Справа №950/1807/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/770/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді - доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 28 жовтня 2024 року за №0000432, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 12 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою,

учасників кримінального провадження:

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 12 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 24 год 12 березня 2026 року без визначення застави.

Не погодившись з таким судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Лебединського районного суду від 12 січня 2026 року та застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 посилається на те, що вказаною ухвалою йому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою. При цьому суд не врахував того, що він перебуває під вартою більше року, а формулювання ризиків у клопотанні слідчого є аналогічними. Вказує, що ризик переховування є необґрунтованим, оскільки у цьому випадку він не матиме можливості здійснювати процесуальний захист та реалізовувати надані свої права, надавати суду відомості про порушення його процесуальних прав під час досудового слідства та судового розгляду. Апелянт також зазначає, що не знає, хто є свідками у справі, а тому ніяким чином не може впливати на них. ОСОБА_6 вказує, що не має наміру вчиняти протизаконні дії та зобов`язується виконувати обов`язки, визначені судом, у випадку обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Останній також зазначає, що при обранні запобіжного заходу судом не враховані доводи сторони захисту щодо його незадовільного стану здоров`я.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_6 , доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

У Лебединському районному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали суду про тримання під вартою не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що продовжують існувати та не зменшилися ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 12 січня 2026 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою без визначення розміру застави до 24:00 години 12 березня 2026 року.

Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, продовжують існувати, запобігти їм можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого неможливо.

Суд зазначає, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. ч. 1, 2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо їх винуватості чи невинуватості, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96)).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що обвинувачений може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є таким, що не зменшився з часом, та продовжує існувати й ризик незаконного впливу на свідків, які ще не допитані судом.

При цьому колегія суддів зазначає, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження. Тобто, на стадії судового розгляду кримінального провадження, така обставина як «обґрунтована підозра» майже втрачає свою актуальність, так як при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який у свою чергу випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання щодо винуватості чи, навпаки, невинуватості ОСОБА_6 , а намагання надати правову оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) також є цілком виправданим, беручи до уваги фактичні обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності ризиків є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, а при розгляді судом клопотання прокурором було доведене об`єктивне існування обставин, які вказують на ризики.

Твердження обвинуваченого, що при продовженні судом відносно нього запобіжного заходу у виді тримання не враховано доводи сторони захисту щодо його незадовільного стану здоров`я, у зв`язку з чим він не може утримуватись під вартою, не підтверджуються матеріалами справи, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів установлено не було.

Твердження апелянта про те, що суд не врахував, що він перебуває під вартою більше року, а формулювання ризиків у клопотанні слідчого є аналогічними і він не має наміру переховуватись, впливати на свідків та не має наміру вчиняти протиправні дії, не спростовують факту обґрунтованості пред`явленої йому підозри у вчиненні інкримінованих злочинів та не містить доказів, які б спростовували наявність ризиків, про які зазначає прокурор.

А тому, враховуючи вищевказане, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Вирішуючи питання про продовження ув`язнення ОСОБА_6 , ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті держави від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті, відповідно якої під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених ст. ст. 109 114-2, 258 258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК.

Отже, суд першої інстанції також обґрунтованою не визначив розмір застави обвинуваченому ОСОБА_6 .

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і умотивованою, а тому необхідно її залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 12 січня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 24:00 години 12 березня 2026 року, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11