КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/4967/25 Провадження №11-кп/824/4545/2025 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000094, по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Вирішено питання про речові докази, а саме ухвалено конфіскувати у дохід держави грошові кошти в сумі 2000 грн.

За встановлених судом обставин ОСОБА_7 16.02.2025 року о 15:55, за адресою: м. Київ, вул. Будівельників, біля буд. 19, реалізуючи свій умисел, направлений на надання неправомірної вигоди працівникам поліції, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди службовим особам, знаючи, що його дії з надання грошей за уникнення притягнення до адміністративної відповідальності є кримінальним правопорушенням, з метою уникнення притягнення його до адміністративної відповідальності, надав ОСОБА_9 неправомірну вигоду у сумі 2000 грн., за невчинення останнім дій, а саме не складання протоколів про адміністративні правопорушення.

На даний вирок суду перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині вирішення питання про долю речових доказів.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд застосував положення ст.100 КПК України при зверненні в дохід держави грошових коштів в сумі 2 000 гривень, які були предметом кримінального правопорушення та на які накладений арешт ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2025.

Водночас, за доводами прокурора, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме статті 96-1, 96-2 КК України, які є нормами матеріального права, що регламентують застосування спеціальної конфіскації.

Апелянт посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 27.09.2021 у справі № 466/5842/20, відповідно до яких неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є відсутність у вироку суду посилань на положення ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, тобто коли вирок не містить вказівки на необхідність застосування положень матеріального закону щодо спеціальної конфіскації, а містить натомість загальні посилання на необхідність конфіскації цих коштів в порядку положень ст.100 КПК України, зокрема на підставі п. 1 ч. 9 ст. 100 КК України, як знаряддя вчинення злочину. За результатами розгляду апеляційної скарги просить вирок суду змінити в частині вирішення долі речових доказів, на підставі п.3 ч.1 ст. 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати в дохід держави грошові кошти у сумі 2000 грн., які були предметом кримінального правопорушення.

В іншій частині вирок суду просить залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині вирішення долі речових доказів, з наступних підстав.

Суд першої інстанції, діючи у відповідності до положень ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу винного.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.369 КК України учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, а тому у відповідності до положень ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою, крім іншого, суд має зазначити рішення про долю речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 16.02.2025 року о 15:55, за адресою: м. Київ, вул. Будівельників, біля буд. 19, з метою уникнення притягнення його до адміністративної відповідальності, надав ОСОБА_9 , неправомірну вигоду у сумі 2000 грн. за невчинення останнім дій, а саме за не складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Ухвалюючи вирок суд, в порядку статті 100 КПК України прийняв рішення про конфіскацію у дохід держави грошових коштів в сумі 2000 грн.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про долю речових доказів неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 27.09.2021 у справі № 466/5842/20, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є відсутність у вироку суду посилань на положення ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, тобто коли вирок не містить вказівки на необхідність застосування положень матеріального закону щодо спеціальної конфіскації, а містить натомість загальні посилання на необхідність конфіскації цих коштів в порядку положень ст.100 КПК України, зокрема на підставі п. 1 ч. 9 ст. 100 КК України, як знаряддя вчинення злочину.

Пунктом 2 частини 9 статті 100 КПК України визначено, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому гроші, цінності та інше майно, які призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, конфіскуються.

Відповідно до ч.1 ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

За приписами п. 3 ч.1 ст.96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави.

За таких обставин, з урахуванням положень п.3 ч.1 ст.96-2 КК України, грошові кошти в сумі 2000 грн., які визнані у даному кримінальному провадженні речовими доказами, підлягають спеціальній конфіскації, як предмети кримінального правопорушення.

З цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду зміні в частині вирішення питання про долю речових доказів.

Відповідно до положень ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , змінити в частині вирішення питання про долю речових доказів.

На підставі п.3 ч.1 ст. 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати у власність держави грошові кошти у сумі 2000 грн., а саме 4 купюри номіналом по 500 грн. з серійними номерами: ХЄ 8325785, АК 1177937, ВТ 4257696, АЄ 5953289.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

________________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4