УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 132/641/16-к

провадження № 51-9901 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд)у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року,

установила:

За вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

ОСОБА_6 за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) - на строк 9 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п. 6, п.12 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 14 років 6 місяців з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК - на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК - на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146 КК - на строк 10 років.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 6 місяців з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII) ОСОБА_6 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 185 КК - на строк 8 років з конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 28, п. 6, п.2 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 14 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК - на строк 12 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 289 КК - на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК - на строк 9 років.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону № 838-VIII) ОСОБА_7 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 185 КК - на строк 8 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 28, п. 6, п.12 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК - на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 289 КК - на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК - на строк 9 років.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону № 838-VIII) ОСОБА_4 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Апеляційний суд Вінницької області вироком від 5 червня 2020 року вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в частині призначеного покарання скасував та призначив покарання:

ОСОБА_6 за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК -у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст.27, ч. 4 ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст.289 КК - у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146 КК - у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_6 визначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання, невідбутого за попереднім вироком, більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та від 18 травня 2017 року № 2046-VIII) зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року по 30 серпня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 31 серпня 2018 року по 21 січня 2020 року з розрахунку день за день, з 22 січня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 28, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 5 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 289 КК -у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК - у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та від 18 травня 2017 року№ 2046-VIII) зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення: з 9 жовтня 2015 року по 30 серпня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 31 серпня 2018 року по 21 січня 2020 року з розрахунку день за день, з 22 січня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 28, п. 6 п. 12 ч. 2 ст. 115 КК - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 5 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 289 КК - у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК -у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_4 призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та від 18 травня 2017 року № 2046-VIII) зараховано ОСОБА_4 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року по 30 серпня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 31 серпня 2018 року по 21 січня 2020 року з розрахунку день за день, з 22 січня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Верховний Суд постановою від 25 березня 2021 року вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 5 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 залишив без змін, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - без задоволення.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 30 вересня 2025 року відмовив у відкритті провадження за заявою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2020 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає про те, що:

- під час відвідування засудженого ОСОБА_4 в ДУ «Вінницька УВП (№1) у м. Вінниці 19 серпня 2025 року та конфіденційного спілкування від засудженого йому стало відомо, що останній не є громадянином України, що не було відомо Вінницькому апеляційному суду при розгляді вказаної справи відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та суперечить зазначеному у вироку суду апеляційної інстанції твердженні про громадянство засудженого ОСОБА_4 , внаслідок чого було порушено його процесуальні права, в тому числі його право на захист;

- відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого в республіці Казахстан 01 лютого 1993 року № 428955, засуджений ОСОБА_4 народився у с. Чистопольє Чистопольського району Кокчетавської області Республіки Казахстан, він є громадянином Республіки Казахстан та громадянства України в подальшому не отримував, а отже, на думку сторони захисту, на час досудового розслідування та судового розгляду Вінницьким апеляційним судом кримінальної справи, ОСОБА_4 вважався громадянином Республіки Казахстан, про що не було відомо суду апеляційної інстанції;

- згідно ч. 6 ст. 42 КПК підозрюваний, обвинувачений, який є іноземцем і тримається під вартою, має право на зустріч з представником дипломатичної чи консульської установи своєї держави, яку йому зобов`язана забезпечити адміністрація місця ув`язнення;

- суд, ураховуючи те, що ОСОБА_4 є іноземним громадянином, за походженням та національністю не є українцем, мав врахувати відсутність перекладача на досудовому слідстві при оцінці доказів, а також вжити заходів щодо встановлення необхідності залучення перекладача за вказаних обставин, чого суд не зробив, оскільки йому не було відомо про іноземне громадянство обвинуваченого;

- після ознайомлення з матеріалами справи захисником були виявлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які не були відомі Вінницькому апеляційному суду під час перегляду судового рішення у цій справі, а саме те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції мало місце порушення суддями ОСОБА_13 та ОСОБА_14 таємниці нарадчої кімнати;

- відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень головуючий у справі суддя ОСОБА_13 , перебуваючи в нарадчій кімнаті у справі № 132/641/16-к, слухав інші справи та приймав рішення, зокрема 05 травня 2018 року у справі № 140/1124/18, 07 травня 2018 року у справах №№ 140/1114/18, 140/3133/14-к. При цьому суддею ОСОБА_13 07 травня 2018 року у справі № 140/1124/18 було призначено експертизу, у справі № 140/3133/14-к застосовано привід свідків;

- суддя зі складу колегії суддів ОСОБА_14 , перебуваючи у нарадчій кімнаті, розглядала інші справи, зокрема 05 травня 2018 року справи №№ 140/1122/18, 140/1123/18, 140/1105/18, 140/1121/18, 140/1108/18, 140/1095/18. 07 травня 2018 року суддя ОСОБА_14 розглянула справу № 140/1/18 та закрила провадження у справі адміністративного судочинства;

- Вінницький апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження за заявою захисника про перегляд за нововивленими обставинами вироку Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2020 року, своїх висновків належним чином не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості доводів сторони захисту, викладених у зазначеній заяві захисника.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 522/14170/17 зроблено висновок, що:

«положення ч. 2 ст. 464 КПК України про те, що «суддя … вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами», слід розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження за нововиявленими обставинами й ухвалити рішення про відкриття такого провадження або відмову у його відкритті».

Як убачається із наданої копії ухвали апеляційного суду, цей суд відмовив у відкритті провадження за заявою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2020 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на тих підставах, що вказані у заяві захисника ОСОБА_5 обставини, а саме: відсутність у засудженого ОСОБА_4 громадянства України та порушення таємниці нарадчої кімнати не є нововиявленими в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК.

При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що важливим при перегляді судового рішення є дотримання принципу юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п. 40) та від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України (п. 46) неодноразово акцентував увагу на тому, що:

«одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «res judicata» принципу остаточності рішення суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого і неспростовного характеру».

Процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах.

Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що захисником ОСОБА_5 не наведено обставин, які б слугували підставою для відкриття провадження за нововиявленими обставинами, а ті обставини на які в своїй заяві послався захисник ОСОБА_5 (відсутність у засудженого ОСОБА_4 громадянства України та порушення таємниці нарадчої кімнати) не є нововиявленими обставинами в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК, дійшов висновку про відмову у відкритті провадження за заявою останнього.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Нововиявленими обставинами визнаються:

1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

У п. 4 ч. 2 ст. 462 КПК визначено, що в заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.

Таким чином, системне тлумачення положень кримінального процесуального законодавства вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінального провадження в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлено обставини, які мають такі ознаки: вони існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового розгляду; вони мають істотне значення, оскільки самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Водночас, посилаючись у касаційній скарзі на те, що заява про перегляд вироку суду апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами подана у зв`язку з тим, що засуджений ОСОБА_4 не є громадянином України, захисник не наводить обґрунтувань про те, що засуджений ОСОБА_4 , який доручив захиснику ОСОБА_5 подати заяву про перегляд вироку суду апеляційної інстанції від 05 червня 2020 року, зокрема із цієї підстави:

- не знав і не міг знати про те, що у вироку Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2020 року, який було вручено засудженому ОСОБА_4 , при викладенні його анкетних даних, було зазначено, що він є громадянином України;

- був позбавлений можливості оскаржити цей вирок, в тому числі з зазначених підстав, у суді касаційної інстанції;

- робив заяви про необхідність забезпечити йому участь перекладача, якого він потребував, а йому в цьому було відмовлено судом.

Крім того захисник, посилаючись в касаційній скарзі на положення ч. 6 ст. 42 КПК не наводить обґрунтувань того, яке саме порушення, з огляду на зміст цієї норми допустив саме суд.

Також у своїй касаційній скарзі захисник не зазначає, яким чином наявність у засудженого ОСОБА_4 громадянства республіки Казахстан могла вплинути на правильність вироку щодо доведеності винуватості останнього, правильності кваліфікації його дій та призначене йому покарання.

А тому, з огляду на вищенаведене, зазначена захисником обставина про те, що засуджений ОСОБА_4 не є громадянином України, не є нововиявленою в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 лютого 2020 року (провадження № 51-7241 кмо 18), згідно з яким з урахуванням положень ст. 367 КПК вчинення процесуальних дій та ухвалення суддями (суддею) під час перебування в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні судових рішень по інших справах необхідно вважати порушенням таємниці наради суддів, яке на підставі ч. 1 ст. 412 КПК може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у разі коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обґрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення.

Водночас, як убачається із заяви про перегляд вироку Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2025 року, яка долучена до касаційної скарги, та змісту самої скарги, захисник, обмежившись лише переліком справ вказаних суддів із відомостями з Єдиного реєстру судових рішень, не навів конкретних даних, які б:

- підтверджували наявність порушення суддями ОСОБА_13 та ОСОБА_14 таємниці нарадчої кімнати, що ставили б під сумнів незалежність та неупередженість суддів саме при обговоренні та ухваленні вироку щодо ОСОБА_4 ;

- самі по собі чи разом з іншими обставинами, вказували б про неправильність вироку апеляційного суду та впливали на висновок суду.

Тому доводи в касаційній скарзі в цій частині, не є підставою для скасування судового рішення.

З урахуванням зазначеного Суд вважає належним чином вмотивованими та обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про те, що обставини, наведені у заяві захисника ОСОБА_5 не є нововиявленими у розумінні ст. 459 КПК.

З огляду на наведене вище, Суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави, які б свідчили про наявність тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити постановити суду законне і обґрунтоване рішення та могли б бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3