ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6714/25 (1-кс/953/6230/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/1293/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000001 від 16.01.2025 за ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 255, ч.3 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.4 ст. 191, ч.4 ст. 28 ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 209 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою накладено арешт на грошові кошти у розмірі 760000 грн., які зберігаються на банківському рахунку, належному ТОВ «АСТОРІКА» (), відкритому у банківській установі в АТ «АБ «РАДАБАНК», (МФО 306500), а саме на: № НОМЕР_1 , шляхом заборони права на відчуження, користування та розпорядження вказаним майном, за виключенням грошових коштів, які зберігаються на банківських рахунках, на які, відповідно до вимог абзацу 4 ч.3 ст. 170 КПК України забороняється накладати арешт, а саме на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст. 35-1 Податкового кодексу України, на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання» і статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», - до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.

На зазначену ухвалу слідчого судді, представник власника майна адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_6 посилався на те, що ТОВ «АСТОРІКА» не має відношення до цього кримінального провадження та не було обізнано, що з січня 2025 року існує кримінальне провадження щодо заволодіння коштами державного бюджету, а також про те що ТОВ «Буд-Техпром» мало якісь незаконні джерела грошових коштів. Також вказував, що ТОВ «АСТОРІКА» отримало грошові кошти на свій рахунок за постановку бетону. Отже вважав отримання цих коштів законним, а накладення арешту на майно ТОВ «АСТОРІКА» є необґрунтованим втручанням у право приватної власності.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції прокурор не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчать відомості телефонного повідомлення, причин неявки суду не повідомив.

Поряд з цим, 19 листопада 2025 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла заява представника власника майна ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив розглянути її без його участі,

Належить врахувати, що адвокат ОСОБА_6 представляє інтереси ТОВ «АСТОРІКА» відповідно до укладеного між ними договору про надання правничої допомоги від 22 вересня 2025 року, що вочевидь свідчить про те, що між адвокатом ОСОБА_6 та ТОВ «АСТОРІКА» узгоджена позиція захисту.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СУ ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000001 від 16.01.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2,3 ст.255, ч.4 ст. 28 ч.4 ст. 191, ч.4 ст. 28 ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 209 КК України.

08.09.2025 прокурор звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна по вказаному кримінальному провадженню, а саме, просив накласти арешт на грошові кошти, які зберігаються на банківському рахунку, належному ТОВ «АСТОРІКА».

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на фактичні обставини кримінального провадження та посилаючись на вимоги ч.ч.1,2 ст. 170 КПК України, зазначав про необхідність накладення арешту на грошові кошти, які знаходились на рахунках ТОВ «АСТОРІКА», обґрунтовуються необхідністю забезпечення спеціальної конфіскації. зазначив, що це майно, відповідно до постанови слідчого, є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні та мається необхідність проведення ряду експертних досліджень та інших процесуальних дій з вилученим майном.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 рокунакладено арешт на майно, яке було зазначено у клопотанні прокурора.

Постановляючи таке рішення, слідчий суддя суду першої інстанції мотивував це тим, що прокурором доведено необхідність арешту майна з метою забезпечення цього кримінального провадження, зокрема, з метою забезпечення спеціальної конфіскації, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, грошові кошти, на які накладено арешт, є майном, яке відповідає критеріям, зазначеним в ч. 3 ст. 170 КПК України та підлягає арешту для запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором доведено існування обставин, які передбачені п.1 ст. 170 КПК України, а тому, клопотання прокурора відповідає вищезазначеним нормам закону і підлягає задоволенню. Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Існують ризики того, що у разі не накладення арешту можливо відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Майно підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Поряд з цим, колегія суддів дійшла висновку, що найдієвішим способом забезпечення цього провадження є заборона саме на відчуження, розпорядження та користування цим майном.

Колегія суддів також встановила, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження є необхідним на цьому етапі кримінального провадження і є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту згідно положень ст. 174 КПК України, за наявністю правових підстав.

Посилання адвоката ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Колегія суддів, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, учасниками судового провадження не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання адвоката ОСОБА_6 про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року задовольнити, поновивши йому цей строк.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 рокузалишити без змін.

Роз`яснити особам, які вважають, що їх права порушені внаслідок накладення арешту на майно про можливість звертатися до слідчого судді з відповідними клопотаннями про скасування арешту майна в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді -