Справа № 668/5163/16-к
н.п 1-кп/766/2338/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2025 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі :

головуючого-судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

захисника: ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за 0000422 від 03.02.2014 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чорнобаївка, Білозерського району, Херсонської області, українця, громадянинв України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , солдата, учасника бойових дій, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше в силу ст.89 КК України не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 , в проміжок часу з 00.00 год. 01.06.2014 року до 00.50 год. 01.06.2014 року (більш точного часу в ході досудового розслідування встановлено не було), переслідуючи умисел направлений на протиправне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із корисливих мотивів, повторно, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом віджиму металопластикового вікна, незаконно проникли у житло, а саме до приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали майно, яке належить потерпілій ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: пилосос марки «Elenberg», в результаті чого завдали потерпілій ОСОБА_7 збитків на загальну суму 550 гривень.

Дії ОСОБА_5 за другим епізодом кваліфіковані за ст. 185 ч. 3 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у житло.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, не заперечував проти викладених в обвинувальному акті обставин, щиро розкаявся у вчиненому. Дав показання про те, що в той період він, дійсно, в 2014 році співпрацював з ОСОБА_6 . Вони з ним, шляхом віджиму металопластикового вікна проникли в житло за адресою по АДРЕСА_4 , точний адрес не памятає, де здійснили крадіжку майна. Детали крадіжки не памятає, оскільки пройшло дуже багато часу. Перелік майна, та його вартість не заперечив. Викрадене майно вони здавали на ринку.

Оскільки обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження не оспорюються фактичні обставини справи і, як встановлено судом, вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, визнає недоцільним дослідження інших доказів по справі. При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 суд виходить з наступного:

Станом на час судового розгляду справи набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-ІХ від 18 липня 2024 року, яким було внесені зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч.1 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст.51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч.5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.169.1.1 п.169.1 ст.169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Положеннями ч.1 ст.3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч.6 ст.3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч.1 ст.5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у крадіжки, а саме: таємному викраденні майна ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 на загальну суму 550 гривень, здійсненому 01.06.2014 року, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у житло.

Враховуючи те, що вартість майна, яке викрав ОСОБА_5 за цим епізодом від 01.06.2014 становила 550 грн., тобто ці суми були меншими за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність у 2014 році, а саме 1218 грн., то з огляду на передбачений ст.58 Конституції України і ст.5 КК України підлягає застосуванню принцип зворотної дії закону в часі.

Водночас, відповідно до матеріалів кримінального провадження, зокрема формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановлено факт протиправного проникнення 01.06.2014 року ОСОБА_5 у житло ОСОБА_7 , що обвинуваченим підтверджено під час допиту в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності, а також позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.08.2024 у справі № 127/26638/23, якщо незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища поєднане зі вчиненням крадіжки, кримінальну відповідальність за яку з огляду на вартість викраденого законом не передбачено, вчинене належить кваліфікувати за ст.162 КК України.

З огляду на викладене, в діях обвинуваченого ОСОБА_5 наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, що не погіршує становище останнього.

Об`єктивна сторона ст.162 КК України полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

При цьому, згідно із положеннями ст.337 КПК України та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 288/1158/16, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до ст.12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

З огляду на зміст ч.1 ст. 162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст. 185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_5 за епізодом від 01.06.2014 року відносно потерпілої ОСОБА_7 з ч.3 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України як незаконне проникнення до житла особи.

При призначенні покарання ОСОБА_5 , реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, суд вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особу винного, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має зареєстроване місця проживання, є діючим військовослужбовцем, учасником бойових дій, свою вину визнав в повному об`ємі, сприяв у розкритті кримінальних правопорушень, розкаявся у вчиненому, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 , можливо призначити покарання в межах санкції за ч. 1 ст. 162 КК України пов`язане з обмеженням волі, заборон для призначення якого, враховуючи зміст матеріалів дізнання та правила ст. 61 КК України немає, що відповідатиме завданням та цілям кримінального покарання, та сприятиме виправленню обвинуваченого, оскільки суд дійшов висновку, що призначення такого покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Однак, частиною 5 ст.74 КК України встановлено, що особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження волі чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, минуло три роки.

Вчинені обвинуваченим ОСОБА_5 кримінальні правопорушення за ч.1 ст.162 КК України в силу ч.2 ст.12 цього Кодексу є кримінальними проступками, за вчинення яких передбачений найбільш суворий вид покарання у виді обмеження волі з числа передбачених за його вчинення.

ОСОБА_5 вчинив вказаний кримінальний проступок в 2014 році та з дня його вчинення і до теперішнього часу минуло більш, ніж три роки, протягом цього строку нового злочину не вчинив, та не ухилявся від суду.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що обвинуваченого слід звільнити від призначеного покарання за ч.1 ст.162 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Також, відповідно до приписів ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування норм права, зокрема, ст. 74 КПК України, який викладено у постанові від 18.06.2020 у справі № 756/6876/19 (провадження № 51-5464км19) системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання (ч.ч. 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), «звільнення від відбування покарання» ( ст.ст. 75, 79, 104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення, як виду примусових заходів в цілому. Таким чином, суд, приймаючи рішення про звільнення від покарання, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині та звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру.

На підставі вищевказаного, суд і дійшов висновку, що ухвалюючи вирок у даному кримінальному провадженні, визнає обвинуваченого винуватим у вчинених кримінальних проступках та керуючись ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільняє його від покарання.

Судові витрати та речові докази суду не представлені.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за епізодом від 01.06.2014 року відносно потерпілої ОСОБА_7 з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст. 162 КК України.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченного ч.1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від кримінальної відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

На вирок може бути подана апеляційна скарга протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення до Херсонського апеляційного суду з урахуванням обмежень, визначених ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинувачений має право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Копія вироку негайно після судового засідання вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1