Справа №589/1770/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/695/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

14 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

захисників адвоката ОСОБА_9

адвоката ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 589/1770/24 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

установила:

В провадженні Шосткинського міськрайонного суду Сумської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.2 ст. 28, ч.2 ст.111 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст.28, ч.2 ст.111 КК України, ОСОБА_11 за ч.2 ст 28, ч.2 ст.111 КК України, судовий розгляд якого не може бути завершений до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, тому прокурор звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, оскільки продовжують існувати і не зменшились ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2025 року ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 продовжений строк тримання під вартою з раніше визначеними умовами до 24 години 14 лютого 2026 року. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурор в достатній мірі довів існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання.

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачена ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та змінити застосований до неї запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, оскільки вона тривалий час утримується під вартою, наведені прокурором ризики не підтверджуються доказами і є надуманими, досудове розслідування закінчено, надані свідками показання зафіксовані в матеріалах провадження, їй не відомі їх адреси мешкання, тому ризик впливу на них є мінімальним, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікарів не перебуває, що вказує на недоведеність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, вважає, що не доведено стороною обвинувачення і неможливості запобігти цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою;

- обвинувачена ОСОБА_7 також просить скасувати ухвалу суду та змінити застосований до неї запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт і наводить доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги ОСОБА_8 , крім того вказує на значне погіршення свого здоров`я.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яка усно доповнила апеляційну скаргу доводами щодо незаконності та необгрунтованості ухвали Шосткинського міськрайонного суду Сумської області про відмову у задоволенні заявленого нею відводу прокурору ОСОБА_12 , та, їх захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги та доводи обвинувачених і просили скасувати ухвалу суду, прокурора, який заперечував апеляційні скарги та вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених задоволенню не підлягають з таких підстав.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно ч. 1-3 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст.111 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо їх винуватості чи невинуватості, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинувачених для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на це, урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що з урахуванням особливої тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 28, ч.2 ст.111 КК України, санкція за яке передбачає покарання у виді позбавлення волі на 15 років або довічне позбавлення волі, обвинувачені можуть переховуватись від суду ( в тому числі на території країни- агресора, де проживають родичі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ) цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке їм загрожує у разі визнання винуватими, характер та ступінь суспільної небезпечності цього кримінального правопорушення, конкретні обставини провадження та дані про осіб, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером осіб, їх моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій такі особи піддаються кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції про наявність ризику незаконного впливу обвинувачених на свідків, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України. Такий ризик не може вважатися усунутим з огляду на те, що свідки сторони обвинувачення ще не допитані безпосередньо судом, а їхні показання, надані під час досудового розслідування, не є остаточними та підлягають перевірці з дотриманням принципів безпосередності й усності судового розгляду. Посилання обвинувачених на їх необізнаність з особами свідків та змістом наданих ними показань на даній стадії кримінального провадження не спростовують наявності ризику незаконного впливу на свідків та не можуть бути визнані такими, що мають вирішальне значення.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції, що не зменшився з часом, та продовжує існувати й ризик вчинення іншого кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) обвинуваченими, зважаючи на фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Таким чином, доводи апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, є необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які вказують на наявність цих ризиків.

Отже, висновки суду першої інстанції не суперечать як національному законодавству, так і практиці ЄСПЛ, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: вплив на свідків та потерпілих, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в подальшому триманні обвинувачених під вартою, у зв`язку з чим їх доводи про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Твердження ОСОБА_8 і ОСОБА_7 про недоведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, спростовуються матеріалами кримінального провадження, а відсутність у обвинувачених попередніх судимостей, не перебування на обліку у лікарів нарколога/психіатра, хоч і заслуговують на певну увагу, але не тягнуть за собою скасування чи зміну судового рішення і не знижують (зменшують) ймовірність реалізації ризиків, розглянутих вище.

Судом першої інстанції належним чином перевірено та досліджено клопотання прокурора, дані, які характеризують обвинувачених, а також наведені підстави та умотивовані висновки для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доказів того, що перебуваючи під вартою стан здоров`я ОСОБА_7 значно погіршився матеріали провадження не містять та колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів відмовляє у розгляді доводів обвинуваченої щодо незаконності та необґрунтованості ухвали Шосткинського міськрайонного суду Сумської області про відмову у задоволенні заявленого нею відводу прокурору ОСОБА_12 , оскільки зазначена ухвала не є предметом апеляційного перегляду в межах даного провадження та відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України не підлягає окремому апеляційному оскарженню; заперечення проти неї можуть бути перевірені судом апеляційної інстанції лише під час апеляційного перегляду остаточного судового рішення у справі. Крім того, відповідно до ст. 404 КПК України апеляційний суд здійснює перевірку судового рішення в межах поданої апеляційної скарги та предмета оскарження, тоді як наведені обвинуваченою під час апеляційного розгляду доводи стосуються іншого судового рішення, у зв`язку з чим виходять за межі апеляційних вимог і не можуть бути предметом розгляду в цьому апеляційному провадженні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Зважаючи на наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинувачених під вартою, тому оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги обвинувачених без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений та оголошений 15 січня 2026 о 16 год.45 хв.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3