Провадження № 1-кп/742/747/25
Єдиний унікальний № 742/5911/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Прилуцької окружної прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000227 від 14.02.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України в порядку п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Прилуцької окружної ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000227 від 14.02.2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України в порядку п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Клопотання мотивоване тим, що 13.02.2015 до Ніжинського МВ УМВС надійшла заява ОСОБА_4 про заволодіння її автомобілем Samand EL шахрайським шляхом. Під час досудового розслідування допитано потерпілу та свідків, проведено інші слідчі дії.

Встановлено, що ОСОБА_4 через оголошення в Інтернеті придбала автомобіль Samand EL у ОСОБА_5 за 4500 доларів США без належного оформлення документів. Надані їй реєстраційні документи були оформлені на іншу особу, а подальша перереєстрація автомобіля виявилась неможливою через багаторазовий перепродаж транспортного засобу та наявність дубліката свідоцтва про реєстрацію.

У ході розслідування з`ясовано, що автомобіль неодноразово перепродавався різними особами без належного оформлення, а порушень з боку сервісного центру МВС не встановлено. ОСОБА_4 добровільно повернула автомобіль фактичному власнику.

Потерпіла повідомила, що предметом злочину є грошові кошти у сумі 69 000 грн, передані нею ОСОБА_5 як оплата за автомобіль.

В ході досудового розслідування проведено інші слідчі та процесуальні дії, однак осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, не вдалось встановити.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов?язане з позбавленням волі.

Згідно редакції КК України зі змінами та доповненнями, чинне на момент вчинення кримінального правопорушення, санкція ч.2 ст. 190 КК України, передбачала покарання у виді штрафу від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправними роботами на строк від 1 до 2 років, або обмеження волі на строк до 5 років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 190 КК є нетяжким злочином

Відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину.

Згідно п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров?я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Враховуючи вищевикладене, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності сплив.

Таким чином, навіть у випадку встановлення особи, винної у вчиненні вказаного злочину, така особа підлягатиме звільненню від кримінальної відповідальності, у зв?язку із закінченням строків давності, прокурор просить закрити дане кримінальне провадження, на підставі п.3-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Суд, дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

13.02.20215 до Ніжинського МВ УМВС надійшла заява ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 про те, що 11.02.2015 року близько 15 години на території ЦНП 7403 про вул. Попудренка м. Ніжина ОСОБА_6 шахрайським шляхом заволодів належним їй автомобілем марки Samand El д.н.з. НОМЕР_1 ЖЭО№920 від 13.02.2015.

За вказаним фактом 14.02.2015 розпочато кримінальне провадження № 0000227 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Під час проведення досудового розслідування неодноразово проведено допит потерпілого, допитані свідки кримінального правопорушення, в тому числі особи, на яких вказувала потерпіла ОСОБА_4 , які могли бути причетні до даного кримінального правопорушення, проведено одночасні допити таких осіб з метою встановлення істини, а також проведено інші слідчі та процесуальні дії.

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_4 повідомила, що переглядаючи веб-сайти у мережі Інтернет звернула увагу на оголошення про продаж автомобіля марки Samand EL, 2008 року випуску, розміщене мешканцем м. Прилук. Оскільки дана пропозиція її зацікавила, вона зателефонувала на номер, який було вказано в оголошенні. У телефонній розмові вона домовилась з чоловіком на ім?я ОСОБА_7 про зустріч та попередній огляд автомобіля.

04.01.2015, до місця проживання останньої, а саме АДРЕСА_2 , на вказаному вище автомобілі прибув, як вона дізналась у подальшому ОСОБА_5 . В ході бесіди останні домовились про те, що ОСОБА_4 придбає автомобіль за 4500 доларів США. 06.01.2015, ОСОБА_5 знову прибув до місця проживання ОСОБА_4 та за отримані від останньої грошові кошти у сумі 4500 доларів США, у присутності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , продав автомобіль марки Samand EL, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . При цьому, ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 поліс обов?язкового страхування та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а саме легкового автомобіля Samand Ikeo, який відповідно до зазначених документів належить ОСОБА_10 , мешканцю м. Ніжина. Будь-яких офіційних документів під час купівлі-продажу сторонами не укладались.

Також. ОСОБА_11 надав ОСОБА_4 номер оператора мобільного зв?язку « НОМЕР_2 » та вказав, що він належить ОСОБА_12 .

Остання одразу зателефонувала на вказаний вище номер, та при

спілкуванні з чоловіком, як вона вважала, що це ОСОБА_10 , домовилась про подальшу зустріч та перереєстрацію автомобіля у свою власність. Через деякий час, при спробі зателефонувати на вказаний номер, абонент не відповідав.

Проте, ОСОБА_4 самостійно відшукала інший номер телефону, яким користується ОСОБА_10 , який повідомив їй у телефонній розмові, що питання щодо перереєстрації автомобіля слід вирішувати з ОСОБА_5 .

Лише після цього, у розмові з ОСОБА_5 вона дізналась, що фактично власником транспортного засобу являється мешканець м. Ніжина ОСОБА_6 та він придбав автомобіль саме у нього автомобіль, та надав номер телефону ОСОБА_13 .

Подальше питання згідно перереєстрації транспортного засобу

ОСОБА_4 вирішувала зі ОСОБА_6 , який мав доручення на автомобіль, від

автотранспортних засобів з обслуговування м. Ніжина дізналася, що останній здійснив перереєстрацію автомобіля на свою дружину ОСОБА_14 , згідно оригіналу свідоцтва про перереєстрацію та доручення, після чого автомобіль потерпіла повернула ОСОБА_6 .

Допитаний у якості свідка ОСОБА_5 , показав, що знайшов на одному 3 сайтів мережі Інтернет оголошення про продаж автомобіля Samand, та влітку 2014 року придбав у мешкання м. Сосниця - ОСОБА_15 , на підставі свідоцтва про перереєстрацію за 43500 гривень (3700 доларів США), отримавши при цьому письмову розписку від ОСОБА_15 про отримання ним грошових коштів. У подальшому, він мав намір перереєструвати транспортний засіб. У зв?язку з чим телефонував власнику, яким відповідно до свідоцтва про реєстрацію являвся ОСОБА_10 , який пообіцяв допомогти у перереєстрації транспортного засобу на нового власника. Однак, у зв?язку зі скрутним матеріальним становищем, через деякий час він розмістив оголошення про продаж зазначеного автомобіля, та у подальшому продав його ОСОБА_4 , а також надав останній номер мобільного телефону ОСОБА_10 для вирішення питання щодо перереєстрації транспортного засобу. Про те, що на зазначений

транспортний засіб було видано дублікат свідоцтва про реєстрацію йому не було відомо.

Номер телефону, який останній 06.01.2015 надав ОСОБА_4 як номер ОСОБА_10 він отримав від ОСОБА_16 .

Допитаний у якості свідка ОСОБА_15 показав, що влітку 2014 року за 30 000 гривень придбав автомобіль Samand Ikco, на авторинку у м. Чернігові у ОСОБА_17 , мешканця м. Борзна, який в подальшому за наявності свідоцтва про реєстрацію, виданого на ОСОБА_10 продав ОСОБА_5 .

При цьому, ОСОБА_17 надав йому телефон фактичного власника транспортного засобу - ОСОБА_18 . Після цього, ОСОБА_15 відразу домовився зі ОСОБА_6 про подальшу перереєстрацію транспортного засобу, однак через деякий час, у зв?язку з тим, що його не влаштовував технічний, стан автомобіля, вирішив продати автомобіль, та для цього розмістив оголошення на одному з сайтів в мережі Інтернет.

У подальшому, ОСОБА_15 продав вказаний автомобіль мешканцю м. Прилуки ОСОБА_5 . Про те, що відносно вказаного автомобіля існує невирішений спір з попередніми власниками, йому не було відомо, та він точно не може вказати, чи надавав він ОСОБА_5 номер телефону саме ОСОБА_10 .

Допитаний у якості свідка ОСОБА_6 показав, що зазначений вище автомобіль він придбав в м. Ніжині в черні 2014 року за 3500 доларів США. Автомобілем деякий час користувався ОСОБА_10 , на якого було здійснено перереєстрацію автомобіля. Так як ОСОБА_10 не задовольнив автомобіль у користуванні, він його повернув. В липні 2014 року ОСОБА_6 передав автомобіль ОСОБА_17 для користування на умовах подальшої виплати. Жодного платежу від ОСОБА_17 не отримував, у зв?язку із втратою свідоцтва про реєстрацію ОСОБА_17 , у жовтні 2014 року ОСОБА_19 здійснив оформлення дублікату документа.

Про продаж автомобіля свідкові нічого відомо не було. Про перепродаж автомобіля стало відомо від осіб, які періодично телефонували, цікавлячись ОСОБА_14 - дружину свідка, ОСОБА_4 добровільно віддала ключі від автомобіля.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_20 показав, що в червні 2014 року він придбав у ОСОБА_6 автомобіль Samand Ikco за грошові кошти у розмірі 50 000 грн., й одразу здійснив перереєстрацію автомобіля, через деякий час здійснив обмін автомобіля у ОСОБА_6 на інший автомобіль. У подальшому, в жовтні 2014 року до нього звернувся ОСОБА_6 з проханням перереєструвати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, у зв?язку з втратою оригінала ОСОБА_17 , на що свідок погодився та 18.10.2014 здійснив перереєстрацію.

Проведено неодноразові службові перевірки територіального сервісного центру № 7443 регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області.

Порушень вимог законодавства, під час видачі дубліката свідоцтва про реєстрацію перевіркою не виявлено.

В ході досудового розслідування проведено аналіз інформації, отриманої у операторів мобільного зв?язку щодо кінцевих з?єднань абонентів мобільного зв?язку, відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у період з жовтня 2014 року по 06.01.2015 не спілкувались між собою, проте встановлені з?єднання між останніми у період з 05.02.2015 по 11.02.2015.

Допитані в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомили, що спілкувались щодо вирішення питання про перереєстрацію транспортного засобу на ОСОБА_4 .

В ході проведення подальшого досудового розслідування, додатково допитана в якості потерпілої ОСОБА_4 , яка зазначила, що предметом вчиненого відносно неї злочину є майно, а саме грошові кошти у сумі 69000 гривень, які остання надала ОСОБА_5 у якості оплати за автомобіль.

Згідно з редакцією КК України зі змінами та доповненнями, чинної на момент вчинення кримінального правопорушення, санкція ч.1 ст. 190 КК України, передбачала покарання у виді штрафу від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або обмеження волі до трьох років.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 92, 110 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, у встановлених КПК України випадках, - на потерпілого.

Закриття кримінального провадження є однією з форм закінчення досудового розслідування, а тому провадження має закриватись лише після всебічного повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки всіх зібраних та перевірених доказів.

Підстави для закриття кримінального провадження встановлено ст. 284 КПК України, при цьому рішення про закриття кримінального провадження може прийматись слідчим, прокурором та судом.

Зокрема, суд закриває кримінальне провадження з підстав, передбачених п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Зі змісту вказаної норми слідує, що для закриття кримінального провадження судом з цієї підстави необхідно існування таких умов: кримінальне правопорушення було вчинене, не встановлено особу, яка його вчинила та минули строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Тобто вчинене діяння містить ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого КК України, однак особу, яка його вчинила не встановлено і сплили строки давності притягнення її до відповідальності.

У Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду по справі № 687/1066/22 від 15 лютого 2024 року, Верховний Суд зазначив, що в провадженні, де потерпілий вказує на конкретну особу як на таку, що вчинила кримінальне правопорушення щодо нього, орган досудового розслідування за результатами всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження має вирішити питання про наявність чи відсутність події кримінального правопорушення, а за її встановлення про наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення в діянні конкретної особи, про достатність доказів для доведення винуватості конкретної особи в суді, про наявність/відсутність підстав до звільнення від кримінальної відповідальності конкретної особи.

Із матеріалів досудового розслідування №0000227 від 14.02.2015 року вбачається, що до вказаного кримінального правопорушення причетний ОСОБА_5 , тобто встановлена конкретна особа як на така, що вчинила кримінальне правопорушення.

У свою чергу, суд під час вирішення питання про закриття кримінального провадження має враховувати, чи дотримано органом досудового розслідування вимоги кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, що є необхідною умовою належного вирішення завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК).

Закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК, у якому потерпілий, зазначаючи про те, що кримінальне правопорушення вчинено конкретними особами, на яких у передбачений КПК спосіб безпосередньо вказує органу досудового розслідування, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (Постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду по справі № 687/1066/22 від 15 лютого 2024 року).

Таким чином суд приходить до висновків про те, що у даній конкретній справі відсутні правові підстави для застосовування положення п. 3-1 ч. 1ст. 284 КПК України стосовно кримінального провадження №0000227 від 14.02.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та закриття в порядку п.3-1 ч. 1ст. 284 КПК України, оскільки для закриття кримінального провадження судом з цієї підстави необхідно існування одночасно таких умов: кримінальне правопорушення було вчинене, не встановлено особу, яка його вчинила та минули строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, однак у даному випадку зазначені підставі відсутні.

Враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження містяться дані про конкретну особу, на яку потерпілий вказує як на таку, що вчинила кримінальне правопорушення, то у порядку, встановленому КПК, вказані дані мають бути перевірені, за результатами чого має бути прийнято рішення або про повідомлення цю особу про підозру, згідно ст.ст.276, 278 КПК, або про закриття кримінального провадження у порядку ст. 284 КПК.

У випадку наявності даних про те, що конкретна особа вчинила кримінальне правопорушення, підстав для закриття кримінального провадження згідно п. 3-1 ч. 1ст. 284 КПК немає, у зв`язку з чим прокурору у клопотанні про закриття кримінального провадження саме з цієї підстави слід відмовити.

Така позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду, відображеною, зокрема, в постанові від 15.02.2024 у справі № 687/1066/22.

Відповідно до засади диспозитивності, поняття якої визначено уст. 26 КПК, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч. 3ст. 26 КПК). Тому з урахуванням цієї засади в межах розгляду клопотання прокурора про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1ст. 284 КПК суд не уповноважений розглядати інші питання, які виходять за межі поданого клопотання, у тому числі щодо неефективності досудового розслідування. Для цього чинним КПК запроваджений інших механізм контролю, а саме через керівників органів прокуратури та/або через слідчого судді.

Враховуючи, що у клопотанні прокурора про закриття кримінального провадження суд відмовляє, то кримінальне провадження №0000227 від 14.02.2015 не підлягає закриттю на підставі п.3-1 ч.1ст.284КПК України та підлягає поверненню прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, встановленому КПК.

Керуючись ст. ст.284,314,370372 КПК, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Прилуцької окружної прокуратури про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000227 від 14.02.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України в порядку п.3-1 ч. 1 ст.284КПК України - відмовити.

Кримінальне провадження повернути прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, встановленому КПК.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_21