Дата документу 25.12.2025 Справа № 335/9240/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/9240/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/1011/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 8 жовтня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшої слідчої про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000516, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 жовтня 2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 368 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Старша слідча в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням із заступником начальника відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 звернулась до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 1 жовтня 2025 року в ході проведення обшуку, а саме на автомобіль MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_10 .

Мотивуючи клопотання, старша слідча зазначила, що метою арешту на вказане майно є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, у зв`язку з наявністю підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

Слідчий суддя відмовив у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, мотивуючи тим, що з наданих матеріалів не встановлено даних, які б свідчили, що вилучений в ході обшуку автомобіль перебуває у власності підозрюваного, а тому підстави накладення арешту на таке майно, відсутні.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою накласти арешт, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, спеціальної конфіскації, на: автомобіль MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 ; технічний паспорт на автомобіль MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження даного рухомого майна, яким користується підозрюваний ОСОБА_10 та зареєстрований за ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування скарги вказує, що вилучені під час обшуку 1 жовтня 2025 року речі мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, оскільки містять у собі інформацію про обставини вчинення злочину та є об`єктом подальших експертних досліджень.

Крім того звертає увагу на те, що ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, в ході досудового розслідування встановлено, що у користуванні ОСОБА_10 перебуває транспортний засіб MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, який зареєстровано на його дружину - ОСОБА_7 .

Також посилаючись на положення ст.ст. 60, 63 Сімейного Кодексу України вказує, що вилучене майно є спільної сумісної власності ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , оскільки зазначений автомобіль придбано під час шлюбу та зареєстровано на останню.

Зазначає, що слідчим суддею не враховано те, що транспортним засобом фактично користується підозрюваний ОСОБА_10 .

Крім того, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Виходячи зі змісту клопотання, як на підставу поважності пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді прокурор посилається на те, що копію оскаржуваної ухвали отримано лише 16 жовтня 2025 року, тобто вже після закінчення строку її оскарження в апеляційному порядку.

Заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів провадження, прокурором ОСОБА_6 була подана апеляційна скарга на оскаржувану ухвалу. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року подану прокурором апеляційну скаргу було повернуто у зв`язку із пропуском строку на апеляційне оскарження та відсутністю клопотання про його поновлення. 18 листопада 2025 року прокурором повторно подано апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку строк на апеляційне оскарження ухвали пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Від представника - адвоката ОСОБА_8 до початку судового засідання надійшли заперечення, в яких остання просила у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити.

В обґрунтування заперечень, представник зазначила, що 1/2 частина майна, виходячи з ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України належить ОСОБА_7 , а тому на таку частку не може бути накладено арешт з метою забезпечення конфіскації майна як можливого покарання ОСОБА_10 .

Крім того, вказала, що з клопотанням про арешт майна третіх осіб, має право звертатися виключно прокурор.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, без надання доповнень.

Представник - адвокат ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та вказала, що за час шлюбу на ОСОБА_7 , яка є дружиною підозрюваного ОСОБА_10 було зареєстровано вказаний автомобіль. Вважає, що конфіскація вказаного автомобіля можлива лише у випадку доведення того, що таке майно було придбано за грошові кошти, які отриманні кримінально протиправним шляхом. Натомість, автомобіль, який належить ОСОБА_7 було придбано до внесення відомостей до ЄРДР у даному кримінальному провадженні. Крім того зазначила, що автомобіль, на який просить накласти слідчий арешт є неподільною річчю, з таким майном не було проведено жодних слідчих процесуальних дій.

Власник майна ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що вона самостійно виховує трьох неповнолітніх дітей.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, власника майна ОСОБА_7 , її представника - адвоката ОСОБА_8 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, якщо існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, перетворення, відчуження.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі, предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, саме до компетенції органу досудового розслідування належить встановлення чи є вказане майно знаряддям чи предметом злочину, для чого, з метою його збереження, запобігання приховування, пошкодження, псування, зникнення, втраті, знищення, використання, пересування, передачі, відчуження.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування приведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про накладення арешту на майно.

Відмовляючи у задоволенні клопотання старшої слідчої щодо накладення арешту на вказане в клопотанні майно, слідчий суддя, по-перше, перевірив законність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження; а по-друге, врахував співрозмірність (пропорційність) такого втручання в інтереси власника майна.

Так, із матеріалів провадження убачається, що наразі здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000516 від 7 жовтня 2022 року за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 368 КК України.

Крім того, із наявних матеріалів встановлено, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, а також у незаконному збуті наркотичних засобів, вчинених повторно, організованої групою.

Із відомостей, які містяться в протоколі обшуку від 1 жовтня 2025 року встановлено, що автомобіль MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрації такого транспортного засобу були вилучені.

В обґрунтування клопотання, старша слідча посилається на наявність підстав вважати, що вказаний автомобіль, є доказом злочину.

Натомість матеріали кримінального провадження не дають підстави вважати, що вилучені автомобіль MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , може містити будь-які сліди, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, старшою слідчою на наведено жодного обґрунтування того, що вказаний автомобіль може бути речовим доказом в розумінні ст. 98 КПК України, в межах даного кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 368 КК України.

При цьому, в аспекті обґрунтованості накладення арешту на автомобіль, старшою слідчою зазначається лише те, що транспортний засіб, є доказом злочину.

Апеляційний суд вважає, що звертаючись з клопотанням про накладення арешту на автомобіль, старша слідча лише обмежилась твердженням щодо необхідності накладення арешту на вилучений транспортний засіб, при цьому клопотання не містить будь-якого аналізу доводів, не наведені відповідні мотиви.

Крім того, як в клопотанні, так і в апеляційній скарзі, сторона обвинувачення вказує про те, що вилучений автомобіль є об`єктом подальших експертних досліджень.

Разом з цим, на день розгляду апеляційної скарги, жодних постанов про призначення судових експертиз, прокурором надано не було.

Також, в обґрунтування апеляційної скарги, прокурором зазначалось про те, що ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні злочинів, санкція яких передбачає покарання у виді конфіскації майна.

Натомість, звертаючись з клопотанням, яке було погоджено з прокурором, про арешт автомобіля, старшою слідчою не зазначалось про таку підставу накладення арешту, як з метою конфіскації вказаного майна як виду покарання.

При цьому, із аналізу ч. 5 ст. 170 КПК України слідує, що якщо арешт накладається у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного (обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження).

Отже, вказані положення дають підстави вважати, що арешт на майна з метою конфіскації майна як виду покарання може бути накладено виключно на майно підозрюваного.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що автомобіль MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , на який просить старша слідча накласти арешт зареєстровано на ОСОБА_7 .

Натомість, посилаючись на норми положень Сімейного кодексу України, якими визначено поняття право спільної сумісної власності подружжя, ані прокурором до апеляційної скарги, ані слідчою до клопотання, не було надано доказів про належність вказаного автомобілю ОСОБА_7 , яка є дружиною підозрюваного.

При цьому, за відсутності підтверджуючих документів про володіння вказаного транспортного засобу, відсутня і можливість перевірити доводи апеляційної скарги в частині того, що: по-перше на такий автомобіль поширюється режим спільної сумісної власності, по-друге, що таке майно було придбано за грошові кошти одержані внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, адже, відсутні відомості про дату реєстрації за ОСОБА_7 транспортного засобу.

Колегія суддів вважає, що звертаючись з клопотанням про арешт автомобілю MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , ані старшої слідчою, ані прокурором не було в достатній мірі обґрунтовано доводи клопотання.

Більш того, відповідно до положень ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні фати і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

На переконання колегії суддів, слідчою не були дотримані вказані вимоги під час подання до слідчого судді клопотання про арешт майна.

Отже, у даному випадку, ані слідчою у клопотанні, ані прокурором в апеляційній скарзі, не наведено обґрунтованих підстав для втручання у право на мирне володіння третьою особою своїм майном, а саме, вказаним транспортним засобом.

Між іншого, прокурор звертаючись з апеляційною скаргою, в якій просив накласти арешт на вказаний автомобіль та технічний паспорт на транспортний засіб, вийшов за межі клопотання про арешт майна, адже, в клопотанні взагалі не ставилось питання про накладення арешту на технічний паспорт на автомобіль MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що органом досудового розслідування в клопотанні не надано обґрунтованої оцінки щодо правової підстави для арешту автомобіля MERCEDES-BENZ ML-250, 2015 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 та технічного паспорту на вказаний автомобіль, а слідчий суддя, врахувавши вимоги ст.ст. 170, 173 КПК України, обґрунтовано встановив відсутність правових підстав для задоволення клопотання про накладення арешту на таке майно.

Правильність таких висновків слідчого судді випливає також і з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 170, 173 КПК України, повинен у залежності від мети накладення арешту, врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, застосування щодо нього спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання, наявність чи відсутність цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Між тим, слідчою в клопотанні про накладення арешту на автомобіль, не зазначено правових підстав для прийняття рішення про відповідність такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання старшої слідчої, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Поновити прокурору у кримінальному провадженні - заступнику начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 8 жовтня 2025 року.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 8 жовтня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшої слідчої про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000516, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 жовтня 2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 368 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4