Справа № 446/893/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/921/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представників потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15 вересня 2025 року за ч.2 ст. 286 КК України, -

встановила:

вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15 вересня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 шкоду завдану матеріалу шкоду у розмірі 203 370,94 грн (двісті три тисячі триста сімдесят гривень дев`яносто чотири копійки ) та 2726,21 (дві тисячі сімсот двадцять шість гривень двадцять одну копійку) витрат за проведення експертизи та 300 000 (триста тисяч) гривень моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 завдану моральну шкоду у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 16 000 грн. (шістнадцять тисяч гривень).

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 завдану моральну шкоду у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, 07.01.2024, приблизно о 14 годин 30 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Toyota RAV4» р.н. НОМЕР_1 та рухаючись ним по автодорозі М-06, сполученням «Київ-Чоп» у напрямку до м. Київ, при проїзді її ділянки на 511 км. + 850 м., поблизу с. Дідилів, Львівського району, Львівської області, порушила вимоги чинних розділів Правил дорожнього руху України, а саме: п.п. 1.2., 1.5., 2.3. «б», «д»; 12.1 та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки «1.1.», які виразилися в тому, що вона, керуючи транспортним засобом, який перебував у технічно-справному стані, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагувала на її зміну і на ділянці дороги з двостороннім рухом, яка має по одній смузі для кожного напрямку, без причин технічного характеру, перетнула осьову суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки та виїхала на зустрічну смугу, по якій в цей час рухався автомобіль марки «Мерседес Sprinter» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , що призвело до зіткнення між вищевказаними транспортними засобами, в результаті чого водій «Мерседес Sprinter» р.н. НОМЕР_2 та його пасажири отримали різного ступеня тяжкості тілесні ушкодження, зокрема:

- пасажир ОСОБА_9 отримала: забійну рану в потиличній ділянці праворуч, забійну рану в ділянці мушлі правого вуха, садна лобній ділянці праворуч, забійну рану в ділянці верхньої повіки правого ока, кусану рану на кінчику язика, садна на тильній поверхні лівої кісті, поперековій ділянці посередині та підлопатковій ділянці праворуч, синці на передній поверхні правого плечового суглоба, на передній поверхні грудної клітки ліворуч, на передній поверхні правого колінного суглобу та на передній поверхні правої гомілки в середній третині, забійну рану на передній поверхні лівої гомілки, множинні двобічні переломи ребер, перелом потиличної кістки з переходом до основи, перелом правої скроневої кістки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення;

- пасажир ОСОБА_11 отримала: множинні синці та садна на тильній ділянці кінцівках, перелом великогомілкової та малогомілкової кістки обидвох гомілок, перелом тіла стегнової кістки праворуч, перелом латерального виростку дистальної голівки стегнової кістки праворуч, відкриті рани обох колін з обширними дефектами м`яких тканин, відкритий перелом з обширним дефектом м`яких тканин гомілки в ділянці перелому праворуч, поперечний перелом діафізу стегнової кістки ліворуч, відкриту рану з обширним дефектом м`яких тканин гомілки в ділянці перелому зліва, розрив хряща колінного суглоба, травму великої підшкірної вени у ділянці гомілки, переломи ребер 4,5,6,7,8 праворуч із розривом плеври та травматичним пневмотораксом, уламковий перелом діафізу обох кісток передпліччя, струс головного мозку, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення;

- водій ОСОБА_10 отримав: уламковий перелом правої стегнової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, уламковий косий перелом лівої стегнової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, багато уламковий перелом обох кісток правої гомілки, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я;

- пасажир ОСОБА_14 отримав: закритий багато уламковий перелом нижньої третини діафізу правої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, закритий перелом медальної кісточки лівого гомілковостопного суглобу із незначним зміщенням кісточки фрагментів, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я;

- пасажир ОСОБА_15 отримав: закритий багатоуламковий перелом середньої третини діафізу правої великогомілкової кістки із зміщенням кісткових фрагментів, забійну рану в ділянці правої гомілки, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я;

- пасажир ОСОБА_16 отримав: садно у виличній ділянці праворуч, закритий перелом головки лівої малогомілкової кістки, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.

Такими діями, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що заподіяло потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченої ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок змінити та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку. Змінити вирок в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 151 329 грн. В частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 витрат за проведення експертизи №СЕ-19/114-24/6860-АВ від 05.04.2024 2726,21 грн. скасувати. Зменшити розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 . В частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 витрат на правову допомогу в розмірі 16000 скасувати та відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу. Змінити у вироку адресу реєстрації ОСОБА_6 з адреси АДРЕСА_2 , на адресу АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не визнав наявності пом`якшуючих покарання обставин, передбачених п.п. 1, 2 ч.1 ст. 66 КК України, незважаючи на те, що обвинувачена повністю визнала свою вину, щиро покаялася, просила вибачення у потерпілих та неодноразово виявляла реальний намір добровільно частково відшкодувати завдану моральну шкоду. Наголошується, що ОСОБА_6 ще у ході розгляду справи пропонувала потерпілим виплату по 100 000 грн кожному, однак суд, відмовивши у клопотанні про коротку перерву, позбавив її можливості здійснити оплату до дебатів, що сторона захисту розцінює як порушення права на захист. Уже після цього, 1113.09.2025, кошти у вказаному розмірі були фактично перераховані потерпілим, що підтверджується квитанціями, які захисник просить долучити до матеріалів провадження.

Також захисник не погоджується з висновками суду щодо відсутності щирого каяття обвинуваченої, вказуючи на їх невідповідність фактичним даним: поведінці ОСОБА_6 після ДТП, її наміру спілкуватися з потерпілими, позитивним характеристикам, відсутності будь-яких порушень ПДР у минулому, а також наявності у неї двох малолітніх дітей, яких вона виховує самостійно. Окремо звертається увага на тяжкий стан здоров`я обвинуваченої, яка внаслідок ДТП перенесла численні операції та має встановлену II групу інвалідності, що, на думку захисту, також повинно визнаватися обставиною, яка знижує ступінь суворості покарання.

Захисник стверджує, що суд першої інстанції неналежно дослідив докази та допустив неповноту судового розгляду в розумінні ст. 410 КПК України, не надавши оцінки істотним обставинам, що характеризують особу обвинуваченої та механізм ДТП. На переконання сторони захисту, дорожньо-транспортна пригода стала наслідком короткочасного, мимовільного виїзду обвинуваченої на зустрічну смугу без ознак зухвалої чи ризикованої поведінки.

У апеляційній скарзі наведено також доводи щодо неправильного визначення судом розміру матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 . Захисник зазначає, що фактично правильна сума становить 151 329 грн, оскільки при розрахунку необхідно врахувати ринкову вартість автомобіля до ДТП, його залишкову вартість та виплачений страховиком ліміт відповідальності. Крім того, на його думку, безпідставно стягнуто витрати на експертизу у сумі 2 726,21 грн, адже суд фактично використав іншу експертизу проведену на замовлення сторони захисту.

Щодо моральної шкоди захисник зазначає, що встановлений судом розмір у 300 000 грн для потерпілого ОСОБА_10 є неспівмірним з характером отриманих ним тілесних ушкоджень, які віднесені до середнього ступеня тяжкості, та є явно завищеним у порівнянні з іншими потерпілими, які зазнали тяжких тілесних ушкоджень. Також звертається увага на відсутність медичних доказів, що підтверджують наявність у потерпілого психоемоційних наслідків ДТП.

Окремо захисник заперечує законність стягнення з обвинуваченої 16 000 грн витрат на правову допомогу потерпілої ОСОБА_9 , посилаючись на ч.2 ст. 120 КПК України, пропорційність судових витрат у разі часткового задоволення позову, а також на невідповідність обсягу наданих адвокатом послуг заявленій сумі.

Також у скарзі вказується на необхідність виправлення технічної помилки у вироку щодо адреси місця реєстрації ОСОБА_6 .

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченої ОСОБА_6 заперечення подали адвокат ОСОБА_12 представник потерпілої ОСОБА_9 та адвокат ОСОБА_13 представник потерпілого ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу частково, а саме в частині стосовно застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України та зменшення суми матеріальної шкоди в користь потерпілого ОСОБА_10 , думку прокурора ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , представників потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які заперечили апеляційну скаргу захисника, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч.1 ст. 404 КПК України.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється.

Щодо призначеного обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, то слід вказати наступне.

Доводи апеляційної скарги в частині суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів є необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п. 1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, зокрема, вказує, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Так, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання колегії суддів, покарання призначене обвинуваченій ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає вищенаведеним нормам, принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, так, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу винної, яка свою вину визнала повністю, має намір відшкодувати матеріальну шкоду та витрати на лікування потерпілих, визнала частково цивільні позови, раніше не судимий, на обліках в наркологічному і психоневрологічному кабінетах не перебуває, стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_6 , зокрема те, що з результаті ДТП їй встановлено другу групу інвалідності, її тривале лікування, те що обвинувачена працевлаштована, за місцем проживання характеризується позитивно. Крім цього, при обранні покарання обвинуваченій судом враховано думку потерпілих, які наполягають на суворій мірі покарання, передбаченій законом.

При цьому, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання захисника та обвинуваченої ОСОБА_6 на щире каяття як на обставину, що пом`якшує покарання, є непереконливим, оскільки саме по собі визнання ОСОБА_6 факту вчинення дорожньо-транспортної пригоди не свідчить про наявність зазначених обставин. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах справи відсутні та в ході розгляду судом справи не здобуто даних, які би підтверджували щирий жаль із приводу скоєного та осуд своєї поведінки обвинуваченою, як і те, що вона виявила готовність нести покарання.

З урахуванням наведеного колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про безпідставне невизнання судом першої інстанції обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 66 КК України.

Посилання захисника на здійснення обвинуваченою перерахування грошових коштів потерпілим після ухвалення вироку не свідчить про наявність добровільного відшкодування шкоди як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки таке відшкодування не було здійснене до постановлення вироку та не супроводжувалося активною поведінкою, спрямованою на реальне усунення заподіяної шкоди й примирення з потерпілими.

Доводи апеляційної скарги про наявність у обвинуваченої тяжкого стану здоров`я та встановлення їй II групи інвалідності також не дають підстав для застосування положень статті 75 КК України, оскільки такі обставини самі по собі не нівелюють тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його наслідків, пов`язаних із заподіянням кільком потерпілим тяжких тілесних ушкоджень. Суд першої інстанції врахував зазначені дані про особу обвинуваченої, однак дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення її від відбування покарання з випробуванням, з чим колегія суддів погоджується.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції оцінивши в сукупності обставини справи, належним чином призначив обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, при цьому, покарання призначене у мінімальних межах санкції ч.2 ст. 286 КК України.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства не забезпечить досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, з огляду на тяжкість наслідків кримінального правопорушення та кількість потерпілих.

У апеляційній скарзі наведено також доводи щодо неправильного визначення судом розміру матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 . Захисник зазначає, що фактично правильна сума становить 151 329 грн, оскільки при розрахунку необхідно врахувати ринкову вартість автомобіля до ДТП, його залишкову вартість та виплачений страховиком ліміт відповідальності.

Разом з тим, такі доводи є безпідставними, оскільки відповідно до висновку експерта № СЕ-19/114-25/85-АВ ринкова вартість автомобіля марки Мерседес Sprinter» номерний зна? НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер КТЗ WDB 9036632R695874, до моменту його пошкодження в наслідок ДТП станом на 07.01.2024 становить 348558,19 грн. Фактична (залишкова) ринкова вартість автомобіля марки «Мерседес Sprinter» (номерний зна? НОМЕР_2 ) з урахуванням аварійних пошкоджень становить 37 229,19 грн. При цьому, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу-обвинуваченої ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ «Страхова компанія ТАС» відповідно до полісу №ЕР -215460600ОСОБА та страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну потерпілого становить 160 000 грн. Отже, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку що з обвинуваченої ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 слід стягнути 203 370,94 грн.(348 558,19-9,19=203 370,94 ).

Щодо клопотань представників потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_6 витрат на правничу допомогу на користь потерпілої ОСОБА_9 5 000 грн., потерпілої ОСОБА_11 5 000 грн., потерпілого ОСОБА_10 9000 грн. колегія суддів звертає увагу на наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п.3 ч. 1 ст. 91 КПК України, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Згідно з п.4 ч.1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року в справі №753/10028/18 (провадження №51-121км20) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так в матеріалах справи міститься акт приймання-передачі наданих послуг №3111 від 26.11.2025 р. до договору про надання правової допомоги від 26.02.2024 р. ( ОСОБА_11 ), акт приймання-передачі наданих послуг №3110 від 26.11.2025 р. до договору про надання правової допомоги від 09.01.2024 р. ( ОСОБА_10 ), додаток №1 до Договору про надання адвокатом правової допомоги (послуг адвоката) від 20.06.2025 р. ( ОСОБА_9 )

Позаяк, в матеріалах справи відсутні дані (квитанції, платіжні доручення, тощо), які б свідчили про фактичне понесення таких витрат потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ), а отже відсутні належні, допустимі, достовірні докази підтвердження понесення витрат на правову допомогу потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 .

Зазначена вище позиція узгоджується із практикою Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення, про відрядження). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 466/9758/16-ц).

Відтак, клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу є передчасними.

Розгляд справи у суді першої інстанції проведено повно, всебічно та об`єктивно.

Доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК Українизалишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4