КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/894/2025 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10

ОСОБА_11

обвинувачених ОСОБА_12

ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001872, внесеного до ЄРДР 25 липня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополь АР Крим, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без визначеного місця проживання,

засудженого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2022 року за ч. 1 ст. 309 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік, на даний час утримується під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор»,

ОСОБА_13

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2022 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

- кожного, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за апеляційними скаргами заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_14 , обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 1 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 1 вересня 2023 року:

ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано до призначеного судом покарання невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 3 серпня 2022 року, та остаточно ОСОБА_12 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років 1 (один) місяць;

ОСОБА_13 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Вироком суду ОСОБА_12 та ОСОБА_13 визнані винуватими у тому, що 24 липня 2022 року приблизно о 22.25 год., в період дії воєнного стану, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Вільгема Котарбінського, 23, вступили між собою у попередню злочинну змову, направлену на відкрите заволодіння чужим майном, що належить ОСОБА_9 , якого вони помітили за вказаною адресою.

24 липня 2022 року приблизно о 22.30 год. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , за попередньою змовою групою осіб, підійшли до раніше невідомого їм ОСОБА_9 та, спровокувавши конфлікт з останнім, почали руками та ногами наносити йому в область голови та тулуба удари, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівого ока - контузія очного яблука легко ступеня, синці на повіках лівого ока з переходом в надбрівну та виличну ділянки; синці - в правій підочній ділянці, в проекції правої носо-губної складки, в правій лобно-скроневій ділянці, на передній поверхні правового плеча в верхній третині, на задній поверхні лівого плеча в середній третині в лівій підлопатковій ділянці на тильній поверхні правої ступні в проекції 1-4 плюснових кісток.

У цей час ОСОБА_12 , будучи у змові з ОСОБА_13 , розуміючи, що його дії носять відкритий характер для потерпілого, дістав з кишені кофти ОСОБА_9 гаманець темно-коричневого кольору (який матеріальної цінності для потерпілого не становить), в якому знаходилися грошові кошти в сумі 200 доларів США, що станом на 25липня 2022 року становило 7312 грн., 600 гривень та документи, який у подальшому передав ОСОБА_13 , який продовжував наносити тілесні ушкодження ОСОБА_9 .

Після цього ОСОБА_13 разом з майном потерпілого ОСОБА_9 , а саме: гаманцем темно коричневого кольору (який матеріальної цінності для потерпілого не становить), в якому знаходилися грошові кошти в сумі 200 доларів США, що станом на 25.07.2022 року становили 7312 грн., 600 гривень та документи, з місця вчинення злочину втік, а ОСОБА_12 було затримано свідком вказаної події.

А всього ОСОБА_12 за попередньою змовою з ОСОБА_13 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, заволоділи майном ОСОБА_9 спричинивши йому майнової шкоди на загальну суму 7 912 грн. 00 коп.

Цим же вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду,заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного ОСОБА_12 покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; постановити ухвалу, якою вважати ОСОБА_12 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до 8 років позбавлення волі, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 3 серпня 2022 року на підставі ч. 4 ст. 70, 72 КК України виконувати самостійно. В решті вирок залишити без змін.

Прокурор зазначає, що відповідно до оспорюваного вироку ОСОБА_12 раніше засуджений 3 серпня 2022 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України останнього звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, за яке його засуджено оскаржуваним вироком, вчинено 24 липня 2022 року, тобто до ухвалення попереднього вироку Шевченківського районним судом м. Києва від 3 серпня 2022 року. Проте, судом першої інстанції під час визначення обвинуваченому остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень помилково застосовано принцип часткового складання покарань, який в даному випадку не може бути застосований.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4. ст. 186 КК України, а кримінальне провадження щодо нього - закрити.

Обвинувачений зазначає, що він повністю не погоджуюся з вказаним вироком в частині визнання його винуватим у вчиненні злочину, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Так, на думку обвинуваченого, стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів з приводу того, що у нього та обвинуваченого ОСОБА_12 був узгоджений об`єкт злочину, місце, спосіб вчинення та зміст виконуваних функцій. Більш того, як наголошує ОСОБА_13 , до моменту, як оперативні працівники Шевченківського УП ГУНП у м. Києві лейтенант поліції ОСОБА_15 та лейтенант поліції ОСОБА_16 завітали до нього до дому за адресою: АДРЕСА_2 , о 10 год. 00 хв. 25 липня 2023 року, він взагалі не знав, що гаманець коричневого кольору, який йому під час бійки з потерпілим ОСОБА_9 разом з шапкою (панамою) для зберігання передав обвинувачений ОСОБА_12 , належить ОСОБА_9 . Окрім того, вказані оперативні працівники Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві під час спілкування з ним ( ОСОБА_13 ) поводили себе таким чином, що гаманець їм потрібен для того, щоб встановити особу ОСОБА_12 , якого затримали за бійку з ОСОБА_9 .

Обвинувачений зазначає, що гаманець для працівників поліції передала його дружина приблизно о 10.10 год. Увесь час, від приходу до нього додому працівників поліції і до моменту оформлення протоколу затримання, який складався пізніше під час перебування у приміщенні поліції, вищевказаний гаманець перебував в оперативних працівників поліції ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , і що вони туди клали і що з нього виймали, він не знає.

Перед оформленням протоколу затримання і добровільної видачі гаманця вищевказані працівники поліції порадили йому, щоб він краще зізнався на камеру, в тому що один раз вдарив потерпілого ОСОБА_9 ногою, що він і зробив під час відеозапису його затримання. Таким чином, куди поділися 200 доларів США, про які заявляв потерпілий, він ( ОСОБА_13 )не знає, або їх взагалі не було, або їх вкрали працівники поліції.

Той факт, що працівники поліції прибули до нього до дому о 10 год. підтверджується рапортом, який склав о/у СКП ВП 1 Шевченківського УПГУНП у м. Києві лейтенант поліції ОСОБА_19 , де він чітко зазначив, що ОСОБА_13 добровільно погодився поїхати до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві для подальшого «розбору в ситуації». А після «розбору в ситуації» його було затримано о 10.50 год. Наведені вище обставини, на переконання апелянта, чітко вказують, що до моменту, як працівники поліції не повідомили йому інформацію про те, кому справді належить гаманець, він щиро вірив, що вказаний гаманець належить обвинуваченому ОСОБА_12 .Відповідно під час бійки між обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_9 він не знав і не міг знати, що гаманець, який передав обвинувачений ОСОБА_12 , не його, адже гаманець він передавав разом з іншою річчю, а саме шапкою (панамою), яка є власністю ОСОБА_12 , про що йому ( ОСОБА_13 ) було достовірно відомо.

Обвинувачений зазначає, що суду достовірно відомо, що його та ОСОБА_12 обвинувачують за ч. 4 ст. 186 КК України, де попередня змова не є кваліфікуючою ознакою, і наявність змови чи її відсутність на кваліфікацію дій ОСОБА_12 не впливає і його покарання не пом`якшить.

Більш того, якби він ( ОСОБА_13 ), отримуючи 24 липня 2022 року від обвинуваченого ОСОБА_12 гаманець, знав що він належить не ОСОБА_12 , а потерпілому, а він ( ОСОБА_13 )у свою чергу перебував у злочинній змові з іншим обвинуваченим, то який сенс, зізнаватися в наявності гаманця, добровільно передавати вказаний гаманець оперативним працівникам. Вчинення ним саме таких дій, на його переконання, і підтверджує відсутність попередньої змови на вчинення грабежу. Для уникнення відповідальності він ( ОСОБА_13 ) міг би просто сказати, що у нього немає гаманця, ухвала на проведення обшуку кімнати була відсутня, і взагалі, якби він знав, що гаманець крадений, він міг би його просто викинути в сміття і до дому не приносити. Обвинувачений стверджує, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи та ухвалення вироку не дотримано стандарту доведення поза розумним сумнівом.

При цьому він вважає себе невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, оскільки фактично інкримінованого йому злочину не вчиняв, в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, і в даній справі не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді та вичерпані можливості їх отримати.

Не погоджуючись з вироком, обвинувачений ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить розглянути його справу ще раз, зменшити/пом`якшити/змінити міру покарання.

Обвинувачений зазначає, що у справі не має такого складу злочину, щоб давати такий строк покарання, тим більше «він в сознанкє», а це є пом`якшуючою обставиною; зазначає обвинувачений також і про те, що він готовий піти служити.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок, ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Захисник вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а призначене покарання не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник не погоджується з версією сторони обвинувачення щодо фактичних обставин справи, оскільки за результатами судового розгляду, дослідження матеріалів справи та допиту свідків випливає, що насправді фактичні обставини даного кримінального правопорушення виглядали інакше. Під час додаткового допиту в судовому засіданні 14 червня 2023 року потерпілий ОСОБА_9 фактично змінив свої показання, надані в судовому засіданні 18 січня 2023 року. На підставі логіки припускав, що гаманець вкрав ОСОБА_13 тому, що більше нікому. Стверджував, що, коли він не міг пручатися, ОСОБА_12 нишпорив по його кишенях. Проте, чому зазначав під час додаткового допиту 18 січня 2023 року, що гаманець витяг з його кишені хтось з обвинувачених, але хто саме він не бачив, потерпілий пояснити не зміг.

Захисник вважає, що така докорінна зміна в показаннях потерпілого викликана виключно бажанням помститися обвинуваченим. Поряд із цим, як підкреслює захисник, під час додаткового допиту потерпілий зазначив, що коли ОСОБА_12 нишпорив по його кишенях, він не зупиняв його діями або словесно та жодним чином не повідомляв, що дії обвинуваченого щодо заволодіння майном йому помітні. Таким чином, якщо припускати, що при додатковому допиті ОСОБА_9 казав правду, то беззаперечно при заволодінні гаманцем потерпілого ОСОБА_12 не міг знати, що його дії викриті потерпілим, і вважав, що діє таємно.

Також захисник зазначає, що допитаний 30 січня 2023 року в судовому засіданні працівник поліції ОСОБА_20 зазначив, що заявник повідомив, що стався словесний конфлікт, після чого зав`язалася бійка. Потерпілого повалили на землю, після чого хтось вихопив у нього з рук гаманець. Також ОСОБА_20 повідомив, що дійсно від потерпілого відчувався запах алкоголю, та вони разом шукали гаманець на місці події після затримання ОСОБА_12 .

Окремо захисник звертає увагу на показання 10 березня 2023 року в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_12 , який повідомив, що у день події вони разом з ОСОБА_13 повертались до дому. У цей же час до них причепився потерпілий, з яким у нього виник словесний конфлікт. Спочатку ОСОБА_12 намагався вичерпати конфлікт, просто продовжуючи рух далі, але потерпілий продовжував їх словесно ображати. Після цього ОСОБА_12 підійшов до потерпілого, який почав штовхати ОСОБА_12 , внаслідок цього зав`язалась обоюдна бійка. Коли зав`язалася бійка, він та потерпілий перечепились об лавку біля під`їзду та разом впали на землю. ОСОБА_12 опинився зверху на потерпілому і почав наносити йому удари руками. В цей же час він покликав ОСОБА_13 , щоб той забрав його речі, а саме кепку, запальничку тощо. Належні йому речі він поклав в кепку разом із гаманцем потерпілого, який випав з кишені ОСОБА_9 під час бійки. Обвинувачений ОСОБА_12 наголошував на тому, що він дійсно взяв гаманець потерпілого та поклав його у свою кепку, яку потім передав ОСОБА_13 , але він не витягав гаманець з кишені потерпілого, а підняв його з землі, коли той випав з кофти ОСОБА_9 під час бійки. При цьому, потерпілий ОСОБА_9 , не бачив, що ОСОБА_12 поклав гаманець у кепку та передав його ОСОБА_13 .. Крім того, як наголошує захисник, ані під час бійки, ані згодом потерпілий не пред`являв вимогу до ОСОБА_12 про повернення гаманця.

Також апелянт вказує, що допитаний 10 квітня 2023 року в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 цілком підтвердив показання ОСОБА_12 , а щодо початку бійки зауважив, що словесно намагався припинити конфлікт, в бійці участі не брав, перебував осторонь, ударів потерпілому не наносив, гаманець з кишені ОСОБА_9 не витягав. При цьому ОСОБА_13 повідомив, що на прохання ОСОБА_12 взяв потримати речі останнього. В кепці, яку передав йому ОСОБА_12 , були речі останнього та гаманець потерпілого. Про те що гаманець, який йому передав ОСОБА_12 , належить потерпілому, ОСОБА_13 стало відомо лише вдома, коли він оглянув зміст гаманця. Після того, як ОСОБА_13 дізнався, що гаманець належить потерпілому, він одразу добровільно приніс його до поліції.

Захисник, з посланням на рішення Верховного Суду, стверджує, що вказане свідчить про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_12 умислу на грабіж, та його дії мали б кваліфікуватися за ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна. При цьому, визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Отже, поведінка обвинуваченого ОСОБА_12 до, під час та безпосередньо після вчинення злочину свідчить про відсутність у нього умислу на грабіж потерпілого ОСОБА_9 та доводить те, що його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони захисту, потерпілого, прокурора, за клопотанням сторони захисту дослідивши повторно докази, провівши судові дебати, надавши обвинуваченим останнє слово, обговоривши доводи апеляційних скарг та розглянувши провадження в їхніх межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та які докладно викладені у вироку.

Так під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_12 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та показав, що 24 липня 2022 року приблизно о 22 год. він йшов по вулиці Котарбінського у м. Києві разом із ОСОБА_13 та голосно розмовляли, сміялись. Проходячи повз будинку № 23, потерпілий, якого вони раніше не знали, зробив їм зауваження, на яке вони не відреагували, однак ОСОБА_9 почав чіплятись до них. Він ( ОСОБА_12 ) сказав ОСОБА_13 , що піде та розбереться з потерпілим. Коли він підійшов до потерпілого, між ними виникла словесна перепалка, в результаті якої ОСОБА_9 його штовхнув, та між ними почалася бійка, під час якої вони разом впали на землю. Під час бійки він побачив, що на землі лежить гаманець та шапка, які він взяв та покликав ОСОБА_13 , щоб той потримав речі. В цей момент він побачив, як на них біжить чоловік міцної тілобудови та, злякавшись цього чоловіка, намагався втекти, однак чоловік затримав його ( ОСОБА_12 ) та викликав поліцію, а ОСОБА_13 втік у невідомому напрямку. З ОСОБА_13 він ні про що не домовлявся, ОСОБА_13 не знав, що майно, яке він ( ОСОБА_12 ) передав ОСОБА_13 , належить не йому ( ОСОБА_12 ), а ОСОБА_9 . Окрім того, він не мав наміру викрадати майно.

Обвинувачений ОСОБА_13 під час судового розгляду вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та показав, що 24 липня 2022 року, приблизно о 22 год., він йшов по вулиці Котарбінського у м. Києві разом з ОСОБА_12 , з яким голосно розмовляли, сміялись. Проходячи повз будинку № 23, раніше незнайомий потерпілий зробив їм зауваження, на яке вони не відреагували, але ОСОБА_9 продовжував чіплятись до них, та ОСОБА_12 сказав йому ( ОСОБА_13 ), що зараз поговорить з ОСОБА_9 ОСОБА_12 підійшов до ОСОБА_9 , та між ним почалась бійка, внаслідок якої вони впали на землю. При цьому під час бійки між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 він ( ОСОБА_13 ) стояв поряд та просив ОСОБА_12 , припинити бити потерпілого. У подальшому ОСОБА_12 просив його підійти та потримати гаманець та шапку, які, як він ( ОСОБА_13 ) думав, належать ОСОБА_12 . Коли він взяв гаманець та шапку, побачив як чоловік міцної тілобудови біжить в їхню сторону, у зв`язку з чим він, злякавшись, втік. Він не був обізнаний, про те що майно, яке йому передав ОСОБА_12 , не належить останньому, а ОСОБА_12 забрав його у ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції, допитавши обвинувачених, потерпілого, свідків, дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених під час судового розгляду обставин.

Так, за змістом показань потерпілого ОСОБА_9 під час судового розгляду в один з днів серпня 2022 року, точної дати не пам`ятає, приблизно о 22 годині він відпочивав разом зі своїм другом ОСОБА_21 . Провівши свого товариша до дому, неподалік від місця проживання ОСОБА_21 по АДРЕСА_3 він зустрів раніше не знайомих обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . ОСОБА_12 почав чіплятися до нього з запитаннями, що він ( ОСОБА_9 ) робить на вулиці в комендантську годину, просив надати документи, на що він ( ОСОБА_9 ) повідомив, що ще не комендантська година, а відтак він має право перебувати на вулиці та, обурившись поведінкою ОСОБА_12 , сказав, що зараз викличе поліцію. Підійшовши до лавки, яка була біля під`їзду будинку, він дістав телефон, щоб зателефонувати на спеціальну лінію 102. Однак, у цей час його хтось з обвинувачених вдарив, та він упав через лавку. Коли він впав на землю, ОСОБА_12 сів зверху на нього, обхопивши тулуб двома ногами, почав наносив удари кулаками по обличчю, а ОСОБА_13 , стоячи поряд з ними, наносив удари ногами в ліву частину тулуба. В момент нанесення тілесних ушкоджень він відчув, як ОСОБА_12 , сидячи зверху на ньому, почав нишпорити по його кишенях та з кофти дістав портмоне коричневого кольору, в якому були грошові кошти в сумі 200 доларів США, які він мав відправити матері, яка перебуває у Польщі, 800 гривень та документи. Під час нанесення йому тілесних ушкоджень, він намагався з власного мобільного телефону викликати поліцію, але помилково набрав свого товариша ОСОБА_21 , з яким того вечора зустрічався та якого повідомив, що його б`ють. Через декілька хвилин прибіг ОСОБА_21 та затримав ОСОБА_12 , а ОСОБА_13 втік у невідомому напрямку. Потім, коли приїхали працівники поліції, швидка медична допомога, від отриманих ушкоджень та внаслідок того, що він має захворювання на астму, він втратив свідомість. Коли прийшов до тями, повідомив працівникам поліції про те, що його побили двоє невідомих йому чоловіків та забрали гаманець з грошовими коштами та документами. Саме обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , заподіявши йому тілесні ушкодження, заволоділи його майном.

Згідно з показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_22 він разом з ОСОБА_9 у вечірній час доби,точної дати не пам`ятає,відпочивали, після чого потерпілий, провівши його додому, пішов також додому. Через невеликий проміжок часу, коли він перебував вдома, йому зателефонував ОСОБА_9 та у слухавку він почув « ОСОБА_21 меня бьют». Після цього він вибіг на вулицю та біля буд. № 23 по вул. Котарбінського у м. Києві побачив, як на землі біля лавочки лежав ОСОБА_9 , на якому сидів ОСОБА_12 , який наносив тілесні ушкодження. Біля них перебував ще один чоловік ( ОСОБА_13 ), який, побачивши його, почав тікати між машинами у невідомому напрямку. Обвинувачений ОСОБА_12 , побачивши, що він ( ОСОБА_22 ) біжить в їхню сторону, намагався втекти, але він затримав ОСОБА_12 , після чого від ОСОБА_9 йому стало відомо, що в останнього викрали гаманець із грошовими коштами та документами.

Відповідно до показань під час судового розгляду свідка ОСОБА_20 - працівника поліції він 24 липня 2022 року перебував при виконанні службових обов`язків патрульного поліцейського. Здійснюючи патрулювання разом з ОСОБА_23 по м. Києву, о 22.45 год. отримали виклик «Грабіж» за адресою м. Київ, вул. Котарбінського, 23. Прибувши за вказаною адресою, біля будинку виявили заявника ОСОБА_9 , який повідомив, що декілька хвилин тому двоє невідомих чоловіків після словесного конфлікту побили його та забрали гаманець, в якому були грошові кошти, документи. Один з нападників втік у невідомому напрямку, а іншого затримав товариш ОСОБА_24 . Затриманий ( ОСОБА_12 ) спочатку представився не своїми анкетними даними, а ОСОБА_25 . Була викликана слідчо-оперативна група та карета швидкої медичної допомоги. У подальшому він почав встановлювати особу ОСОБА_25 , та виявив, що насправді це - ОСОБА_12 .

Показання вказаного свідка узгоджуються з даними складеного ним - інспектором роти 7 батальйону 3 полку 1 УПП в Києві ДПП ОСОБА_26 рапорту від 24 липня 2022 року, відповідно до якого 24 липня 2022 року о 22.45 год. отримали виклик «грабіж» за адресою: м. Київ, вул. М. Кравченка /Котарбінського/, 21. Прибувши за вказаною адресою, біля будинку по вул. Котарбінського, 21, було виявлено заявника ОСОБА_9 , який повідомив, що декілька хвилин тому двоє невідомих йому чоловіків після словесної сварки побили його та забрали гаманець, в якому перебували грошові кошти та документи. Один із нападників покинув місце до приїзду поліції, а іншого затримав друг заявника - ОСОБА_22 . Затриманий представився ОСОБА_25 . Потерпілого було госпіталізовано БШМД №63 до лікарні 17 політравми. На місце викликано СОГ Шевченківського УП для подальшого з`ясування обставин. У подальшому було встановлено, що затриманий це не ОСОБА_25 , а ОСОБА_12 .

Аналогічні за змістом показання надав під час судового розгляду й інший працівник поліції - ОСОБА_23 .

Згідно з показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_27 24 липня 2022 року, у вечірній час доби, в комендантську годину, вона знаходилася вдома за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_4 , яка розташована на 1 поверсі. Коли почала засинати, через відчинені вікна почула крики на вулиці. Виглянувши у вікно, вона побачила чоловіка міцної тілобудови, який утримує на землі іншого чоловіка. Поряд був третій чоловік, у якого почався приступ та якого потім забрала швидка. Як у подальшому їй стало відомо, чоловік міцної тілобудови затримав чоловіка, який побив потерпілого та викрав у нього майно.

Відповідно до даних протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 24 липня 2022 року, ОСОБА_9 повідомив, що 24 липня 2022 року, приблизно о 22.30 год., за адресою: м. Київ, вул. Кравченка 21 /Котарбінського/, невстановлені особи відкрито заволоділи його портмоне з грошовими коштами та документами.

За змістом протоколу огляду місця події від 24 липня 2022 року, з ілюстрованою таблицею до нього, слідчим Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві оглянуто ділянку місцевості, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Вільгельма Котарбінського, 23, навпроти під`їзду № 1. Вказана ділянка ґрунтованого покриття розміром приблизно 3х7 м, являє собою клумбу під вікном вказаного житлового будинку. Під час огляду вказаної ділянки виявлено, що у багатьох місцях трава витоптана та візуально схожа на сліди боротьби. Сторонніх речей і предметів не виявлено. По ліву сторону до вхідних дверей у під`їзд № 1 знаходиться дерев`яна лавочка коричневого кольору.

Згідно з даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 липня 2022 року з сд-диском ОСОБА_9 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі впізнав чоловіка зображеного під № 2 ( ОСОБА_12 ), який 24 липня 2022 року, приблизно о 22.30 год., біля будинку № 23 по вул. Котарбінського у м. Києві наносив йому тілесні ушкодження та викрав з кишені портмоне.

За змістом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 липня 2022 року з сд-диском ОСОБА_9 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі впізнав чоловіка зображеного під № 4 ( ОСОБА_13 ), який 24 липня 2022 року, приблизно о 22.30 год., біля будинку № 23 по вул. Котарбінського у м. Києві представився йому представником ЗСУ та який наносив йому тілесні ушкодження поки інший чоловік з його кишені діставав портмоне.

Відповідно до даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 липня 2022 року з сд-диском свідок ОСОБА_22 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі впізнав чоловіка зображеного під № 3 ( ОСОБА_12 ), який 24 липня 2022 року, приблизно о 22.30 год., біля будинку № 23, по вул. Котарбінського у м. Києві наносив тілесні ушкодження ОСОБА_28 та, побачивши його, почав тікати. Це саме той чоловік, якого він затримав.

Згідно з даними, зафіксованими у матеріалах кримінального провадження (протокол затримання від 25 липня, постанова про визнання речовими доказами), 25 липня 2022 року за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 12, слідчим СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві в порядку ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_13 , під час проведення обшуку якого в присутності понятих виявлено та вилучено: портмоне коричневого кольору з написом Men Bense, 4 купюри по 200 грн., 1 купюра номіналом 50 грн., закордонний паспорт на ім`я ОСОБА_29 , чеки, картка Укрсиббанк № НОМЕР_1 , картка Приватбанк № НОМЕР_2 , картка Приватбанк № НОМЕР_3 , картка Santader № НОМЕР_4 , техпаспорт на авто «Шкода Фабіа», посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 . Вказане майно визнано речовими доказами та передано на відповідальне зберігання потерпілому.

Відповідно до даних, зафіксованих у протоколі затримання від 25 липня 2022 року з сд-диском до нього, 25 липня 2022 року о 00.59 год. за адресою: м. Київ, вул. Котарбінського, 23, на підставі ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_12 , в ході особистого обшуку якого у присутності понятих виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Самсунг», який не працює в корпусі золотистого кольору, з розбитим екраном, ІМЕІ1 НОМЕР_5 , ІМЕІ2- НОМЕР_6 з сім карткою, які постановою слідчого визнані речовими доказами.

Згідно з даними висновку експерта № 042/1-224-2022 від 26 липня 2022 року при проведенні 24 липня 2022 року судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у нього встановлено тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівого ока - контузія очного яблука легко ступеня, синці на повіках лівого ока з переходом в надбрівну та виличну ділянки; синці - в правій підочній ділянці, в проекції правої носо-губної складки, в правій лобно-скроневій ділянці, на передній поверхні правового плеча в верхній третині, на задній поверхні лівого плеча в середній третині в лівій підлопатковій ділянці на тильній поверхні правої ступні в проекції 1-4 плюснових кісток. Вказані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, так як відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Характер та морфологія виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворилися внаслідок травматичних дій тупих предметів, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати вказаному терміну.

Оцінюючи та аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони захисту про відсутність попередньої змови між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 на вчинення відкритого заволодіння майном за попередньою змовою групою осіб, з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а лише став заручником обставин, які від нього не залежали.

З посиланням на положення ч. 2 ст. 28 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі доводи спростовуються обставинами,встановленими в ході судового розгляду, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_9 ,який, будучи повідомленим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, вказав, що обвинувачений ОСОБА_12 , сидячи на ньому, наносив удари в область голови, тулуба, а ОСОБА_13 , стоячи поряд, наносив удари ногами в ліву частину тулуба, що узгоджується і з даними висновку експерта, відповідно до якого у ОСОБА_9 були встановлені синці на задній поверхні лівого плеча в середній третині в лівій підлопатковій ділянці, які утворились внаслідок травматичних дій тупих предметів. Окрім того, судом врахована посткримінальна поведінка обвинувачених, зокрема ОСОБА_13 , який, утримуючи при собі викрадене майно ОСОБА_9 , побачивши ОСОБА_22 та розуміючи, що їхні протиправні дії з ОСОБА_12 викриті, втік, а ОСОБА_12 , якого затримав ОСОБА_22 безпосередньо під час вчинення інкримінованого злочину, представлявся працівникам поліції не своїми анкетними даними з метою ввести в оману працівників поліції, щоб уникнути відповідальності за скоєне, що свідчить про вчинення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суспільно небезпечних дій за попередньою змовою.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що вказані докази узгоджуються між собою та з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, вказують на наявність попередньої змови між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 на вчинення відкритого викрадення майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Окрім того, місцевим судом визнані неспроможними доводи сторони захисту про визнання протоколу затримання ОСОБА_13 недопустимим доказом. Так стороною захисту наголошувалось, що у вказаному протоколі відсутня інформація про те, що ОСОБА_13 був обізнаний про проведення відеофіксації процесуальної дії та характеристики технічних засобів, а також не відображено дані про те, що до протоколу додається відеозапис; у протоколі відсутні підписи о/у Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, який брав участь під час відеозйомки; ОСОБА_13 було затримано без участі захисника.

Суд першої інстанції, врахувавши положення ст. 104 КПК України, якими встановлений порядок складання протоколу, у тому числі у випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів, вказав про те, що в ході судового розгляду встановлено, що затримання ОСОБА_13 , яке відбувалось у порядку ст.208 КПК України, здійснювалось із використання відеокамери та фіксуванням процесуальної дії на гнучкий носій інформації. При цьому, характеристики даної відеокамери та даних про те, що до вищевказаного протоколу додається відеозапис не зазначено. Разом з тим, судом враховано, що вимоги ст.104 КПК України спрямовані на удосконалення процесу фіксації процесуальних дій з метою унеможливлення порушення прав людини, зокрема, коли до протоколів слідчих дій вноситься недостовірна інформація про докази, отримані під час їх проведення. Окрім того, судом враховано що негативні наслідки у вигляді визнання процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів недійсними можуть наступати лише у разі незастосування технічних засобів фіксування, коли їх застосування є обов`язковим. Проте, у випадку фактичного використання технічних засобів та не відображення в протоколі їх характеристик, не є безумовною підставою для визнання доказів, отриманих під час такої дії, недопустимими.

Окремо судом взято до уваги, що з переглянутого відеозапису затримання ОСОБА_13 встановлено, що слідчим повідомлялося про умови та характеристики технічної фіксації /відеокамери/ процесуальної дії, названо учасників, які приймали участь, підставу затримання ОСОБА_13 , роз`яснено право на захисника, давати пояснення, або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, вимагати перевірку обґрунтованості затримання, і ОСОБА_13 будь-яких зауважень чи доповнень додано не було.

З огляду на положення ст. 87 КПК України, оцінюючи істотність порушення при складанні протоколу затримання, суд дійшов висновку, що відсутні безумовні підстави для визнання протоколу затримання від 25 липня 2022 року недопустимим доказом.

Також судом визнані необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, доводи захисника ОСОБА_30 про визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вказані докази визнані судом належними та допустимими, які знайшли своє підтвердження і під час безпосереднього допиту потерпілого в суді. Також судом не встановлено, що перед проведенням вказаної слідчої дії потерпілому ОСОБА_9 попередньо пред`являли фотознімки чи осіб ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Окремо суд звернув увагу, що КПК України не містить жодних імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків, а так само і обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками. За результатами перевірки доводів сторони захисту судом не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону при проведенні вказаних слідчих/процесуальних дій, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками недопустимими доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи сторони захисту про визнання доказів недопустимими, є неспроможними, оскільки досліджені судом письмові докази отримані в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, відповідно до положень ст.ст.93, 98-99 КПК України.

Також судом досліджені надані стороною захисту докази на підтвердження версії обвинувачених про непричетність ОСОБА_13 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а саме:

- лист Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 22 листопада 2022 року № 542-А3/125/56-2022, відповідно до якого на момент затримання 25 липня 2022 року ОСОБА_13 в останнього видимих тілесних ушкоджень виявлено не було, з усними чи письмовими заявами про нанесення йому тілесних ушкоджень останній не звертався як під час його затримання, так і після. Окрім того, суд дійшов висновку, щодоводи сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_13 про наявність у нього захворювання суглобів та у зв`язку з цим неможливості нанесення останнім ногами тілесних ушкоджень потерпілому без подальшого запалення суглобів ОСОБА_13 , не спростовують наведених вище висновків суду щодо спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, оскільки потерпілий чітко в категоричній формі вказав на безпосередню участь ОСОБА_13 щодо заподіяння тілесних ушкоджень та подальшого заволодіння його майном.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що невизнання обвинуваченими своєї вини у вчиненні суспільно небезпечних дій та намагання переконати суд, про те, що вони не заволодівали майном ОСОБА_9 , а лише ОСОБА_12 , обурившись поведінкою потерпілого, наніс йому тілесні ушкодження, та ОСОБА_13 не був обізнаний, що майно, яке передав йому ОСОБА_12 належить потерпілому, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Вказані доводи судом розцінені як спроба уникнути та пом`якшити відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки вони спростовуються сукупністю вищенаведених доказів, досліджених судом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує таке.

Так, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_13 , підтримуючи подану ним апеляційну скаргу, частково підтримуючи апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , наполягав на тому, що він не знав про те, що ОСОБА_12 збирався вчиняти злочин; передані йому ОСОБА_12 речі він сприймав як такі, що належать останньому; гаманець був переданий працівникам поліції добровільно, оскільки він думав, що гаманець належить саме ОСОБА_12 . Він веде нормальний спосіб життя та йому це все було не потрібно. Пояснити, чому потерпілий вказує, що він ( ОСОБА_13 ) наносив останньому удари, а також вчинив заволодіння майном потерпілого, не може, однак, вважає, що такі показання потерпілого є помстою, тим більше, що потерпілий сам спровокував цю ситуацію.

Окрім того, обвинувачений ОСОБА_13 наголосив, що вину він не визнає, що саме потерпілий, будучи на підпитку, підійшов до них та спровокував з ними конфлікт, розцінивши їхні слова між собою, на свій рахунок; почав з`ясовувати, що вони сказали, що зараз викличе поліцію. Він ( ОСОБА_13 ), почувши, що потерпілий викликає поліцію, намагався забрати ОСОБА_12 , однак, останній відмовився. Потерпілий викликав поліцію, хоча його тоді ще не чіпав, та почав погрожувати їм своїм знайомим військовим другом, нецензурно висловлювався на їхню адресу. Не заперечує, що під час того, як хотів забрати ОСОБА_12 , можливо, зачепив потерпілого, але умисно жодного злочину він не вчиняв.

Обвинувачений ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду, підтримуючи позицію, висловлену в суді першої інстанції, просив задовольнити апеляційні скарги сторони захисту; наполягав на відсутності будь-якої змови між ним та ОСОБА_13 на вчинення злочину. Наполягав, що ОСОБА_13 не бив потерпілого. Він ( ОСОБА_12 ) передав ОСОБА_13 свої речі разом з гаманцем потерпілого. Цей гаманець випав у потерпілого. ОСОБА_13 не знав, що гаманець належить потерпілому. Почав бити потерпілого, оскільки той на їхню адресу висловлювався нецензурною лайкою.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_9 , підтримуючи доводи сторони захисту тільки у тій частині, що строк покарання у виді позбавлення волі, призначений обвинуваченим, є занадто суворим, і краще б вони пішли працювати та платити податки, в іншій частині не підтримав доводи апеляційних скарг захисника та обвинувачених; заперечував проти тих обставин вчиненого кримінального правопорушення, на які посилаються обвинувачені; щодо апеляційної скарги прокурора - на розсуд суду.

Надаючи показання з приводу обставин справи, потерпілий наголосив на тому, що до цих подій обвинувачених не знав; що з моменту подій пройшло майже три роки, і він не відмовляється від показань, наданих в суді першої інстанції. Він дійсно вживав тоді алкоголь, але не перебував у такому стані, про який говорять обвинувачені. Він проводжав друга ОСОБА_31 , який проживає за три будинки від нього. По дорозі додому до нього причепились дві незнайомі людини, він нікого не провокував. Коли він намагався викликати поліцію, то отримав в голову з лівого боку, де був телефон, удар. Він, як пам`ятає, перекинувся від удару через лавку, впав на землю, після чого його почали бити, забрали з кишені гаманець. Більш детально зараз він не пам`ятає, раніше давав правдиві показання. Удари наносили йому обидва обвинувачених: один сидів на ньому і бив, другий наносив удари ногами. У нього зник гаманець, в якому були гроші та документи. Гаманець випасти з кишені не міг. З працівниками поліції здійснювали пошук гаманця потім, оскільки він бував вже у такій ситуації, коли викрали речі, і викинули їх. Він у першу чергу шукав документи, а не гаманець. Йому були найважливіше документи. Документи знаходились у гаманці. На даний момент він не може сказати, хто забрав гаманець. Він з цього приводу давав показання в суді першої інстанції, які він підтверджує. Коли у нього витягали гаманець, він ( ОСОБА_9 ) цій людині нічого не говорив, бо людина сиділа на ньому і била його. Його допитували в суді першої інстанції двічі. Він підтверджує показання, які він надавав в другий раз. Попередній адвокат намагався пом`якшити покарання, з чим він ( ОСОБА_9 ) був згоден, але якщо йому не будуть задавати питання, внаслідок чого він повинен буде говорити неправду. Він говорив правду, але не всю. З тим захисником ніяких домовленостей не було. Вони намагалися запропонувати гроші, але він відмовився. Він просто попросив не говорити про те, що ОСОБА_13 також наносив йому удари, сказав, що є дитина, що всі роблять помилки. Він ( ОСОБА_9 ) сказав, щоб йому не задавали тоді тих питань, на які він не хоче чути відповідь. Після вживання алкоголю він не агресивний, а хоче спати. Чому у перший раз він не міг назвати людину, яка забрала гаманець, а потім вказав про це, не може пояснити, тому що пройшло три роки, йому треба все це тепер згадати. Він ( ОСОБА_9 ) дійсно під час судового розгляду говорив, що припускає, що гаманець міг випасти, виходячи з вірогідності так само, як і те, що, знаючи, хто на ньому сидить, він розумів, хто наносить йому удари ногами. Він логічно дійшов висновку, хто забрав у нього гаманець, оскільки не можна сидіти на ньому, нишпорити по кишені і бити ногами одночасно. Гаманець у нього викрали, він це відчував.

На нього ніхто, у тому числі прокурор, не тиснув для зміни показань. Як він пам`ятає, тоді прокурором була жінка, яку він,як і прокурора зараз, не знає, навіть прізвище. Поза судовим засіданням він з прокурором з приводу обставин справи не спілкувався.

Як він пам`ятає, захисник підходив до нього та просив не говорити, що його підзахисний сильно брав участь у цьому всьому, оскільки у нього є дитина, йшла мова про інвалідність, більш точно він не пам`ятає. Вдруге він розповів все, як було, оскільки почали перекручувати обставини справи, з`явились версії, що він ( ОСОБА_9 ) почав приставати до одного з обвинувачених, іншому дав гаманець потримати, поки буде бійка, тощо. Чи перебував він на боку під час побиття, він не пам`ятає. Йому повернули гаманець, в якому замість 200 доларів було 200 гривень і не було документів, ще декількох карт. Наполягає на тих показаннях, які він надавав в суді першої інстанції. Він не бачив, щоб один обвинувачений передавав іншому належні йому ( ОСОБА_9 ) речі, і не міг бачити цього.

Він не встиг викликати поліцію, оскільки його ударили в голову. Поліцію викликала його дівчина.

З огляду на встановлені у кримінальному провадженні обставини, колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту.

Так, доводи сторони захисту про відсутність попередньої змови між обвинуваченими на вчинення злочину відносно потерпілого були предметом перевірки судом першої інстанції, і, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх такими, що спростовуються доказами у кримінальному провадженні.

Окремо колегія суддів звертає увагу на послідовність показань потерпілого про те, що і ОСОБА_12 , і ОСОБА_13 наносили йому удари,що ОСОБА_12 нишпорив по його кишенях, звідки і викрав гаманець, який передав ОСОБА_13 . При цьому колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду потерпілий пояснив, що саме на прохання захисника ОСОБА_13 він не розказав у повному обсязі про дії ОСОБА_13 при вчиненні злочину.

Також колегія суддів звертає увагу, що потерпілий вказував, які дії кожний з обвинувачених вчиняв під час вчинення злочину: саме ОСОБА_13 назвався «представником ЗСУ», а ОСОБА_12 запитав у нього ( ОСОБА_9 ), чому він гуляє у комендантську годину, просив надати документи; що після повідомлення про виклик поліції з його ( ОСОБА_9 ) боку, хтось з обвинувачених його вдарив, внаслідок чого він впав, після чого ОСОБА_12 сів зверху на нього, обхопивши тулуб двома ногами, почав наносив удари кулаками по обличчю, а ОСОБА_13 , стоячи поряд з ними, наносив удари ногами в ліву частину тулуба; що саме у момент побиття він відчув, як ОСОБА_12 , сидячи зверху на ньому, почав нишпорити по його кишенях та з кофти дістав портмоне коричневого кольору, в якому знаходились гроші та документи, які були викрадені та у подальшому частково вилучені у ОСОБА_13 .

Окремо колегія суддів звертає увагу, що саме ОСОБА_13 , який заперечує будь-яку свою причетність до вчиненого злочину, побачивши свідка ОСОБА_32 , який направлявся в їхній бік, втік з викраденим у потерпілого майном, а ОСОБА_12 назвався даними іншої особи.

Послідовність та узгодженість дій обвинувачених свідчить саме про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети та бажанням уникнути відповідальності за вчинений злочин.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що його дружина добровільно видала гаманець, належний потерпілому, працівникам поліції, що, на думку обвинуваченого, свідчить про його непричетність, оскільки у протилежному разів він би позбавився у будь-який спосіб вказаного гаманця, то колегія суддів звертає увагу, що згідно з наявними у матеріалах кримінального провадження доказами гаманець був вилучений саме у ОСОБА_13 при затриманні останнього в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України, та при проведенні особистого обшуку. Будь-яких доказів на підтвердження обставин добровільної передачі працівникам поліції вказаного гаманця дружиною ОСОБА_13 матеріали справи не містять і стороною захисту не надано.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що наявними у справі доказами в їх сукупності спростовуються й доводи обвинуваченого ОСОБА_13 про те, що перед оформленням протоколу затримання і добровільної видачі гаманця працівники поліції порадили йому, щоб він зізнався на камеру, в тому що один раз вдарив потерпілого ОСОБА_9 ногою, що він і зробив під час відеозапису його затримання.

Окрім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_12 вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ст. 185 КК України.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 засуджено за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину. Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.

З огляду на встановлені фактичні обставини кримінального провадження, вчинене ОСОБА_12 та ОСОБА_13 діяння характеризується всіма ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в умисних діях, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану, та кваліфікував дії кожного з обвинувачених за ч. 4 ст.186 КК України.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційних скарг обвинувачених та захисника є непереконливими, спростовуються сукупністю досліджених доказів, а, відтак, апеляційні скарги обвинувачених та захисника не підлягають до задоволення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_12 , то колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

За змістом оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_12 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що віднесено до категорії тяжких злочинів, характер та ступінь участі у вчиненому, конкретні обставини кримінального провадження, його відношення до скоєного, факт часткового повернення викраденого майна, думку потерпілого ОСОБА_9 ; дані про його особу, який раніше не судимий згідно з ст. 89 КК України, офіційно не працевлаштований, немає визначеного місця проживання, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, стан здоров`я та його вік, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_12 .

З урахуванням встановлених обставин вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, в сукупності з переліченими вище даними про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, про неможливість його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень без ізоляції від суспільства, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України, оскільки ОСОБА_12 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст.186 КК України, до ухвалення вироку Шевченківським районним судом м. Києва від 3 серпня 2022 року, суд дійшов висновку про призначення остаточного покарання ОСОБА_12 шляхом часткового приєднання невібутого за попереднім вироком покарання до покарання, призначеного ОСОБА_12 за даним вироком, відповідно до положень ст.72 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць.

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині призначення остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_12 з таких підстав.

Так, положеннями ст. 70 КК визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 70 КК України якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У такому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з висновком Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17, провадження № 51 - 3600кмо20), якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.

Як встановлено з матеріалів провадження, ОСОБА_12 раніше судимий 3 серпня 2022 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до 2 років обмеження волі, та звільнений на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, за яке його засуджено оскаржуваним вироком, вчинено 24 липня 2022 року, тобто, до ухвалення попереднього вироку Шевченківського районним судом м. Києва від 3 серпня 2022 року.

За встановлених обставин, з урахуванням попереднього вироку Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України від 3 серпня 2022 року, яким ОСОБА_12 звільнений на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання у виді 2 років обмеження волі, а за оскаржуваним вироком йому слід відбувати покарання реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання ОСОБА_12 не застосовуються, а кожний вирок підлягає самостійному виконанню, про що обґрунтовано вказав прокурор в апеляційній скарзі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому підлягає зміні.

Також колегія суддів враховує, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_13 виду та міри покарання судом враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії тяжких злочинів, характер його діянь та ступінь участі у вчиненому, конкретні обставини кримінального провадження, його відношення до скоєного, факт часткового повернення викраденого майна, думку потерпілого ОСОБА_9 ; дані про його особу, який раніше не судимий в силу вимог ст. 89 КК України, офіційно не працевлаштований, інвалід 3 групи, одружений, має на утриманні малолітню дитину, 2022 року народження, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває; відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_13 , та дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

При цьому колегія суддів враховує, що санкція ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі нас строк від 7 до 10 років.

Частиною 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак, з огляду на встановлені обставини, невстановлення обставин, що пом`якшують покарання кожного з обвинувачених та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу кожного з обвинувачених, призначення кожному з обвинувачених покарання у виді позбавлення волі понад п`ять років, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до обвинувачених положень ст. 69, 75 КК України.

На переконання колегії суддів, призначене кожному з обвинувачених покарання у повній мірі відповідатиме вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги обвинувачених та захисника є необґрунтованими та не підлягають до задоволення, апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою та підлягає до задоволення, а вирок суду в частині призначення остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_12 - на підставі ст.ст. 409, 413 КПК України підлягає зміні.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_14 - задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 1 вересня 2023 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 - кожного - за ч. 4 ст. 186 КК України - змінити в частині призначеного ОСОБА_12 покарання:

Виключити з вироку рішення суду про призначення ОСОБА_12 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_12 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі 8 років.

Вирок Шевченківського районного суду м Києва від 3 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 309 КК України виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення, обвинуваченим ОСОБА_12 , який утримується під вартою, - протягом трьох місяців з дня вручення копії ухвали.

Судді:

_____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4