Справа № 454/5/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/837/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Шептицького міського суду Львівської області від 14 серпня 2025 року,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за п.6 ч.2 ст. 115 КК України до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Шептицького (Червоноградського) міського суду Львівської області від 03 листопада 2022 року, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді тринадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту взяття його під варту з 18.07.2019 року.

Відповідно до ст. 72 КК України в строк відбуття покарання ОСОБА_6 зарахувати термін його попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирати, оскільки він відбуває покарання у виді позбавлення волі згідно вироку Шептицького (Червоноградського) міського суду від 03.11.2022.

Вирішено питання з процесуальними витратам, заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Згідно вироку суду, 13 липня 2019 року близько 05 год. ОСОБА_6 , перебуваючи разом із ОСОБА_9 у безлюдному місці, а саме в лісосмузі, розташованій справа від моста через річку Західний Буг, що знаходиться на автодорозі між селом Городище та селом Волсвин, Сокальського району, Львівської області (в напрямку руху до села Волсвин), маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілої, діючи умисно, з метою подальшого заволодіння її майном, наніс декілька ударів ногою в голову ОСОБА_9 , після чого, схопив потерпілу руками за шию та почав здійснювати стискання органів шиї, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу в м`які тканини голови в лівій тім`яно-скроневій ділянці із забоєм головного мозку, неповного перелому у вигляді розриву суглобової сумки в місці зчленування правого великого рогу під`язикової кістки з тілом, повного поперечного перелому лівого верхнього ріжка щитоподібного хряща, розлитому крововиливі в маркованому препараті (крововилив в м`які тканини лівої тім`яної, скроневої ділянки), розсіяних еритроцитів в м`язовій тканині в ділянці шиї, розлитому крововиливі в м`якій оболонці головного мозку з мінімальними реактивними змінами, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки в момент спричинення та перебувають в причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 . Після заподіяння умисного вбивства ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, який проявлявся у вчиненні умисного вбивства з корисливих мотивів, заволодів ювелірними виробами ОСОБА_9 , серед яких: золотий перстень вагою 1,93 г, вартістю 2926 грн. 50 коп., пара золотих сережок вагою 4,34 г, вартістю 7163 грн. 00 коп. та золотий хрестик вагою 0,61 г, вартістю 1006 грн., загальною вартістю 11 095 грн. 50 коп., якими розпорядився, в подальшому, на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив умисне вбивство, а саме умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, з корисливих мотивів, тобто кримінальне правопорушення, передбачене п.6 ч.2 ст. 115 КК України.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 зазначає, що не погоджується із висновками суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за п.6 ч.2 ст. 115 КК України та в частині зарахування строку попереднього ув`язнення за ст. 72 КК України.

Вважає призначене судом покарання надто суворим.

Наголошує, що жоден свідок не підтвердив, що обвинувачений ОСОБА_6 вбив потерпілу ОСОБА_9 з корисливих мотивів. Натомість, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказують, що обвинувачений та потерпіла спілкувалися добровільно, без ознак насильства.

Акцентує, що висновки суду про наявність у обвинуваченого корисливого мотиву ґрунтуються виключно на припущеннях.

Окрім цього наголошує на невстановленості судом першої інстанції моменту виникнення відповідного умислу та мотиву, з огляду на офіційне працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_6 та наявність стабільного доходу.

Також зазначає про незаконність вилучення золотих виробів та проведення несанкціонованого обшуку.

Звертає увагу на відомості відеозапису допиту свідка ОСОБА_13 , який детально описав обставини затримання його ( ОСОБА_13 ) та обвинуваченого ОСОБА_6 17 липня 2019 року, зазначив про неодноразові обшуки його рюкзака працівниками поліції без ухвали слідчого судді, без адвоката, із порушенням вимог ст. 30 Конституції України та ст. 234, 237 КПК України, а тому вважає зібрані докази недопустимими.

Наголошує, що золоті вироби було виявлено лише після того, як рюкзак ОСОБА_13 тривалий час перебував у розпорядженні працівників поліції, а факт появи в ньому старої грубої махрової шкарпетки, в якій було золото, викликає сумніви у достовірності походження речових доказів.

Зазначає, що в потерпілої ОСОБА_9 виявлено золоте кільце значного розміру, яке не було викрадено, що, на думку апелянта, суперечить версії сторони обвинувачення про корисливий мотив та вибірковість дій.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував допит свідка ОСОБА_13 , проведений Сокальським районним судом Львівської області, хоча в ході розгляду було досліджено аудіо-відеозапис судового засідання від 21 жовтня 2021 року із його показаннями.

Акцентує, що сторона обвинувачення не забезпечила явку свідка ОСОБА_13 , покликаючись на його перебування в розшуку, про що прокурор повідомляв у засіданнях 17 березня 2025 року, 03 квітня 2025 року та 01 травня 2025 року. Зауважень суду щодо причин неявки свідка не було.

Наголошує, що сторона захисту неодноразово клопотала про повторний виклик і привід свідка ОСОБА_13 , однак суд зазначав, що такий понад 15 разів викликався та неодноразово застосовувався привід, але доставити його не виявилось можливим. У зв`язку з цим, і за погодженням суду, було заявлено клопотання про дослідження аудіо-відеозапису допиту свідка ОСОБА_13 , яке суд задоволив, разом з тим, у вироку зазначено, що такі показання не можуть братися до уваги через відсутність безпосереднього допиту в судовому засіданні.

Вищенаведене, на думку апелянта, є упередженістю суду.

Крім цього зазначає, що суд у вироку, як на доказ покликається на протокол про результати НСРД від 16 жовтня 2019 року, не дослідивши відеозапис, який є першоджерелом.

Акцентує, що вищезазначена негласна слідча розшукова дія фактично є допитом ОСОБА_6 без адвоката, без роз`яснення прав та в умовах повної залежності від працівників поліції, що прямо порушує ст. 87 КПК України.

Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, до затримання офіційно працював на ВП «Шахта «Межирічанська» і позитивно характеризується за місцем праці, не вживає наркотичні засоби, в ході судового розгляду вину у вбивстві визнав, розкаявся, попросив пробачення. Однак судом першої інстанції не враховані пом`якшуючі покарання обставини.

Акцентує на тривалому перебуванні обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою і бажанні вступити на військову службу.

Вважає, що у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_6 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з 18 липня 2019 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день за два дні позбавлення волі, відповідно до положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII.

Просить скасувати вирок Шептицького міського суду Львівської області від 14 серпня 2025 року, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 із п.6 ч.2 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 115 КК України.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 115 КК України у виді семи років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом частково складення покарань, що буде призначено у даній справі та вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 03 листопада 2022 року, призначити обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання у виді семи років двох місяців позбавлення волі.

Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення, починаючи з часу його затримання - 18 липня 2019 року і до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, із застосуванням Закону № 838- VIII.

На апеляційну скаргу сторони захисту представник потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_16 подав заперечення, в якому просить відмовити в задоволенні такої, а вирок Шептицького міського суду Львівської області від 14 серпня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без зміни.

Вважає вирок суду обґрунтованим, а призначене ОСОБА_6 покарання таким, що відповідає обставинам справи та особі обвинуваченого.

Наголошує, що суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним доказам та з врахуванням судової практики, прийшов до вірного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства, а саме умисного протиправного заподіяння смерті іншій особі, з корисливих мотивів, тобто кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст. 115 КК України, що не потребує додаткової кваліфікації за ч.4 ст. 187 КК України.

Щодо покликання апелянта про незаконність дій працівників поліції під час затримання та несанкціонованого обшуку обвинуваченого ОСОБА_6 у м. Суми, то такі, на думку представника потерпілих, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Окрім цього зазначає, що з огляду на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 29 серпня 2018 року у справі №663/537/17, а також, враховуючи вирок від 03 листопада 2022 року Шептицького (Червоноградського) міського суду Львівської області, згідно з якими відносно ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення не застосовувався, суд першої інстанції обґрунтовано констатував відсутність підстав для застосування положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII та правильно керувався редакцією Закону № 2046-VIII щодо порядку зарахування строку попереднього ув`язнення.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника адвоката ОСОБА_7 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 були дотримані.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений та його захисник не оспорюють сам факт події та вбивство обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілої ОСОБА_9 , однак незгідні з кваліфікацією дій останнього за п.6 ч.2 ст. 115 КК України, заперечують наявність корисливого мотиву, у зв`язку з чим вважають, що такі дії охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Так, кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України».

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Покликання захисника та обвинуваченого ОСОБА_6 про перекваліфікацію дій останнього на ч.1 ст. 115 КК України та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, у зв`язку з відсутністю кваліфікуючої ознаки складу злочину, за яким засуджено обвинуваченого ОСОБА_6 є безпідставними та спростовуються рядом доказів, які визнані місцевим судом достовірними, належними і допустимими.

Так, всупереч доводам апелянта, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та вірно кваліфікував дії обвинуваченого за п.6 ч.2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, що в даному конкретному випадку полягає у заволодінні ювелірними прикрасами вбитої ОСОБА_9 .

Як засвідчує судова практика, доказування досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність вини поза розумним сумнівом.

На переконання колегії суддів, обґрунтованість висновків суду щодо наявності у діях обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки злочину, визнаного судом доведеним, підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_15 доньки потерпілої ОСОБА_9 про те, що її мати постійно носила і ніколи не знімала сережки, золотий ланцюжок із хрестиком, а також каблучку «вервичку», однак вказані ювелірні прикраси були відсутні на тілі матері, виявленому на місці вбивства.

Аналогічними показаннями потерпілого ОСОБА_14 сина потерпілої ОСОБА_9 , який у судовому засіданні наголосив, що його мати завжди носила і не знімала золоті прикраси з одного набору, а саме золотий ланцюжок із хрестиком, каблучку «вервицю» та сережки у формі гілочки. За його словами, під час огляду тіла матері, сережок на ній не було. У морзі поруч з тілом знаходився лише один перстень, який не був золотим. Зазначив, що відсутність золотих прикрас на момент виявлення тіла викликала у нього підозру їх викрадення.

Згідно протоколу від 18 липня 2019 року під час проведення особистого обшуку ув`язненого (засудженого) ОСОБА_13 (затриманого на пункті пропуску поблизу м. Суми під час спроби перетнути державний кордон України) в його рюкзаку були виявлені золоті коштовності: пара сережок, на яких вибито пелюстку з маленьким камінцем срібного кольору та більшим камінцем срібного кольору, перстень у вигляді «вервички», на якому вибитий хрестик та по колу вибиті 10 випуклостей і хрестик з розп`яттям ОСОБА_17 . ОСОБА_13 у протоколі зазначив, що ці прикраси належать не йому, а ОСОБА_6 (т.3 а.с. 77).

В подальшому, вилучені в ОСОБА_13 ювелірні вироби були пред`явлені потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 для впізнання, що зафіксовано в протоколах проведення відповідної слідчої дії від 20 липня 2019 року (т.3 а.с. 203, 204, 205, 206, 207, 208). Так, обоє потерпілих незалежно одне від одного однозначно і без сумнівів ідентифікували золоті прикраси як ті, що належали їх покійній матері ОСОБА_9 , що, на думку колегії суддів, виключає можливість помилки чи випадкового збігу.

Вищенаведене також узгоджуються із заявою потерпілої ОСОБА_15 від 20 липня 2019 року (т. 3, а. с. 195-202), згідно з якою остання просила долучити до матеріалів кримінального провадження додатки у вигляді фотокопій, на яких зображені золоті прикраси, які носила її матір загибла ОСОБА_9 , що за своїми ознаками аналогічні з ювелірними виробами, вилученими в ОСОБА_13 .

Таким чином, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_6 корисливого мотиву, з огляду на факт заволодіння останнім коштовностями вбитої ним потерпілої ОСОБА_9 .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що корисливий мотив це внутрішнє спонукання особи отримати матеріальні блага, майнові права чи іншу матеріальну вигоду, що відповідає доктринальному розумінню цього поняття у кримінальному праві. Застосування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду є коректним та відповідає вимогам правозастосовчої практики.

Так, у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2025 року у справі №148/1726/23 вказано, що корисливий мотив полягає у бажанні винного одержати внаслідок учинення злочину матеріальні блага, майнові права або уникнути матеріальних витрат. Аналогічна правова позиція міститься у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року, на яку покликається суд першої інстанції. Окрім іншого, в такій зазначено, що умисне вбивство визнається вчиненим з корисливих мотивів незалежно від того, чи отримав винний фактичну вигоду та коли саме виник такий мотив - до початку чи під час учинення злочину.

Також, колегія суддів погоджується із обґрунтуванням висновків місцевого суду на підставі практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 15 лютого 2022 року у справі № 204/484/19, від 04 квітня 2019 року у справі № 210/2789/15-к та від 16 грудня 2021 року у справі № 265/6064/19, де послідовно наголошено, що незаконне заволодіння майном є мотивом складу злочину, передбаченого п.6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про незаконне вилучення золотих виробів, проведення неодноразових несанкціонованих обшуків, та порушення права на захист ОСОБА_13 і ОСОБА_6 , то такі абсолютно повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, а наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом дослідження і обговорення у місцевому суді та в результаті, знайшли належну правову оцінку у вироку, з чим погоджується колегія суддів, і правильність якої не спростована під час апеляційного розгляду.

Згідно ч.1 ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких, суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Ч.2 ст. 91 КПК України визначено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Так, ч.2 ст. 93 КПК України передбачено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не було піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Легітимна мета слідчих (розшукових) дій досягається дотриманням встановленого порядку їх проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що твердження сторони захисту щодо проведення декількох обшуків після затримання обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_13 у м. Суми під час яких жодних золотих прикрас виявлено не було, не підтверджуються матеріалами справи чи показаннями свідків і будь-яких доказів або скарг щодо вчинення незаконних дій працівниками поліції чи іншими особами, матеріали справи не містять. Однак, як вірно зазначено у вироці суду, з чим погоджується і колегія суддів, в матеріалах справи наявний лише один протокол обшуку ОСОБА_13 від 18 липня 2019 року, в якому останній зазначив, що виявлені у його рюкзаку прикраси йому не належать, а належать ОСОБА_6 .

Відповідно до принципу презумпції законності дій органів державної влади, закріпленого у ст. 62 Конституції України, будь-які твердження про незаконні дії мають бути доведені належними доказами.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Ільхан проти Туреччини» (2000 р.), «Салман проти Туреччини» (2000 р.) та «Мікельсен і Вернер проти Данії» (2003 р.), особа, яка стверджує про неналежне поводження з боку держави, повинна надати достовірні докази або хоча б переконливі свідчення, що такі факти мали місце. Відсутність відповідних доказів виключає можливість встановлення порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна особа має право на справедливий судовий розгляд, разом з тим, твердження, що не підкріплені належними доказами, не можуть бути підставою для висновку про порушення цього права.

Відтак, доводи апелянта не підтверджують жодного істотного порушення вимог КПК України як під час досудового розслідування, так і при розгляді справи в суді першої інстанції.

Також, сторона захисту зазначає, що суд першої інстанції дослідив, однак не взяв до уваги аудіо-відео запис судового засідання від 21 жовтня 2021 року із допитом ключового для них свідка ОСОБА_13 в Сокальському районному суді Львівської області та звертає увагу, що сторона обвинувачення не змогла забезпечити явку даного свідка і відмовилася від його допиту, мотивуючи тим, що ОСОБА_13 перебуває в розшуку.

На переконання колегії суддів, слушними є висновок суду першої інстанції з цього приводу про неможливість використання показань свідка ОСОБА_13 у вищезазначеному форматі, як допустимого доказу, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 січня 2025 року у справі № 335/10825/16, відповідно до якої положення ч.4 ст. 95 КПК України щодо обов`язку суду обґрунтувати висновки на безпосередньо сприйнятих показаннях не слід тлумачити як абсолютну заборону використання показань, наданих поза межами поточного судового засідання. Разом з тим такі показання можуть бути покладені в основу судового рішення лише за умови наявності об`єктивної неможливості повторного допиту свідка, а їх оцінка має здійснюватися з урахуванням дотримання права сторони захисту на перехресний допит, достовірності таких показань та їхнього зв`язку з іншими доказами у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, місцевий суд підставно не взяв до уваги аудіо-відео запис допиту свідка ОСОБА_13 в іншому суді, оскільки у даному кримінальному провадженні об`єктивні причини для повторного допиту свідка ОСОБА_13 відсутні, доказів його перебування в розшуку надано не було, а сторона обвинувачення фактично самоусунулася від забезпечення його явки.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, слушними є доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 щодо недопустимості протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контролю ОСОБА_6 від 16 жовтня 2019 року (т.4 а.с. 158-161), оскільки за своїм змістом фактично є допитом особи без залучення захисника, без роз?яснення прав передбачених КПК України.

Відповідна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі №?666/5448/15-к та у Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №?756/12749/18.

Так, допит підозрюваного це слідча дія, що провадиться шляхом опитування особи, яка має статус підозрюваного, з метою одержання даних щодо обставин, які стали підставою для її затримання або застосування запобіжного заходу, а також для отримання іншої інформації, яка має доказове чи інше значення для кримінального провадження.

Положеннями ч.3 ст. 224 КІК України визначено, що перед допитом встановлюється особа, роз?яснюються її права, а також порядок проведення допиту.

Під час допиту підозрюваний може особисто розповісти про обставини, які стосуються предмета допиту, або давати відповіді на запитання слідчого чи захисника. При цьому в ході допиту слідчий з метою викриття підозрюваного і одержання правдивих показань та достовірної інформації може розпитувати останнього про дату, час, місце, обставини вчинення злочину, наявність співучасників та встановлювати інші обставини.

У свою чергу негласні слідчі (розшукові) дії це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт і методи проведення яких не підлягають розголошенню, спрямовані на збирання, перевірку чи дослідження фактичних даних у конкретному кримінальному провадженні, та які проводяться у разі крайньої необхідності, коли відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати іншим способом.

Негласні слідчі (розшукові) дії, які, за визначенням законодавця, є видами втручання в приватне спілкування, мають характер обмеження широкого права недоторканості особистого життя, забезпечення якого належить до принципів кримінального процесу.

Згідно з ч.1 ст. 260 КІК України, аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов?язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 258 КПК України спілкуванням є передання інформації у будь-якій формі від однієї особи до іншої безпосередньо або за допомогою засобів зв?язку будь-якого типу.

Спілкування є приватним, якщо інформація передається та зберігається за таких фізичних чи юридичних умов, при яких учасники спілкування можуть розраховувати на захист інформації від втручання інших осіб. Втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним.

Отже, спілкування у приміщенні управління поліції підозрюваної особи, яка перебуває під контролем працівників поліції на момент допиту, з працівниками поліції не може вважатися приватним, а проведена слідча дія за своїм змістом є допитом такої особи. На це, у даному конкретному випадку, вказує характер спілкування працівників поліції із ОСОБА_6 .

Таким чином, органом досудового розслідування було порушено право особи не свідчити проти себе, а також всупереч вимогам ст. 52 КПК України в ході слідчої дії, яка за своїм змістом є допитом особи, яка підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, не було забезпечено участі захисника.

Ч.1, п.п.1, 4 ч.2 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відтак, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.

Аналізуючи аргументи сторони захисту щодо оцінки законності способу отримання, процесуального оформлення та документування ходу і результатів проведення слідчої дії, колегія суддів констатує істотне порушення досудового розслідування і збирання вищезазначеного доказу та вважає, що покликання як на доказ вини обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контролю ОСОБА_6 від 16 жовтня 2019 року підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку, як неналежний та недопустимий.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю. При цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував дані про особу винного, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення особливо тяжкого злочину проти життя особи, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, підставнопризначив ОСОБА_6 таке у межах санкції п.6 ч.2 ст. 115 КК України, що в даному випадку, на переконання колегії суддів, цілком відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 70 КК України, є необхідним й достатнім для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, який представляє собоюособливу небезпеку для суспільства.

На думку колегії суддів, таке рішення не призведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 в частині, що регламентують порядок застосування положень ч.5 ст. 72 КК України.

Так, на переконання сторони захисту, при призначенні остаточного покарання за правилами ч.4 ст. 70 КК України слід застосувати редакцію ч.5 ст. 72 КК України, чинну в період з 24 грудня 2015 року по 20 червня 2017 року, тобто, в редакції Закону № 838-VIII і здійснити зарахування попереднього ув`язнення «день за два».

Такі доводи, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, положеннях кримінального закону та усталеній судовій практиці, оскільки, у постанові Верховного Суду України від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 сформульовано правовий висновок щодо дії вищезазначеної норми в часі, згідно з яким редакція Закону № 838-VIII застосовується лише тоді, коли попереднє ув`язнення стосується правопорушень, вчинених до 20 червня 2017 року включно, та в межах того самого кримінального провадження, у якому обиралося попереднє ув`язнення.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 03 листопада 2022 року ОСОБА_6 засуджено за кримінальні правопорушення, вчинені у 2015 році, однак запобіжний захід у цьому провадженні не застосовувався, а отже попереднє ув`язнення відсутнє.

Разом із тим, у цьому кримінальному провадженні, ОСОБА_6 перебуває під вартою на підставі ухвали слідчого судді Шептицького (Червоноградського) міського суду Львівської області від 18 липня 2019 року, відтак, попереднє ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_6 стосується кримінального провадження, щодо злочину, вчиненого у 2019 році, тобто вже після втрати чинності Закону № 838-VIII.

Підстав для застосування «проміжного» (ультраактивного) закону у вигляді редакції Закону № 838-VIII немає, оскільки такі правила можуть застосовуватися лише тоді, коли попереднє ув`язнення продовжувалося після 21 червня 2017 року в межах того самого кримінального провадження, в якому злочин було вчинено до 20 червня 2017 року, однак у даній справі така умова також відсутня.

Таким чином, колегія суддів погоджується з мотивованим висновком суду першої інстанції про відсутність підстав про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання згідно положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Шептицького міського суду Львівської області від 14 серпня 2025 року відносно ОСОБА_6 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку покликання, як на доказ винуватості ОСОБА_6 протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контролю ОСОБА_6 від 16 жовтня 2019 року.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4