ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/8881/23 Головуюча у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/363/25 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2 Категорія: ч. 5 ст.111-1 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року колегія суддів Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщення суду в матеріали кримінального провадження №0002172 від 06.10.2023 року за апеляційними скаргами першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 22 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Софіївка, Білозерського р-ну, Херсонської обл., маючу на утриманні дітей 2009 та 2012 року народження, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади і місцевого самоврядування та займатися діяльністю, яка пов`язана з виборчим процесом та процесом референдуму строком на 10 років, з конфіскацією усього належного їй майна.

Початок строку відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 постановлено рахувати з 30.08.2023 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до набрання вироку законної сили.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 будучи громадянкою України, діючи умисно, усвідомлюючи свою протиправну діяльність та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, в порушення Конституції України, Закону України «Про всеукраїнський референдум», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період з 23 по 27 вересня 2022 з урною для бюлетенів та наданими їй бюлетенями, добровільно прийняла участь у проведенні незаконного референдуму біля с. Ромашкове, с. Дніпровське, с. Софіївка, с. Широка Балка Херсонського району Херсонської області, шляхом виїзду на земельні ділянки сільськогосподарського призначення у цих селах, де знаходились та працювали мешканці Херсонського району Херсонської області, з метою їх залучення до голосування у незаконному референдуму щодо входження Херсонської області до складу рф, під час якого ОСОБА_7 вела облік громадян України, які приймали участь в проведені референдумі та надавала бюлетені для голосування.

Такі незаконні та неправомірні дії ОСОБА_7 сприяли визнанню російською федерацією незаконного референдуму таким, що відбувся та незаконного приєднання територій Херсонської області до її складу.

Не погодившись з вищевказаним вироком суду першої інстанції перший заступник керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарг.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом та процесом референдуму, строком на 10 років, з конфіскацією всього особистого майна.

Вказати, що строк відбуття основного покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_7 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Строк додаткового покарання ОСОБА_7 у вигляді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом та процесом референдуму, рахувати з моменту відбуття основного покарання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування основного покарання строк її попереднього ув`язнення в період часу з 30.08.2023 по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована доводами про допущення судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Зокрема, як зазначає апелянт відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 та роз`яснень, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у мотивувальній частині вироку зазначаються мотиви призначення покарання, зокрема додаткового.

При цьому рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку, для того щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого.

Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю має на меті в подальшому недопущення вчинення засудженими особами злочинів з використанням певних посад чи в результаті зайняття певною діяльністю.

Однак, судом першої інстанції зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність під час визначення ОСОБА_7 виду додаткової міри покарання у повному обсязі дотриманні не були.

Проте, приймаючи рішення про позбавлення ОСОБА_7 права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю, суд першої інстанції не застосував таке покарання в частині позбавлення права обіймати посади в органах державного управління, що не виключає можливість подальшого вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень з використанням певних посад чи в результаті зайняття певною діяльністю та за своєю суттю не сприяє досягненню мети покарання.

Крім того, як зазначає апелянт, приймаючи до уваги, що у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у апеляційній скарзі ставиться питання про необхідність розширення переліку посад, які обвинувачена ОСОБА_7 позбавляється права обіймати, то призначена судом першої інстанції їй міра покарання також не може бути визнана достатньою для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень внаслідок м`якості.

Призначення більш суворого покарання за своїм змістом, є його істотною зміною, що погіршує становище засудженої. Таким чином, з огляду на вимоги ст. ст. 408, 420, 421 КПК України суд апеляційної інстанції за результатами перегляду вироку стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання має ухвалити рішення шляхом постановлення нового вироку.

Також, з посиланням на вимоги п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, апелянт зазначає про те, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, початок строку відбування покарання та рішення про залік досудового тримання під вартою.

Так, згідно з положеннями ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.

Судом першої інстанції зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність під час ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 не дотримано.

Зокрема, відповідно до резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 5 ст. 72 КК України зазначив, що початок строку відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_7 слід рахувати з 30.08.2023 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду від 30.08.2023 року стосовно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (справа № 766/4564/23). Зазначений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 діяв безперервно до ухвалення оскаржуваного вироку та останнім вказаний запобіжний захід залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Підставою для попереднього ув`язнення, відповідно до ст. 3 вказаного закону, є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1,2 ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

У свою чергу положення ч. 1 ст. 87 КВК України встановлюють, що особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

Системний аналіз вищевикладених вимог закону дає підстави дійти висновку про те, що початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі відраховується з дня набрання вироком суду першої інстанції законної сили, при цьому, до такого строку зараховується строк попереднього ув`язнення до моменту набрання таким вироком законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного вироку помилково зазначив, що строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховується з 30.08.2023 року, тобто з моменту її затримання на підставі ухвали слідчого судді, а не набрання вироком законної сили, а також безпідставно не зарахував обвинуваченій, в порушення вимог ч. 5 ст. 72 КК України та п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення у період часу з 30.08.2023 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати, а провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України з не встановленням достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Апеляційна скарга мотивована доводами про допущення судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, як зазначає апелянт дослідженим судом першої інстанції доказами не доведено ні дати коли ОСОБА_7 була присутня при голосуванні мешканців Херсонщини, ані самого факту, що в дати, коли ОСОБА_7 була присутня при опитуванні мешканців Херсонщини, проводився референдум саме щодо входження Херсонської області до складу рф, ані добровільності та ознак наявності в її діях прямого умислу та мети - залучення до голосування мешканців Херсонського району Херсонської області, ані того факту, що вона ходила з урною для бюлетенів. Крім того, не встановлено та не доведено належними доказами, які саме дії ОСОБА_7 сприяли визнанню російською федерацією незаконного референдуму таким, що відбувся та незаконного приєднання територій Херсонської області до її складу. Тобто, що саме фактичні дії ОСОБА_7 , а не приписані їй судом, вплинули, як на вибір працівників агрофірми "Білозерський" при опитуванні, так і на результати обробки цих даних рф та прийняття рф рішення про визнання референдуму таким, що відбувся та приєднання територій Херсонської області до її складу.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що позиція суду у вироку носить явний характер схильності у бік сторони обвинувачення, що вбачається у свідомому спотворенню судом доказів, отриманих під час судового розгляду справи. Зокрема, апелянт зазначає про те, що показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 є частково спотвореними судом, а їх вірні показання повністю спростовують версію сторони обвинувачення щодо добровільної участі ОСОБА_7 у проведенні референдуму. Показання цих свідків повністю узгоджуються між собою та не містять ніяких суперечностей.

Також, апелянт зазначає про недопустимість наступних доказів у кримінальному провадженні , яких сторона захисту просила визнати такими в суді першої інстанції, а саме: - протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04.08.2023, 07.08.2023, 17.08.2023 року року за участю свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , - протоколу проведення слідчого експерименту від 28.08.2023 року, складений слідчим СВ ВГІ № І Херсонського РУГ1 ГУНП в Херсонській області капітаном поліції ОСОБА_21 у кримінальному провадженні № № 0000560.

Зокрема, як зазначає апелянт, в матеріалах справи всі докази, які надані прокурором, зібрані органом Національної поліції України, яка не має повноважень на проведення досудового розслідування кримінального правопорушення, яке законом віднесено до компетенції органів служби безпеки. Передача кримінального провадження була здійснена без дотримання вимог 4.5 ст.36 КПК, оскільки передумовою реалізації прокурором передбачених ч.5 ст.36 КПК України повноважень має бути здійснення відповідним органом, визначеним у ст.216 КПК України, досудового розслідування у кримінальному провадженні та встановлення за наслідками такого розслідування його неефективності. Разом з тим, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не надав оцінку та не висвітлив ані самого факту такої заяви, ані доводам сторонам захисту.

Крім того, апелянт звертає увагу і незаконність та необґрунтованість ухвали суду від 18.04.2024 року про відмову стороні захисту у задоволенні клопотання про визнання справи такою, що пов`язана з окупацією. Відмова суду мотивована тим, що оскільки кримінальне провадження в даній справі розпочато не під час окупації певної території, в даному випадку правобережної частини Херсонщини, то підстав для задоволення такого клопотання немає. Разом з тим, ані положення ст. 114 КПК України, ані іншого нормативно-правового акту не пов`язують дату відкриття кримінального провадження з датою деокупації певної території України, на якій можливо було вчинено кримінальне правопорушення. Зазначене вказує на те, що дане кримінальне провадження випливає з факту окупації чи можливих правопорушень, пов`язаних з окупацією, виходячи з імперативної норми ч. 3 ст. 114 КПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, захисника та обвинувачену на підтримання доводів апеляційної скарги захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, провівши часткове судове слідство, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишились на попередніх позиціях, останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Допитана в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України не визнала та пояснила, що вона з липня 2022 року неофіційно працювала бухгалтером у радгоспі «Білозерський», керівником якого був ОСОБА_22 , а його заступником ОСОБА_23 , які співпрацювали з окупаційною владою. 22.09.2022 року до неї прийшов ОСОБА_22 та сказав про необхідність прийняти участь у проведенні референдуму про приєднання частини Херсонської області до рф на що вона не погодилась. ОСОБА_22 почав їй погрожувати тим, що «вона може не доїхати додому», а з її сім`єю може щось трапитись. Після цієї розмови, вона приїхала додому та розповіла про це батькам. Наступного дня, 23.09.2022 року, вона вийшла на роботу де до неї прийшов заступник директора ОСОБА_23 , який сказав, щоб та взяла участь у референдумі, але вона йому відмовила. Він також почав погрожувати, до кабінету зайшли військові, від чого ОСОБА_7 злякалась. Після цього, вони зібрались та почали їздити по полям у села Ромашкове та Первомайське де ОСОБА_23 ставив стіл, закликав людей щоб ті голосували, погрожуючи, що у випадку відмови не виплатить заробітну плату. ОСОБА_23 пояснив їй як реєструвати виборців. Зазначила, що біля них постійно перебували військові. Люди підходили до столу, брали бюлетені, голосували та кидали їх в урну. Перед цим, ОСОБА_7 їх реєструвала відповідно до списку, наданого ОСОБА_23 . Після закінчення проведення референдуму вона поїхала додому. Так відбувалось два дні, вона приїжджала на роботу, заходив ОСОБА_23 і вони разом їхали проводити референдуми. ОСОБА_24 постійно казала що не хоче цього робити, але оскільки переживала за себе та свою сім`ю то доводилось їхати. За проведення референдуму вона отримала 41000 російських рублів готівкою, які їй передав директор.

Незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_7 вини у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111 1 України, висновки суду першої інстанції про доведеність її вини у вчиненні саме цього кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах та кваліфікація її дій за ч. 5 ст. 111-7 України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, належно досліджених та оцінених судом за принципами всебічності, повноти та об`єктивності, а саме:

- вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при зазначених у вироку суду першої інстанції обставинах, кваліфікація її дій за ч. 5 ст. 111-1 КК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, належно досліджених та оцінених судом за принципами всебічності, повноти та об`єктивності, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_11 про те, під час окупації вона працювала у садах в с. Дніпровське. До них на поле приїхали люди серед яких була ОСОБА_7 та почали проводити референдум. ОСОБА_7 видала їй бюлетень для голосування. Зазначила, що їй також пропонували взяти участь у проведенні референдуму, однак вона відмовилась. Вважає, що ОСОБА_7 приймала участь у проведенні референдуму під примусом, однак не може назвати чому;

- показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що він прийняв участь у референдуму, який проводився у полі біля с. Широка Балка. ОСОБА_7 безпосередньо брала у нього паспорт, записувала у журнал його особисті дані;

- показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що приблизно 21, 22 вересня 2022 року, у с. Ромашкове голосувала на референдумі. Голосування відбувалось в польових умовах, був поставлений стіл за яким троє жінок, у тому числі ОСОБА_7 , реєстрували виборців та видавали бюлетені для голосування. ОСОБА_7 та дві інші жінки сприяли проведенню референдуму без примусу, добровільно;

- показаннями свідка ОСОБА_13 про те, що під час окупації перебувала у с. Софіївка. Працювала в полі, коли до них приїхали люди серед яких була ОСОБА_7 , які почали проводити референдум. ОСОБА_7 реєструвала паспортні дані та видавала бюлетені для голосування. Вказала, шо не бачила, що ОСОБА_7 примушували сприяти проведенню референдуму;

Показання вищевказаних свідків, отримані в спосіб, передбачений КПК України, підстав визнавати їх неналежними, чи недопустимими доказами у кримінальному провадженні, колегія суддів не вбачає.

Зазначені показання узгоджуються, як між собою, так і з письмовими матеріалами провадження, які стали доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а саме:

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.08.2023 року з доданою довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_20 впізнала особу, зображену на фото №3, як ОСОБА_25 , яка у кінці вересня 2022 року в с. Дніпровське приймала участь у проведенні незаконного референдуму;

- протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 17.08.2023 року з доданою довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 впізнала особу, зображену на фото №2, як ОСОБА_7 , яка у вересні 2022 року у с.Вишневе приймала участь у проведенні незаконного референдуму;

- протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 07.08.2023 року з доданою довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_18 впізнав особу, зображену на фото №1, як ОСОБА_25 , яку у жовтні 2022 року відвозив до м. Херсона;

- протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 07.08.2023 року з доданою довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_17 впізнала особу, зображену на фото №2, як ОСОБА_25 , яка у вересні 2022 року, в полі біля с. Дніпровське приймала участь у проведенні незаконного референдуму;

- протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 04.08.2023 року з доданою довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_14 впізнала особу, зображену на фото №3, як ОСОБА_25 , яка у вересні 2022 року, в полі біля с. Дніпровське приймала участь у проведенні незаконного референдуму;

- протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 04.08.202 року3 з доданою довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 впізнав особу, зображену на фото №3, як ОСОБА_25 , яка у вересні 2022 року, в полі біля с. Широка Балка приймала участь у проведенні незаконного референдуму;

- протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 04.08.2023 року з доданою довідкою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_16 впізнав особу, зображену на фото №2, як ОСОБА_7 , яка у вересні 2022 року, в полі біля с. Широка Балка приймала участь у проведенні незаконного референдуму;

- протоколом слідчого експерименту від 28.08.2023 року в ході проведення якого ОСОБА_7 розповіла та продемонструвала, як 26.09.2022 року, вона разом з ОСОБА_26 (заступник директора комунального підприємства радгосп «Білозерський»), ОСОБА_27 (начальник охорони) дівчиною на ім`я ОСОБА_28 та двома військовими рф, приїхали у поле між селами Софіївка та Широка Балка для проведення референдуму. ОСОБА_26 розклав стіл, дістав документи, бюлетені та прозору скриньку, яку розмістив на столі. Військові рф стояли біля столу, але у виборчий процес не втручались. ОСОБА_26 почав кликати людей, які працювали на полі, щоб ті йшли голосували, зазначивши, що після голосування їм виплатять заробітну плату. ОСОБА_7 реєструвала людей, які приходили голосувати у журналі реєстрації виборців. Після цього, ОСОБА_7 відвозили у м. Херсон, де вона отримувала винагороду в розмірі 41000 російських рублів за допомогу у проведенні референдуму. Вказала, що приймала участь у проведенні таких референдумів також у селах Першотравневе, Янтарне, Ромашкове.

Вищевказані показання свідків та письмові докази у кримінальному провадженні, в їх взаємозв`язку та сукупністю, на переконання колегії суддів апеляційного суду, повністю доводять вину обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 КК України. Суд першої інстанції оцінюючи в сукупності всі докази по провадженню, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вони є належними, допустимими і достатніми, та такими, що в повній мірі доводять вину обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення. Ці докази ретельно досліджені під час судового засідання та цілком обґрунтовано та мотивовано покладені в основу ухваленого по справі обвинувального вироку.

Безпідставними є посилання захисника про те, що жоден із доказів на які посилається суд першої інстанції не доводять вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а саме її добровільної позиції в участі у референдумі, а показання свідків не вірно викладені в оскаржуваному вироку суду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, показання свідків повно та правильно викладені в оскаржуваному вироку суду та відповідають змісту показань зазначених свідків наданих ними в судовому засідання, які зафіксовані під час судового розгляду кримінального провадження.

Судом першої інстанції щодо цих та інших доказів у кримінальному провадженні зроблено правильний висновок про те, що стороною обвинувачення надано достатньо доказів винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України в об`ємі пред`явленого обвинувачення, надані докази колегія суддів визнає належними, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимими, оскільки вони отримані у порядку, встановленому діючим КПК України, будь-яких порушень вимог діючого законодавства під час розгляду кримінального провадження не встановлено, достовірними, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Крім того, добровільна участь ОСОБА_7 у референдумі підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які в суді висловили думку про таку участь обвинуваченої, та показаннями свідка ОСОБА_11 , яка хоч і висловила припущення про те, що ОСОБА_7 приймала участь у проведенні референдуму під примусом, однак не змогла обґрунтувати свою думку та навести конкретні докази цього.

Також, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального поводження обвинувачена ОСОБА_7 не надала доказів її примусу до участі у референдумі. Такі факти не були предметом звернення обвинуваченої ОСОБА_7 , як під час окупації, так і після неї до правоохоронних органів з метою належного процесуального реагування на них.

Допитані під час судового засідання свідки ОСОБА_29 та ОСОБА_30 надали наступні показання.

Так, свідок ОСОБА_29 повідомила про те, що ОСОБА_7 є її рідною сестрою, у період окупації Херсонської області проживала у с. Софіївка з двома дітьми та чоловіком, працювала у с. Дніпровське на підприємстві, яке очолював ОСОБА_22 . 22.09.2022 року ОСОБА_7 прийшла з роботи до батьків, де розказала, що ОСОБА_22 погрожував їй щоб та була присутньою на референдумі, а вона цього не хотіла. На наступний день ОСОБА_7 пішла на роботу, коли заступник ОСОБА_22 ОСОБА_23 зайшов до неї в кабінет і почав погрожувати їй, що вона може не доїхати до своїх дітей та чоловіка, якщо не буде робити те, що вони скажуть. Вважає, що ОСОБА_7 не мала можливості відмовитись від участі в референдумі.

Свідок ОСОБА_30 повідомив про те, що ОСОБА_7 є його донькою. Після окупації Херсонської області вона працювала у с. Дніпровське на підприємстві, яке очолювали ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . 22.09.2022 року ОСОБА_7 прийшла до нього додому, була засмучена, казала, що ОСОБА_22 примушує її голосувати на референдумі. 23.09.2022 року вони вийшла на роботу, до неї в кабінет зайшов ОСОБА_23 і сказав, щоб вона збиралась їхати на референдум голосувати. Вона відповіла, що не буде голосувати, тоді ОСОБА_26 їй сказав, що тоді, вона може не доїхати з роботи додому. Вважає, що ОСОБА_7 не мала можливості відмовитись від участі в референдумі.

Колегія суддів критично відноситься до показань обвинуваченої і свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_31 , які є родичами обвинуваченої про участь обвинуваченої ОСОБА_7 у референдумі під примусом, а їх позицію з цього питання, як намагання та сприяння намаганню обвинуваченій уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Суду не надано доказів того, що обвинувачена не мала можливості відмовитися від участі у проведенні референдуму, як цього і не зазначили близькі родичи обвинуваченої, свідки ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , які особисто не бачили ні обставин такої їй пропозиції, ні процедури проведення самого референдуму, а отже, під час судового провадження не знайшло свого підтвердження те, що ОСОБА_7 сприяла у проведенні референдуму вимушено, під фізичним чи психічним примусом з боку третіх осіб.

При перевірці доводів позиції сторони захисту в суді першої інстанції про вчинення кримінального правопорушення під примусом, суд першої інстанції цілком слушно послався на постанову Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі №638/5446/22, провадження №51-4092км23, відповідно до якої, в кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України.

Зміст досліджених судом доказів дає підстави стверджувати, що обвинувачена ОСОБА_7 , будучи громадянкою України діяла особисто в своїх інтересах та інтересах окупаційної влади країни-агресора, при цьому мала вибір та можливість відмовитись від дій, які є кримінально-караними, однак погодилась на участь у проведенні референдуму, отримавши за це грошову винагороду. При цьому, суд враховує те, що обвинувачена ОСОБА_7 свідомо працевлаштувалась на осіб, які підтримували окупаційну владу, отримувала заробітну плату у російських рублях, не вчинила жодної з дій для запобігання участі у проведенні незаконного референдуму ані 22.09.2022 року, коли їй поступила пропозиція вчинення таких дій, ані кожного наступного дня. Крім того, можливість відмови від участі у проведенні референдуму також засвідчила свідок ОСОБА_11 , яка опинилась в аналогічній ситуації.

Крім того, на підставі досліджених матеріалів кримінального провадження судом встановлені дати вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 інкримінованих їх кримінально караних дій, та мета проведення незаконного референдуму.

Неспроможними є і доводи апеляційної скарги захисника про порушення підслідності даного кримінального поводження, а заважаючи на це недопустимості ряду доказів, зазначених захисником у апеляційній скарзі, оскільки підслідність вказаного кримінального провадження була визначена з дотриманням вимог ст.ст.216-218 КПК України та уповноваженими на те особами. Щодо передачі даного кримінального провадження для проведення досудового розслідування, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, що здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК та є компетенцією прокурора. Як зазначено у постанові першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури від 02.02.2023 року, зміна підслідності пов`язана з надмірним навантаженням на слідчих СВ УСБ України в Херсонській області, що об`єктивною причиною та не є порушенням вимог КПК України.

Безпідставними є і посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 18.04.2024 року про відмову стороні захисту у задоволенні клопотання про визнання справи такою, що пов`язана з корупцією.

Так, відповідно до ч. 3 ст.114 КПК України, судові справи щодо спорів, що випливають з факту окупації чи правопорушень, пов`язаних з окупацією, відносяться до окремої категорії справ, які розглядаються за відповідними процесуальними нормами з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Особливий порядок розгляду справ, що пов`язані з окупацією, визначені ст.ст.12, 12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Зокрема ним визначено:

-порядок зміни територіальної підсудності таких справ у разі неможливості здійснення правосуддя судами;

-підслідність кримінальних правопорушень;

-порядок вручення повісток, виклику в суд та повідомлення про судове рішення учасників справи, які знаходяться на тимчасово окупованій території.

Системний аналіз норм кримінального процесуального законодавства та Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на переконання суду стосується тих справ, провадження в яких розпочато на час окупації певної території України з метою можливості реалізації особами, учасниками провадження, їх передбачених законодавством прав та дотримання відповідних гарантій з боку держави, в тому числі, з метою реалізації завдань кримінального провадження, визначених ст.2 КПК України, шляхом надання можливості здійснення зокрема досудового розслідування та судового розгляду проваджень на окупованих територіях.

Тобто, безпосереднє значення для визнання справи такою, що пов`язана з окупацією має саме знаходження осіб, учасників провадження, на тимчасово окупованій території України та відсутність фактичної можливості діяльності там відповідних державних органів.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 ОСОБА_32 основного покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, вчинене проти основ національної безпеки України та є найбільш суспільно небезпечним посяганням, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та призначив обвинуваченій покарання наближене до мінімального розмірі визначеного санкцією частини статі, передбаченому ч. 5 ст. 111 - 1 КК України, вважаючи таке покарання справедливим, законним, обґрунтованим та таким, що відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. ст. 374 КПК України та роз`яснень, які містяться в п. 17постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у мотивувальній частині вироку зазначаються мотиви призначення покарання, зокрема додаткового.

При цьому рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку, для того щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого.

Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, судом першої інстанції зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність під час визначення ОСОБА_7 виду додаткової міри покарання у повному обсязі дотриманні не були, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність» від 03.03.2022 року № 2108-ІХ, який набрав чинності 15.03.2022 року, впроваджено кримінальну відповідальність за колабораційну діяльність (ст. 111-1 КК України).

Колабораціонізм як явище підриває національну безпеку України та становить безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційного ладу та іншим національним інтересам України, тому повинен нести за собою відповідальність, встановлену законом. Крім того, постконфліктне врегулювання неможливе без відновлення справедливості та обмеження ряду прав осіб, причетних до колабораціонізму.

Метою таких законодавчих змін є обмеження доступу до зайняття посад, пов`язаних із виконанням функцій держави, державного управління чи місцевого самоврядування, строком на 15 років та встановлення інших відповідних покарань для осіб, які співпрацювали з державою-агресором, її окупаційною адміністрацією та/або її збройними чи воєнізованими формуваннями, а також можливість ліквідації юридичних осіб, уповноважені особи яких здійснювали таку співпрацю, шляхом встановлення кримінальної відповідальності за відповідні діяння.

Тобто покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю має на меті в подальшому недопущення вчинення засудженими особами злочинів з використанням певних посад чи в результаті зайняття певною діяльністю.

Разом з тим, приймаючи рішення про позбавлення ОСОБА_7 права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю, суд першої інстанції не застосував таке покарання в частині позбавлення права обіймати посади в органах державного управління, що не виключає можливість подальшого вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень з використанням певних посад чи в результаті зайняття певною діяльністю та за своєю суттю не сприяє досягненню мети покарання.

Приймаючи до уваги, що у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у апеляційній скарзі ставиться питання про необхідність розширення переліку посад, які обвинувачена ОСОБА_7 позбавляється права обіймати, то призначена судом першої інстанції їй міра покарання також не може бути визнана достатньою для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень внаслідок м`якості.

Призначення більш суворого покарання за своїм змістом, є його істотною зміною, що погіршує становище засудженої. Таким чином, з огляду на вимоги ст. ст. 408, 420, 421 КПК України суд апеляційної інстанції за результатами перегляду вироку стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання має ухвалити рішення шляхом постановлення нового вироку.

Також, відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, початок строку відбування покарання та рішення про залік досудового тримання під вартою

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.

Судом першої інстанції зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність під час ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 не дотримано.

Відповідно до резолютивної частини вироку, що оскаржується, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 5 ст. 72 КК України зазначив, що початок строку відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_7 слід рахувати з 30.08.2023 року.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду від 30.08.2023 року стосовно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (справа № 766/4564/23). Водночас із цим обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно останньої діяв безперервно до ухвалення оскаржуваного вироку та останнім вказаний запобіжний захід залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Підставою для попереднього ув`язнення, відповідно до ст. 3 вказаного закону, є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1,2 ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

В свою чергу положення ч. 1 ст. 87 КВК України встановлюють, що особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

Системний аналіз вищевикладених вимог закону дає підстави дійти висновку про те, що початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі відраховується з дня набрання вироком суду першої інстанції законної сили, при цьому, до такого строку зараховується строк попереднього ув`язнення до моменту набрання таким вироком законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного вироку помилково зазначив, що строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховується з 30.08.2023 року, тобто з моменту її затримання на підставі ухвали слідчого судді, а не набрання вироком законної сили, а також безпідставно не зарахував обвинуваченій, в порушення вимог ч. 5 ст. 72 КК України та п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення у період часу з 30.08.2023 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

З огляду на викладене, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, зважаючи на що оскаржуваний вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 підлягає скасування з ухваленням нового вироку, в частині призначеного порскання.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.

Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 22 квітня 2025 року, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111- 1 КК України, скасувати в частині призначеного їй покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 5 ст. 111- 1 КК України в виді позбавлення волі строком 7 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом та процесом референдуму, строком на 10 років, з конфіскацією всього особистого майна.

Вказати, що строк відбуття основного покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_7 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Строк додаткового покарання ОСОБА_7 у вигляді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом та процесом референдуму, рахувати з моменту відбуття нею основного покарання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування основного покарання строк її попереднього ув`язнення в період часу з 30.08.2023 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суд, а особою, яка тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_33 ОСОБА_34 ОСОБА_35