Номер провадження: 11-кп/813/1926/25
Справа № 523/5119/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Пересипського районного суду м. Одеси від 02 травня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000241, внесеному до ЄРДР 08.02.2024 року за обвинуваченням :

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 4 000 (чотирьох) тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 3500,01 (три тисячі п`ятсот) гривень 01 копійка та 10 000 (десять) тисяч гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 2597,70 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто сім) гривень 70 копійок та 10 000 (десять) тисяч гривень моральної шкоди.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 28 січня 2024 року о 20 годині 00 хвилин інспектор взводу №2 роти №4 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції ОСОБА_11 та інспектор взводу №2 роти №4 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції ОСОБА_10 (далі - співробітники УПП в Одеській області), перебуваючи у поліцейському однострої та отримавши табельну вогнепальну зброю, заступили на службу у складі патруля «ОКЕАН-405» по забезпеченню публічної безпеки та порядку, попередженню та припиненню кримінальних та адміністративних правопорушень на маршрутах патрулювання, первинне реагування на повідомлення про правопорушення (у тому числі ті, що надходять на планшет), самостійне виявлення правопорушень під час патрулювання та в інших випадках, передбачених законодавством, здійсненню превентивних поліцейських заходів, а також регулюванню дорожнього руху та здійсненню контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками.

Під час патрулювання на службовому транспортному засобі марки «Toyota Prius» реєстраційний номер 35-08 співробітниками УПП в Одеській області ОСОБА_11 і ОСОБА_10 28.01.2024 о 22:11 в м. Одесі по пр-ту Добровольського, 70-Б, відповідно до ст. ст.ст. 31,35 Закону України «Про національну поліцію», застосовано поліцейський превентивний захід зупинення транспортного засобу марки «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , у зв`язку з явними ознаками перебування водія у стані алкогольного сп`яніння.

З метою інформування водія ОСОБА_8 про конкретну причину та підстави зупинки транспортного засобу, співробітник поліції ОСОБА_10 , який перебував у форменому одязі із розпізнавальними знаками, атрибутами Національної поліції та спеціальним жетоном на видному місці, будучи відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» працівником правоохоронного органу Національної поліції МВС України, керуючись постановою КМУ «Про затвердження порядку перевірки документів осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану» № 1456 від 29.12.2021, ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 398-VIII від 12 травня 2015 року та відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 Закону України «Про Національну поліцію», підійшов до водійських дверей транспортного засобу марки «Volkswagen Tiguan» реєстраційний номер НОМЕР_1 висунувши законну вимогу пред`явити документи, що посвідчують його особу та право керування транспортним засобом. Після чого, на вимогу поліцейського ОСОБА_10 посвідчення водія ОСОБА_8 не надав у зв`язку з його відсутністю, а на підтвердження відомостей про особу надав посвідчення інспектора з охорони громадського порядку підрозділу сприяння правоохоронним органам України №1216 від 20.12.2023.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП, яке здійснювалось відносно ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю у нього документів, які посвідчують право керувати транспортним засобом, співробітниками УПП в Одеській області ОСОБА_11 і ОСОБА_10 у водія ОСОБА_8 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, тому поліцейським ОСОБА_10 запропоновано ОСОБА_8 пройти тест на предмет вживання алкоголю та встановлення ступеню алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного приладу алкотестеру газоаналізатору «Drager» або проїхати в спеціальний медичний заклад, однак останній, переслідуючи мотиви явної неповаги до встановленого законом порядку здійснення співробітниками поліції своїх службових обов`язків, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно з метою безперешкодного залишення місця події та уникнення адміністративної відповідальності, усвідомлюючи суспільно-небезпечний та протиправний характер своїх дій, їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, став поводитися агресивно, висловлюючись нецензурною лайкою в бік присутніх співробітників Управління патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , принижуючи честь та гідність цих працівників поліції, на зауваження припинити протиправну поведінку, що перешкоджає розгляду на місці справ про адміністративні правопорушення за ст.ст. 126, 130 КУпАП не реагував, під час адміністративного затримання, здійсненого у відповідності до ст. 261 КУпАП, активною фізичною протидією чинив опір законним діям працівникам Управління патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_11 і ОСОБА_10 під час виконання ними службових обов`язків, силою відштовхуючи вказаних співробітників поліції від себе, після чого на місці події його злочинні дії були припинені.

Внаслідок кримінально-протиправних дій ОСОБА_8 співробітнику УПП в Одеській області ОСОБА_10 спричинено легке тілесне ушкодження у вигляді чотирьох саден по тильній поверхні лівої кисті в проекціях кісток голівок 2-5 п`ясних кісток, множинних саден на правій кисті, садна на лівій гомілці по передній поверхні у верхній третині та співробітнику УПП в Одеській області ОСОБА_11 спричинено легке тілесне ушкодження у вигляді садна в ділянці лівого колінного суглоба.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме:

- суд першої інстанції не довів «поза розумним сумнівом» наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 342 КК України. Так, судом першої інстанції не перевірено версію обвинуваченого, що останній не мав жодних намірів вчиняти протиправні дії відносно працівників поліції (чинити опір, перешкоди), а рефлекторно намагався лише звільнитись від захвату, сприйнятого як застосування сили. При цьому, суд не надав належної оцінки невиправданій поведінці з боку поліцейських, які без жодного попередження застосували фізичну силу та спеціальні засоби до обвинуваченого;

- зміст показань обвинуваченого, потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в частині вчинення опору законним діям працівникам поліції, у вироку наведено неправильно, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та суперечить їх дійсному змісту;

- висновки суду щодо вчинення обвинуваченим активної фізичної протидії суперечить висновкам експертів в частині механізму та причин утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілих;

- суд, усупереч вимогам п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, не виклав у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та не встановив фактичних обставин учинення кримінального правопорушення, а обмежився зазначенням у мотивувальній частині обставини, встановлених органом досудового розслідування, які зводяться до викладу правовідносин, які склалися між потерпілими та обвинуваченим, що не виходять за межі регулювання КУпАП, в рамках якого відбулось адміністративне затримання. При цьому, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту під час підготовчого провадження;

- відомості внесено до ЄРДР за відсутності заяви про вчинення кримінального правопорушення лише 08 лютого 2024 року, що свідчить про незаконність усього досудового розслідування;

- позовні заяви не містять доказів на обґрунтування позовних вимог.

На підставі викладеного, захисник просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 виправдати у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 342 КК України.

Просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, шляхом дослідження доказів досліджених судом першої інстанції.

Позиції учасників судового розі ляду.

Захисник та обвинувачений у судовому засіданні доводи апеляційної скарги з доповненнями підтримали, просили її задовольнити.

Прокурор та представник потерпілих заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд оцінює докази згідно за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідження всіх обставин кримінального провадження. При цьому оцінці підлягає не тільки кожен доказ окремо, а й сукупність усіх зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Отже, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд установив, що суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 337 КПК України, оцінюючи досліджені у провадженні докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, прийшов до цілком обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 342 КК України.

Так, постановляючи вирок, суд першої інстанції врахував факт не визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї винуватості, який пояснив, що 28 січня 2024 року вживав алкогольні напої під час перебування в гостях із родиною. Повертаючись додому, керував автомобілем, коли його зупинили працівники поліції. Документи він пред`явив, проте посвідчення водія при собі не мав. Один із патрульних повідомив про необхідність пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, від чого обвинувачений відмовився. За його словами, коли працівник поліції взяв його за руку, він рефлекторно відвів її, унаслідок чого поліцейський упав на землю. Після цього обвинуваченого було затримано, застосовано фізичний вплив та доставлено до відділу поліції. Обвинувачений вважає, що тілесні ушкодження працівники поліції отримали в результаті власних дій під час його затримання, оскільки, за його твердженням, під час події вони разом падали.

Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції версія сторони захисту була належним чином перевірена, надана належна оцінка та було відхилена, оскільки її визнано, як формою захисту обвинуваченого.

Допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що 28 січня 2024 року о 20:00 він заступив на чергування у складі екіпажу «ОКЕАН 405» разом зі старшим лейтенантом поліції ОСОБА_10 . Близько 22:10, перебуваючи біля службового автомобіля на перехресті проспекту Добровольського та вул. Кишинівської, вони помітили чоловіка та жінку, які виходили з магазину «Копійка» та прямували до автомобіля Volkswagen Tiguan, д.н.з. НОМЕР_1 . Між ними виникла сварка щодо того, хто буде керувати автомобілем. Потерпілий зазначив, що його напарник ОСОБА_10 , побачивши, що чоловік сів за кермо та почав рух заднім ходом, увімкнув відеозапис на телефоні та підійшов до водія. Під час перевірки документів встановлено, що за кермом перебував ОСОБА_8 , у якого ОСОБА_10 виявив явні ознаки алкогольного сп`яніння. ОСОБА_8 було запропоновано пройти огляд за допомогою приладу «Drager», на що він спочатку погодився, однак після підготовки приладу від огляду відмовився. Він також відмовився від медичного освідчення. Після цього ОСОБА_8 було повідомлено про необхідність складання протоколу за ст. 130 КУпАП, однак той почав висловлюватися на їхню адресу нецензурною лексикою та відходити від місця складання адміністративних матеріалів. Коли свідок узяв його за руку, ОСОБА_8 різко махнув правою рукою, вдаривши ОСОБА_11 у ділянку під правим оком. Одночасно іншою рукою обвинувачений вибив з його рук службовий планшет, який упав на землю та був пошкоджений. Далі між ними відбулася боротьба, у процесі якої вони впали на землю. Зі слів ОСОБА_11 , обвинувачений, перебуваючи зверху, обхопив його шию та почав душити, а також натискав великим пальцем на око. У цей момент ОСОБА_10 відтягнув ОСОБА_8 та почав надягати на нього кайданки. Приблизно через 10 хвилин прибув екіпаж «ОКЕАН 452», і спільними діями поліцейські остаточно зафіксували обвинуваченого та доставили його до ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області.

Потерпілий ОСОБА_10 , будучи допитаний у суді першої інстанції, надав аналогічне пояснення потерпілому ОСОБА_11 та зазначив, що у ОСОБА_8 були явні ознаки алкогольного сп`яніння. Після пропозиції пройти огляд за допомогою приладу «Drager» ОСОБА_8 спочатку погодився, але після підготовки приладу відмовився та почав нецензурно висловлюватися. Він також відмовився від проходження огляду у медичному закладі. У зв`язку з цим, водієві було повідомлено про складання протоколу за ст. 130 КУпАП та необхідність залишатися на місці. Однак ОСОБА_8 розвернувся й почав відходити. ОСОБА_11 підійшов до нього та доторкнувся до плеча, щоб привернути увагу, після чого ОСОБА_8 різко розвернувся, відштовхнув його та вибив із рук службовий планшет. Під час затримання ОСОБА_8 чинив активний фізичний супротив, унаслідок чого обоє поліцейських отримали тілесні ушкодження. Сам ОСОБА_10 отримав забиті садна обох кистей та правого колінного суглоба, а ОСОБА_11 забій шийного відділу хребта та садна лівого коліна. Після прибуття підкріплення іншим екіпажем ОСОБА_8 було затримано та доставлено до відділу поліції, де було складено протокол про адміністративне затримання, протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та винесено постанову за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілі з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у інкримінованому йому злочині, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання і закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності.

Твердження сторони захисту про те, що зміст показань обвинуваченого, потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в частині чинення ОСОБА_8 опору законним діям працівникам поліції, судом першої інстанції викладено у вироку неправильно, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та суперечить їх дійсному змісту, не відповідає дійсності. Так, суд першої інстанції вказані показання не відтворив дослівно, але вірно передав їх суть і зміст, що є допустимим, оскільки ключове збереження суті.

Суд першої інстанції взяв до уваги показання вказаних осіб, як логічні, чіткі, послідовні та такі, що узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема:

- висновком експерта № 221 від 16.02.2024 року, відповідно до якого у ОСОБА_11 виявлені наступні тілесні ушкодження: садно у ділянці лівого колінного суглоба, вказане ушкодження відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Дане ушкодження утворилося від дії тупого, твердого предмета, індивідуальні особливості якого в ушкодженні не відобразились, та могло бути спричинено 28.01.2024 р. від удару об тупий предмет (дорожнє покриття) при падінні з висоти власного зросту;

- висновком експерта № 220 від 16.02.2024 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: по тильній поверхні лівої кисті в проекціях кісток голівок 2-5 п`ясних кісток - чотири садна, множинні садна на правій кисті, на лівій гомілці по передній поверхні у верхній третині садно, які відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень. Дані тілесні ушкодження утворилися за механізмом тертя-ковзання тупих твердих предметів, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразились, та могли бути спричинені 28.01.2024 р.

- відеозаписи з нагрудних камер відеоспостереження поліцейських ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 28.01.2024 року, відповідно до змісту яких, обвинувачений ОСОБА_8 , на законні вимоги поліцейських надати документи, що посвідчують право керування він не надав, поводив себе агресивно, нецезурно лаявся до працівників поліції та на зауваження припинити протиправну поведінку не реагував, намагався безперешкодно залишити місце події і здійснював активну фізичну протидію працівникам поліції під час виконання ними у законний спосіб своїх службових обов`язків.

На переконання колегії суддів, цим доказам судом першої інстанції була надана належна оцінка та вони по за розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні опору працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків, а доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині недоведеності вини обвинуваченого в чиненні опору працівникам поліції, виходячи з наступного.

Так, кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 342 КК України настає у разі опіру працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, державному виконавцю чи приватному виконавцю під час примусового виконання рішень, члену громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовцеві під час виконання цими особами покладених на них обов`язків щодо охорони громадського порядку або уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до усталеної судової практики опором у значенні статті 342 КК України є активна фізична протидія виконанню поліцейським його законних повноважень.

При цьому дії того, хто чинить опір, можуть бути спрямовані безпосередньо проти особи, наприклад представника влади або проти предметів, необхідних для виконання цими особами своїх обов`язків. Опір характеризується такими ознаками: 1) він полягає в активних діях; 2) дії винного спрямовані на організм потерпілого, полягають у застосуванні фізичної сили до нього; 3) вони перешкоджають (протидіють) виконанню потерпілим своїх функцій, реалізації повноважень; 4) дії винного вчинені в момент виконання потерпілим покладених на нього обов`язків.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується виною у формі прямого умислу. Винний усвідомлює, що чинить опір саме працівникові правоохоронного органу - під час охорони громадського порядку і бажає тим самим перешкодити виконанню ними своїх обов`язків.

Разом з тим суд першої інстанції правильно зазначив, що опір необхідно відрізняти від злісної непокори, за яку передбачено відповідальність за ст. 185 (Злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця) Кодексу України про адміністративні правопорушення. За змістом цієї статті злісна непокора - це відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок. Адміністративна відповідальність за вказані дії настає за відсутності застосування фізичної сили з боку винної особи. Опір, на відміну від злісної непокори, може полягати в таких, наприклад, діях, як спроба вирватися при затриманні, перешкоджання законному застосуванню сили.

Як було встановлено у ході судового провадження, зокрема, з відеозаписів нагрудних камер працівників поліції убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на місці зупинки транспортного засобу, був агресивний, висловлювався на адресу потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перебували при виконанні службових обов`язків, нецензурною лайкою, відмовлявся від виконання їх законних вимог (пройти огляд на стан сп`яніння та залишатися на місці), при цьому здійснюючи активну фізичну протидію виконанню ними службових повноважень.

Зазначені обставини узгоджуються з показаннями потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є послідовними, взаємодоповнюючими та знайшли об`єктивне підтвердження у висновках судово-медичних експертиз № 220 та № 221 від 16.02.2024 року підтверджують наявність у потерпілих легких тілесних ушкоджень, характер та механізм виникнення яких відповідає обставинам активного фізичного опору з боку обвинуваченого під час його затримання їх локалізація (кисті обох рук) свідчить про силове утримання або спроби стримати агресивні рухи особи.

Також, апеляційний суд звертає увагу, з огляду на положення ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», працівники поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вжили раціональних та пропорційних обстановці заходів для виконання покладених на них завдань, не допустили нетверезого водія за кермо транспортного засобу, перешкодили залишенню порушником місця події та вжили всіх заходів для притягнення останнього до відповідальності.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи сторони захисту стосовно відсутності у діях обвинуваченого складу інкримінованого кримінального правопорушення. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків суду першої інстанції апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Що стосується доводів захисника про те, що всі зібрані в цьому провадженні докази є недопустимими та отримані з порушенням кримінального процесуального закону, передбаченого 214 КПК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 214 КПК України визначено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування

З матеріалів кримінального провадження слідує, що підставою для внесення відомостей по вказаному кримінальному провадженні 08.02.2024 року був рапорт ст. інспектора відділу моніторингу ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_12 від 29.01.2024 року та рапорт чергового інспектора ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 від 28.01.2024 року (а.с.7-8 т.1), тобто пізніше 24 годин після подання вказаних рапортів.

Натомість апеляційний суд зазначає, що строк внесення відомостей до ЄРДР, передбачений ч. 1 ст. 214 КПК України, не є процесуальним строком у розумінні ч. 1 ст. 113 цього Кодексу, а тому не спричиняє недійсності всіх доказів, зібраних під час досудового розслідування після внесення відомостей до ЄРДР

Вказане підтверджується й правовим висновком, викладеним у постанові ВС від 26 жовтня 2022 року у справі 263/4755/19 (провадження № 51-6201км21).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17) відповідно до якого суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

У світлі викладеної вище позиції Великої Палати у цьому кримінальному провадженні колегія суддів зазначає, що сторона захисту, на жодній із стадій кримінального провадження, не обґрунтувала, як внесення відомостей до ЄРДР лише 08.02.2025 року, призвело до порушення прав підозрюваного та гарантій, про які йдеться у ст. 87 КПК, або іншим чином вплинуло на їх реалізацію. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 761/31918/14-к (провадження № 51-795км19).

У поданій апеляційній скарзі захисник також зазначає, що суд у вироку не виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а обмежився викладом обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 органом досудового розслідування.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не погоджується із цими доводами захисника, оскільки, як убачається з оскарженого нею вироку, суд на підставі безпосередньо досліджених доказів та встановлених фактичних обставин справи у мотивувальній частині рішення виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені.

Мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.

Обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів, наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всі фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду, дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Вказаних вимог закон суд першої інстанції дотримався та ухвалив незаконне та необґрунтоване судового рішення.

Той факт, що визнане судом доведеним формулювання обвинувачення збігається з формулюванням, викладеним в обвинувальному акті, не свідчить про порушення вимог КПК, а вказує на те, що сторона обвинувачення змогла довести в суді встановлені під час досудового розслідування обставини, які підлягають доказуванню, а також формулювання обвинувачення, яке прокурор уважав установленим. Що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 липня 2025 року по справі №933/248/24.

Також колегія суддів вважає неспроможними заперечення захисника на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 травня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання захисника про повернення обвинувального акту прокурору.

Так, захисник стверджує, що органом досудового розслідування не дотримані вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті відсутносте формулювання обвинувачення.

За змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до припису п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам вимогам статей 291, 292 КПК України: зокрема, якщо ці документи містять положення, що суперечать одне одному; у документах наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; вони не підписані слідчим (крім випадків, коли прокурор склав їх самостійно), чи не затвердженні прокурором; до них не долучено передбачені законом додатки.

Перевіривши зміст обвинувального акту, суд першої інстанції дійшов висновку, що він вимогам ст. 291 КПК України відповідає.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначено, що обвинувальний акт має містити такі відомості, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення є головним, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. З огляду на це обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні мають бути викладеними чітко і конкретно, та наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Саме частина обвинувального акта, де викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, а також правова кваліфікація правопорушення і встановлює межі судового розгляду кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини зазначив, що: "Обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту» ( справа "Маттоціа проти Італії").

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Положення ч. 1 ст. 337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого вона повинна захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

У ході апеляційного перегляду колегією суддів було установлено, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 відповідає вимогам, визначеним ст.291 КПК України, оскільки при викладі фактичних обставин, існування яких буде доводити прокурор у ході розгляду судом пред`явленого обвинувачення, зазначено час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення ( п.1 ч.1 ст.91 КПК України).

На переконання апеляційного суду, наведені в обвинувальному акті фактичні дані, які нібито мали місце, в своїй сукупності дають уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Апеляційний суд наголошує, що конкретність та доведеність обвинувачення досліджувались під час судового розгляду та оцінюються судом у нарадчій кімнаті під час ухвалення оскаржуваного судового рішення і не могли бути предметом оцінки під час підготовчого судового засідання.

Щодо доводів захисника, наведених у апеляційній скарзі з приводу вирішення цивільного позову потерпілих в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди у кримінальному провадженні, то колегія суддів вважає, що вони є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Стаття 128 КПК України, передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Усупереч доводам, викладеним у апеляційній скарзі захисника, заявлений потерпілими цивільні позови у частині стягнення матеріальної та моральної шкоди суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК України із урахуванням положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового провадження у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 пред`явив цивільний позов про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у сумі 100 000 гривень та майнової шкоди у сумі 3500, 01 грн., потерпілий ОСОБА_11 пред`явив цивільний позов про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у сумі 100 000 гривень та майнової шкоди у сумі 2597,07 грн.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, врахував, що потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачений ОСОБА_8 заподіяв матеріальну шкоду, у зв`язку з чим потерпілими понесені витрати на придбання медичних препаратів на лікування, сума яких підтверджена відповідними доказами, також врахував глибину фізичних страждань та моральних переживань потерпілих, ступінь вини обвинуваченого (а.с. 50-52, 55-56 т. 2).

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, вирок суду щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та стягнення моральної шкоди з ОСОБА_8 у розмірі 10000 гривень кожному потерпілому, та матеріальних витрат в межах заявлених позовних вимог, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілим моральних страждань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

За результатами апеляційного перегляду вироку щодо ОСОБА_8 апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції з належним дотриманням вимог ст. ст. 22, 94, 370, 373 КПК України забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження. Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника з викладених у ній мотивів та вважає за необхідне вирок залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Пересипського районного суду м. Одеси від 02 травня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000241, внесеному до ЄРДР 08.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4