злочинів та невідворотність покарання за їх вчинення в разі доведення вини, може переховуватись від суду.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення

На цей час у колегії суддів відсутні достовірні відомості щодо отримання обвинуваченими щомісячного постійного доходу.

За поясненнями ОСОБА_6 , він працює на двох роботах, але неофіційно. Водночас, стороною захисту не надано жодних відомостей про їхні доходи.

Таким чином, у суду є певні переконання, що ризик продовження злочинної діяльності є очевидним та таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки ґрунтуються, у першу чергу на відомостях щодо відсутності офіційного місця роботи у обвинуваченого ОСОБА_6 , та як наслідок, відсутності у нього законних джерел доходу.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні

Перевіряючи наявність зазначеного ризику, суд враховує встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу (частина 4 статті 95 КПК України).

Отже, на переконання суду ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, крім випадків неможливості отримання безпосередньо судом таких показань внаслідок обставин, пов`язаних із введенням воєнного стану на території України. За таких обставин, заборона спілкуватися з певними визначеними особами, як наслідок встановлення ймовірного впливу на них, є об`єктивною необхідністю забезпечення «недоторканості» показань інших учасників кримінального провадження, які мають доказову цінність.

Водночас, вважаємо, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України (незаконно впливати на свідків та потерпілих), про які зазначив прокурор під час судового розгляду не був доведений останнім під час судового розгляду. Жодних відомостей щодо впливу з боку потерпілих та свідків надано у судовому засіданні не було.

Крім того, суд враховує той факт, що потерпілий ОСОБА_13 зник безвісті, а ОСОБА_14 помер.

Отже, при аналізі пояснень учасників судового засідання, дослідженні матеріалів кримінального провадження, на думку суду, відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: 1) переховуватися від суду; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення.

Водночас, вважаємо, що прокурором у даному випадку, на думку суду, у судовому засіданні стосовно ОСОБА_6 не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний досягти дієвості даного кримінального провадження.

З огляду на викладене, за встановлених фактичних обставин, дані про особи обвинуваченого, його майнового стану, наявності постійного місця проживання, міцності його соціальних зв`язків, стану здоров`я, наявності ризиків, вважаємо що доцільним, дієвим та таким, що досягне мети, визначеної ч.1 ст.177 КПК України, буде запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, але у нічний час.

Враховуючи, що обвинувачений повідомив суд про графік роботи, суд вважає за доцільним застосувати домашній арешт стосовно ОСОБА_6 з 21-00 год. по 07-00 год. наступної доби по 10.03.2026 року (включно).

Суд вважає за можливе стосовно ОСОБА_6 продовжити дію обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України: не відлучатися за межі м. Запоріжжя без дозволу головуючого судді по даному кримінальному провадженню; повідомляти головуючого суддю по даному кримінальному провадженню про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із свідками та потерпілими по даному кримінальному провадженню.

Керуючись вимогами ст. ст. 176, 177, 181, 183, 194, 331, 372, 395 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_6 задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту з перебуванням останнього за адресою: АДРЕСА_1 з 21-00 год. по 07-00 год. наступної доби по 10.03.2026 року (включно).

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:

1) не відлучатися за межі м. Запоріжжя без дозволу головуючого судді по даному кримінальному провадженню;

2) повідомляти головуючого суддю по даному кримінальному провадженню про зміну свого місця проживання;

3) утримуватися від спілкування із свідками та потерпілими по даному кримінальному провадженню.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Копію ухвали для виконання надіслати начальнику відділу поліції №4 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченим та їх захисникам.

Повний текст ухвали складено 15.01.2026 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3