судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
провадження № 51-5198 км 24
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року ОСОБА_5 засуджено до покарання:
- за ч. 3 ст. 309 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ч. 2 ст. 311 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч. 1 ст. 313 КК України - у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбуття призначеного йому покарання з іспитовим строком 3 роки.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 15 серпня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
За результатами касаційного розгляду касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 задоволено частково, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_5 змінено в частині призначеного покарання (пом`якшено призначене покарання за ч. 1 ст. 313 КК України з арешту на строк 3 місяці на покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік), а в іншій частині залишено без зміни.
Погоджуюсь з висновками колегії суддів щодо зміни вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, однак уважаю, що доводи касаційної скарги прокурора щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими, а тому ухвала суду апеляційної інстанції з цих підстав підлягала скасуванню з огляду на таке.
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розд. ХІІ КК України.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов?язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вказаних вище підстав, під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК України суд враховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Як убачається з вироку, місцевий суд, застосовуючи до ОСОБА_5 інститут звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, послався на тяжкість вчинених обвинуваченимкримінальних правопорушень, особу винного та обставини справи.
Водночас уважаю, що передбачені ст. 75 КК України обставини, були враховані судом першої інстанції лише формально, та не отримали належної правової оцінки під час постановлення судового рішення.
Так, на мою думку, місцевий суд, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, повною мірою не врахував:
- тяжкість скоєних обвинуваченим кримінальних правопорушень, один з яких, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких (ч. 3 ст. 309 КК України).
- обставини справи, оскільки ОСОБА_5 вчинив ряд умисних кримінальних правопорушень, які пов?язані з незаконним обігом психотропної речовини.
При цьому дані щодо особиОСОБА_5 , на які у вироку посилається суд першої інстанції, на моє переконання, свідчать лише про можливість призначення обвинуваченому покарання в межах, передбачених санкціями ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 313 КК України, однак, з огляду на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, їх кількість, а також зазначені вище обставини кримінального провадження, на мою думку, доводи сторони обвинувачення щодо безпідставного застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України є обґрунтованими.
Ураховуючи наведене вище, вважаю, що застосування до ОСОБА_5 в даному випадку інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, не є достатньо вмотивованим та обґрунтованим.
Отже, на мою думку, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПКУкраїни).
При цьому вважаю, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду у порядку апеляційної процедури, вказаних вище порушень не усунув.
Так, відповідно до ч 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як убачається зі змісту ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК України вбачається, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Тобто, суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд, погоджуючись з висновками місцевого суду (який, звільняючи ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, врахував, що останній, у тому числі, вперше притягується до кримінальної відповідальності), зазначив, що під час судового розгляду апеляційним судом встановлено ще декілька обставин, якими не можна знехтувати та які належить визнати такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , зокрема, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, однак не звернув увагу на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання (статті 66, 67 ККУкраїни) враховуються саме під час призначення покарання, а не при вирішенні питання щодо звільнення від його відбування.

При цьому, погодившись із рішенням місцевого суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції, на мою думку, усупереч положенням п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК України, повною мірою обставини, зазначені у вироку, не перевірив, а також:

- належним чином не спростував доводи прокурора щодо безпідставності застосування положень ст. 75 КК України, а лише формально послався на те, що такі твердження сторони обвинувачення є необґрунтованими;

- не навів будь-яких обґрунтувань стосовно доводів апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення покарання за ч. 1 ст. 313 КК України в редакції Закону № 3342-IX у виді пробаційного нагляду.

3 урахуванням наведеного вважаю, що касаційна скарга прокурора підлягала частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1