ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №635/2610/25 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2278/25 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: продовження строків тримання під вартою
УХВАЛА

Іменем України

03 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

установила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено, продовжено відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 12 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині подовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та постановити нову, якою задовольнити клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя повністю нівелюють наступні обставини: в обвинуваченого немає злочинного минулого, є постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , наявний усталений спосіб життя, він з 2019 року є настоятелем Світо-Духівського типового храму та «програмістом» Харківського Єпархіального Управління Харківської єпархії.

Також захисник звертав увагу на те, що на початку збройної агресії рф проти України, коли міська адміністрація міста Південного самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення життєдіяльності громади, саме ОСОБА_7 відслідковував загрози обстрілів через мобільні додатки і повідомляв мешканців міста про наявну загрозу шляхом церковних дзвонів. В приміщеннях, розташованих на території храму збирав, зберігав та роздавав мешканцям міста гуманітарну допомогу. Біженцям, які приїздили в місто Південне, через прихожан знаходив житло.

Захисник зазначав, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 , будучи не судимою особою, не перешкоджав кримінальному провадженню та йому не повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину. Стороною обвинувачення не доведено, що перебуваючи на волі, обвинувачений переховувався від органу досудового розслідування.

Отже, відповідно до вимог кримінального процесуального закону та доказів, на які в запереченні посилалася сторона захисту, до ОСОБА_7 не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Прокурором в клопотанні не надано жодного доказу на підтвердження існування ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює посилання сторони обвинувачення на положення ч. 6 ст. 176 КПК України.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 14.10.2025 скасувати та постановити нову, змінивши запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт із забороною залишати житло.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризики, на які посилається прокурор є безпідставними, а також необґрунтованим обвинуваченням.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Так, при вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого суд першої інстанції вважав, що ризик переховування обвинуваченого від суду продовжує існувати, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 за інкримінований йому злочин. Оцінюючи ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних, враховуючи наявність ризиків, передбачених п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також в сукупності всі обставини, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому, проти основ національної безпеки України, вчиненого під час воєнного стану, суд першої інстанції вважав, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, не втратили свою актуальність, а суспільний інтерес, внаслідок висунутого йому обвинувачення, об`єктивно переважає принцип поваги до особистої свободи. Відтак, обрання більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 є неможливим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину, спрямованого проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів та за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційних скарг щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Доводи в апеляційній скарзі захисника щодо того, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, раніше не судимий - не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Також належить врахувати, що такі відомості існували до вчинення ОСОБА_7 дій, які йому інкримінуються, та не стали для нього стримуючим фактором.

Доводи обвинуваченого щодо необґрунтованості пред`явленого обвинувачення колегія суддів на даний час вважає безпідставними, оскільки суд, вирішуючи питання щодо запобіжного заходу не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що посилання сторони захисту на тривалість судового розгляду заслуговують на увагу, що має бути враховано судом першої інстанції, разом з тим, з плином часу ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду не зменшився та з урахуванням пред`явленого обвинувачення і особи обвинуваченого не втратив своєї актуальності і дотепер, у зв`язку із чим підстав для застосування іншого запобіжного заходу чи взагалі незастосування будь-якого запобіжного заходу не вбачається.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Крім того, з урахуванням часу перебування цього кримінального провадження в суді першої інстанції та доводів сторони захисту, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду на необхідність дотримання розумних строків встановлених ст.28 КПК України.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, встановлених ст.28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: