ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючоїОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря учасники справи прокурор ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 січня 2026 року про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту,

в с т а н о в и в:

Прокурор Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотаннямподаним в рамках кримінального провадження №0002651 від 24.05.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.190, ч. 2 ст.355, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 388 КК України, про арешт майна.

Просив накласти арешт на майно, а саме будинок за адресою: АДРЕСА_1 та вбудовані приміщення з підвалом за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві власності належать ОСОБА_7 із забороною відчуження.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 січня 2026 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчий суддя виходив з того, що обґрунтованих підстав для накладення арешту на майно відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України клопотання не містить, оскільки прокурором під час розгляду клопотання не доведено, що майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, набуте незаконним шляхом або є об`єктом вчинення кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, а також у зв`язку з відсутністю у кримінальному провадженні цивільного позову про відшкодування завданої шкоди.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, прокурор Черкаської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.01.2026 року та постановити нову, якою задовольнити клопотання про накладення арешту на майно.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою збереження речового доказу та запобігання відчуженню, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Вважає, що ухвалу постановлено з порушенням норм ст.ст. 98, 170, 172 КПК України, висновки слідчого судді суперечать об`єктивно з`ясованим обставинам, які підтверджено доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положенням Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень, зокрема арешт майна.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

ЄСПЛ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

З матеріалів справи вбачається, що СУ ГУНП в Черкаській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002651 від 24.05.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.190, ч. 2 ст.355, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 388 КК України.

Відповідно до постанови про визнання та приєднання до справи речових доказів від 16.03.2020 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 та будинок за адресою: АДРЕСА_3 , вбудовані прибудовані приміщення з підвалом за адресою: АДРЕСА_2 визнано речовими доказами.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №458677782 від 29.12.2025 року, - за ОСОБА_7 27.06.2013 року зареєстровано право власності на вбудовано-прибудовані приміщення з підвалом (приміщення 1-го поверху з №2-1 по №2-14 та приміщення підвалу № І,ІІ,ІІІ, літ. А-10, загальною площею 158, 4 кв.м) за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава для державної реєстрації рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2013 року по справі №2314/9563/12.

Відомості щодо скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2013 року у справі №2314/9563/12 чи скасування реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі вказаного рішення суду відсутні.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №458677414 від 29.12.2025 року, - за ОСОБА_7 27.05.2010 року зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.04.2010 року.

Відомості щодо скасування рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.04.2010 року у справі №2-3261-10 чи скасування реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі вказаного рішення суду відсутні.

Обґрунтовуючи необхідність такого втручання у права власника майна ОСОБА_7 , прокурор мотивував необхідністю збереження даного нерухомого майна як речового доказу та запобіганню його подальшого відчуження, оскільки воно було об`єктом кримінально-протиправних дій та набуте незаконним шляхом.

Згідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як випливає із змісту ст. 172 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається з метою забезпечення збереження речових доказів; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

В клопотанні прокурор просив накласти арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та вбудовано-прибудованих приміщень з підвалом (приміщення 1-го поверху з №2-1 по №2-14 та приміщення підвалу № І,ІІ,ІІІ, літ. А-10, загальною площею 158, 4 кв.м) за адресою: АДРЕСА_2 , з метою збереження як речового доказу.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що будинок за адресою АДРЕСА_1 , та вбудовано-прибудованих приміщень з підвалом за адресою: АДРЕСА_2 , які постановою слідчого визнано речовим доказом, не відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки прокурором не доведено існування достатніх підстав вважати, що це майно було об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом або отримане юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, колегія суддів враховує, що в даному кримінальному провадженні відсутні відомості про повідомлення будь-кому із осіб, в тому числі ОСОБА_7 , про підозру у вчиненні будь-якого злочину.

Також, з урахуванням того, що кримінальне провадження триває понад 6 років, право власності на нерухоме майно, на яке прокурор просить накласти арешт зареєстроване за ОСОБА_7 у 2010 та 2013 роках, даних, які б свідчили про спроби власника майна відчужити його будь-яким чином немає, тому заявлений прокурором ризик щодо можливого відчуження цього майна, колегія суддів вважає недоведеним.

Згідно з ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів вважає, що слідчий суддя прийняв законне та обґрунтоване рішення, відмовивши у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, яке перелічене в клопотанні, власником якого є ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги прокурора є фактично аналогічними доводам клопотання про накладення арешту на майно та не спростовують правильності висновків слідчого судді.

Твердження апелянта про допущені слідчим суддею порушення вимог ст.ст. 98, 170, 172 КПК України є безпідставними та нічим не обґрунтованими, оскільки не зазначено, в чому саме полягає порушення вказаних норм, натомість, апеляційним переглядом не встановлено порушень кримінального процесуального закону під час розгляду клопотання.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що стандарт доказування при розгляді клопотання про арешт майна передбачає, крім доведення передбачених КПК України підстав для такого арешту, також доведення слідчим та прокурором існування фактів чи інформації, які б переконали стороннього об`єктивного спостерігача, що могло бути вчинено конкретний злочин.

Прокурором не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би прийти до переконання, що такий ступінь втручання держави у права та свободи власника майна відповідає потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах не порушує справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, належно обґрунтувавши власні висновки щодо прийнятого рішення про відмову в задоволенні клопотання.

Колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення, оскільки органом досудового розслідування не доведено, що майно відповідає критеріям речових доказів, визначених у ст.98 КПК України, як не доведено і правових підстав для накладення арешту, а таке обмеження прав власника як накладення арешту на вказане у клопотанні майно на даний час є невиправданим втручанням у права власника майна.

Керуючись ст.ст. 171, 392, 404, 405, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 січня 2026 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4