ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2564/25 Номер провадження 11-сс/814/870/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника третьої особи,

щодо майна якої

вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 жовтня 2025 року за №0000556, задоволено клопотання прокурора Карлівського відділу Решетилівської окружної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт на автомобілі «ВАЗ 2107», н.з. НОМЕР_1 , і «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 , з пошкодженнями, характерними для ДТП, із позбавленням права відчуження, розпорядження, використання та проведення будь-яких робіт, що можуть змінити зовнішній вигляд вилученого майна.

Постановлено зберігати зазначені вище транспортні засоби на території ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області до вирішення питання про скасування арешту майна в установленому КПК України порядку та долю речових доказів у порядку ст.100 КПК України.

Приймаючи таке рішення, слідчий суддя врахував наявність достатніх підстав уважати, що зазначені вище матеріальні об`єкти є речовими доказами, існування ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, у зв`язку з чим, із метою забезпечення збереження цих автомобілів як речових доказів, проведення необхідних слідчих дій, у тому числі експертних досліджень дійшов висновку про необхідність накладення на них арешту в зазначений вище спосіб.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2025 року в частині накладення арешту на автомобіль «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 , та постановити нову ухвалу, якою передати зазначений транспортний засіб ОСОБА_8 на відповідальне зберігання з правом користування. Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не врахував те, що: клопотання прокурора не містить конкретних обставин кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування; в кримінальному провадженні жодній особі не пред`явлено обґрунтовану підозру у вчиненні кримінального правопорушення; стороною обвинувачення не було доведено відповідність транспортного засобу, належного ОСОБА_8 , критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України; вказаний вище автомобіль оглянутий слідчим, є єдиним засобом переміщення для власника. Апелянт посилається на те, що прокурором у клопотанні та слідчим суддею в ухвалі не наведено, чому саме необхідно накласти арешт на автомобіль ОСОБА_8 .

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку адвоката на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, вивчила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала слідчого судді в частині накладення арешту на автомобіль «ВАЗ 2107», н.з. НОМЕР_1 , у апеляційному порядку не оскаржується, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуване судове рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень.

Заходами ж процесуального примусу, пов`язаними із обмеженням особистих або майнових прав особи, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, до яких, зокрема, віднесено арешт майна (абз.1 п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

За змістом приписів ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст.170 КПК України передбачено, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

На підставі ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні ; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 жовтня 2025 року за №0000556.

Досудовим розслідуванням установлено, що 19 жовтня 2025 року приблизно о 17 годині ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2107», н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Полтавського Шляху в напрямку перехрестя вул. Полтавського Шляху-Радевича-Успенської в м. Карлівка Полтавського р-ну Полтавської обл., не впоравшись із керуванням, допустила зіткнення з автомобілем «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку, й унаслідок ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2107» ОСОБА_11 випала з автомобіля та отримала тілесні ушкодження у вигляді тріщини нігтьової фаланги четвертого пальця правої руки.

Факт зазначеної вище ДТП та її обставини зафіксовано у відповідних процесуальних даних, отриманих на місці ДТП, у тому числі від її учасників, зокрема, в протоколі огляду місця ДТП від 19 жовтня 2025 року. Також у ході цього огляду було вилучено автомобілі «ВАЗ 2107», н.з. НОМЕР_1 , і «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 .

Згідно з даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіль «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 , належить ОСОБА_8

20 жовтня 2025 року слідчим визнано речовими доказами зазначені вище вилучені транспортні засоби з огляду на їх відповідність критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, про що прийнято постанову.

За змістом оскаржуваної ухвали слідчий суддя задовольнив клопотання органу прокуратури про арешт майна. Вивчивши клопотання прокурора та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя встановив, що воно містить відповідне обґрунтування підстав і мети накладення арешту на вилучений автомобіль «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 , виходив із того, що застосування цього засобу забезпечення кримінального провадження необхідне з метою збереження речового доказу.

Аналізуючи наведені вище обставини, колегія суддів уважає, що слідчий суддя правильно встановив наявність достатніх підстав уважати, що, зокрема, вилучений 19 жовтня 2025 року в ході огляду місця ДТП автомобіль «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 , який був учасником ДТП, відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, та обґрунтовано на цій стадії кримінального провадження визнаний речовим доказом за критеріяєми збереження на собі слідів кримінального правопорушення, того, що він містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому, 17 листопада 2025 року в цьому кримінальному провадженні слідчим призначено судову автотехнічну експертизу, про що прийнято відповідну постанову, яку направлено для виконання до Полтавського НДЕКЦ МВС України.

Колегія суддів наголошує, що в ході вирішення питання про арешт майна слід ураховувати стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів кримінально-протиправного діяння.

Системний аналіз норм КПК України та практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що КПК України оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання): стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. Вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (ст.ст.157, 163, ч.5 ст.234, 260 КПК України та інші), так і слідчими, прокурорами (ст.ст.134, 271, 276 КПК України та інші).

Таким чином, арешт майна на підставі п.1 ч.2 ст.170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу в кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Наведеного вище стандрату стороною обвинувачення дотримано.

Окрім того, до завдань слідчого судді/суду на цьому етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного вище кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані слідчому судді/суду матеріали є достатніми для застосування в рамках кримінального провадження заходів його забезпечення, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Арешт майна ж із підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, й на відміну від останніх підстав не вимагає обов`язкового оголошення підозри в кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, а тому посилання апелянта на неповідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в цьому кримінальному провадженні позбавлені підстав і не впливають на правильність висновків слідчого судді.

Значення має те, що речові докази є незамінними, оскільки створюються самою подією й обстановкою вчиненого кримінального правопорушення, а тому їх втрата або суттєве пошкодження призводить до неможливості відтворення речового доказу, адже неможливим є повернення в минуле, коли він формувався.

Зважаючи на викладене вище, вид речових доказів, у зв`язку із обставинами розслідуваного провадження та наявністю визначених у абз.2 ч.1 ст.170 КПК України ризиків пошкодження, знищення, відчуження названого вище матеріального об`єкта (автомобіля «Renault Megane», н.з. НОМЕР_2 ), який має бути збережений без зміни попереднього стану, то його зберігання на цій стадії провадження не у визначений слідчим суддею спосіб і ненакладення на нього арешту з позбавленням права відчуження, розпорядження, використання, в тому числі проведення будь-яких робіт, що можуть змінити його зовнішній вигляд, не гарантуватиме в повній мірі збереження доказових властивостей і достовірність даних, що вони містять. Ненакладення таким чином арешту на вилучене майно може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню в частині необхідності проведення з ним ряду слідчих, процесуальних дій, у тому числі експертного дослідження для виконання органом досудового розслідування завдань, передбачених ст.2 КПК України, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню в розслідуваній справі. Тому мотиви апелянта про повернення вилученого автомобіля із залишенням права користування ним на цій стадії провадження є необгрунтованими й передчасними.

Колегія суддів ураховує наслідки арешту майна для власника, володільця й водночас те, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або повним позбавленням таких прав. Разом з тим, із огляду на те, що такий захід є тимчасовим, наведені вище обмеження є розумними і співмірними, зважаючи на завдання кримінального провадження і його конкретні обставини. А, отже, в даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження з урахуванням зібраного доказового матеріалу й характеру розслідуваного кримінального правопорушення, а ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним.

Тому зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Водночас слід зазначити, що судове рішення слідчого судді про арешт майна не перешкоджає його власнику, володільцю чи їх представнику, в тому числі у випадку надмірного за тривалістю утримання їх майна, звернутись до слідчого судді чи суду з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК України.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2025 року про арешт майна без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4