КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1255/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 рокузадоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої екологічної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, сірого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , без SIM-картки, що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою збереження речових доказів.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилається на те, що розгляд клопотання прокурора про арешт майна проводився в порушення ст. 172 КПК України, без участі власника майна. Окрім того, представник власника майна не був викликаний до суду для розгляду клопотання про арешт майна.

Зазначає, що розгляд клопотання про арешт майна без участі власника майна чи представника власника майна призводить до неповного дослідження обставин справи і порушення прав таких власників на подання своїх аргументів і заперечень проти накладення арешту.

Крім того вказує, що органом досудового розслідування було вилучено речі, на які ухвалою слідчого судді не було надано дозволу.

Так, 11.11.2025 старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 на підставі ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року по справі №757/54892/25-к, провів обшук за місцем проживання директора Філії Слобожанського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 .

В ході обшуку було вилучено мобільний телефон ОСОБА_6 марки iPhone 15 Pro Max сірого кольору IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_3 , без сімкарти.

При цьому, ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук надано дозвіл на вилучення терміналів мобільного зв`язку в яких відображено телефонні дзвінки, листування, які містять відомості про вчинене кримінальне правопорушення.

Тобто слідчий суддя надав дозвіл слідчому на вилучення виключно таких пристроїв на яких наявна інформація, що становить інтерес для слідства, а не на всі без виключення мобільні термінали, які потраплять слідчому на очі.

Представник також звертає увагу на той факт, що власник майна добровільно надав телефон слідчому для огляду та надав відомості щодо паролю терміналу для безперешкодного подолання системи логічного захисту. Це підтверджується протоколом обшуку від 11 листопада 2025 року.

Слідчий оглянув телефон та не знайшов відомостей, що можуть становити інтерес для слідства, однак прийняв рішення про вилучення мобільного терміналу. Обґрунтування необхідності вилучення мобільного телефону ОСОБА_6 не надано ні під час обшуку, а ні у клопотанні прокурора про накладення арешту на мобільний телефон. Посилання на ніби то необхідність проведення експертиз з мобільним пристроєм є абстрактними та не відповідають дійсності, оскільки прокурором не надано постанови про призначення експертного дослідження щодо вилученого телефону.

На переконання апелянта, постанова про визнання вилученого телефону речовим доказом необґрунтована, тому не відповідає вимогам ст. 110 КПК України. Сама по собі постанова слідчого про визнання предмета речовим доказом не може бути безумовною підставою для утримання такого майна особи, яка не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні. Більше того, ні клопотання про накладення арешту на майно власника, ні додані до нього матеріали не мають посилань на бодай якусь причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, а події, описані у фабулі кримінального провадження не є дотичними до ОСОБА_6 та стосуються службових осіб лісництв Гутнянського надлісництва Філії Слобожанського лісового офісу. Більше того, у фабулі кримінального провадження зазначено про кількість фактично зрубаних дерев з приставкою «БЛИЗЬКО», що не може бути покладено у обвинувачення чи підозру.

Отже, вилучений мобільний термінал, належний ОСОБА_6 , не відповідає критеріям речового доказу у розумінні ст. 98 КПК України та не містить на собі сліди злочину.

У додаткових поясненнях, які надійшли до Київського апеляційного суду 10.12.2025 року представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 посилається також на порушення правил територіальної підсудності. Зокрема зазначає, що згідно з даними, розміщеними на офіційному веб-сайті Державного бюро розслідувань (https://dbr.gov.ua/kontakti), центральний апарат Державного бюро розслідувань, у склад якого входить і Головне слідче управління, знаходиться саме за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 15, тобто в межах територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду міста Києва. Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється структурною одиницею Державного бюро розслідувань, місцезнаходженням якого є адреса: місто Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 15 (Шевченківський район м. Києва).

Таким чином, клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні підсудне Шевченківському районному суду м. Києва, а не Печерському районному суду м. Києва, що підтверджується цілою низкою ухвал Шевченківського районного суду м. Києва.

10.12.2025 року від прокурора ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких прокурор посилається на те, що доводи, наведені в апеляційній скарзі адвоката, є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суперечать нормам процесуального права, а тому подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Власник майна ОСОБА_6 та його представник - адвокат ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна та його представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, як законну та обґрунтовану, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000778 від 29.07.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 246, ч. 3 ст. 209 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у даному кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Спеціалізованої екологічної прокуратури Офісу Генерального прокурора.

Згідно даних клопотання, у ході досудового розслідування встановлено, що службові особи Філії Слобожанського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», діючи умисно, за попередньою змовою зі службовими особами Краснокутського лісництва, Шарівського лісництва, Володимирівського лісництва Гутнянського надлісництва Філії Слобожанського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», використовуючи службове становище всупереч інтересам служби без законних на те підстав, організували схему незаконної порубки деревини та реалізації необлікованих лісоматеріалів із навмисним заниженням їх фактичної кубомаси та сортності порід деревини.

Так, встановлено що в кварталі 160 виділі 5 Краснокутського лісництва Гутнянського надлісництва Слобожанського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», вид рубки - вибірково-санітарна, лісорубний квиток № 0087 від 12.05.2025, згідно матеріалів відводу в рубку відведено 52 дерева «дуб звичайний», проте фактично здійснено вирубку здорових дерев породи «дуб звичайний» в кількості близько 90 дерев, що свідчить про перевищення кількості зрубаних дерев над кількістю, передбаченою у матеріалах відводу в рубку.

Також, встановлено що в кварталі 160 виділі 4, Краснокутського лісництва Гутнянського надлісництва Слобожанського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», вид рубки - вибірково-санітарна, лісорубний квиток № 0100 від 12.05.2025, згідно матеріалів відводу в рубку відведено 21 дерево «дуб звичайний», проте фактично здійснено вирубку здорових дерев породи «дуб звичайний» в кількості близько 50 дерев, що також свідчить про перевищення кількості зрубаних дерев над кількістю, передбаченою у матеріалах відводу в рубку.

До того ж, встановлено факт незаконної порубки лісопродукції (дубу) з лісових ділянок, розташованих у 44 та 54 кварталі Шарівського лісництва Гутнянського надлісництва Філії Слобожанського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та її реалізація на адресу ФОП ОСОБА_10 . Згідно з наявними обліковими даними, реалізація лісопродукції з вказаних ділянок у зазначений період відсутня.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що з метою приховування незаконної діяльності та штучного заниження кубомаси лісопродукції, надлишкові об`єми деревини формуються на етапі відведення дерев у рубку посадовими особами, відповідальними за проведення зазначених робіт, а саме провідним інженером лісового господарства з відведення і таксації лісосік Філії ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та інженером лісового господарства з відведення і таксації лісосік ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відпуск вказаної лісопродукції здійснював майстер на заготівельних роботах ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також встановлено, що до протиправної діяльності було формально залучено фізичну особу - підприємця ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (основний вид діяльності - лісозаготівля та інша діяльність у сфері лісового господарства).

При цьому встановлено, що ФОП ОСОБА_14 фактично не здійснює господарську діяльність, пов`язану з виконанням робіт із розробки лісових ділянок, а використовується службовими особами Гутнянського надлісництва Філії Слобожанського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» як фіктивний підрядник з метою створення видимості законності проведення лісозаготівельних робіт.

11.11.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2025 року у справі № 757/54892/25-к проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого вилучено мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, сірого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , без SIM-картки, що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 від 11.11.2025 року вилучений мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, сірого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , без SIM-картки, що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

12.11.2025 року прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої екологічної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна, у якому просив накласти арешт на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, сірого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , без SIM-картки, що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що вилучення мобільного телефону здійснено у зв`язку з тим, що даний пристрій містить та/або може містити цифрову інформацію у вигляді контактів, листування, журналів дзвінків, даних месенджерів, хмарних сервісів, геолокаційних відомостей, файлів та інших електронних слідів, які мають істотне доказове значення для встановлення обставин учиненого кримінального правопорушення, при цьому існувала реальна загроза зміни, видалення, знищення або блокування зазначених даних у разі повернення телефону його власнику, а тому накладення арешту на вилучений пристрій є необхідним для забезпечення збереження речового доказу, недопущення доступу сторонніх осіб до його вмісту та забезпечення можливості проведення повної судової комп`ютерно-технічної експертизи.

Таким чином, з метою забезпечення схоронності вказаних вище речових доказів, враховуючи, що з матеріалів досудового розслідування вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, орган досудового розслідування вважає, що необхідно накласти арешт на зазначене майно.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої екологічної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на майно вилучене 11.11.2025 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме мобільний телефон iPhone 15 Pro Max, сірого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , без SIM-картки, що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою збереження речових доказів.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000778 від 29.07.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 246, ч. 3 ст. 209 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу та запобігання його приховуванню, пошкодженню, знищенню, перетворенню, відчуженню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вилучений мобільний телефон, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 11.11.2025 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, та сам мобільний телефон не може бути доказом у даному кримінальному провадженні є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що мобільний телефон може містити відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а отже, відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Посилання представника в апеляційній скарзі на ту обставину, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05.11.2025 року не було надано дозвіл на вилучення мобільного телефону, не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна з цих підстав.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність мобільного телефону у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання та вилучення в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05.11.2025 року про дозвіл на обшук не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з мобільного телефона, оскільки власник майна надав слідчому пароль для безперешкодного подолання системи логічного захисту, до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що 09.12.2025 слідчим у кримінальному провадженні призначено судову комп`ютерно-технічну експертизу вилученого у ОСОБА_16 мобільного телефону. Проведення експертизи доручено експертам Державного науково дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Судову експертизу призначено з метою встановлення чи наявна на вказаному мобільному телефоні переписка (в тому числі графічні файли) між особами, які можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення, в тому числі з метою відновлення видалених файлів переписки та з інших питань.

Колегією суддів перевірено також і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без виклику та за відсутності власника майна та його представника. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів не вважає її істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту, відновлено під час апеляційного розгляду, де останній не був обмеженим в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Посилання апелянта про здійснення розгляду клопотання прокурора з порушенням правил підсудності, ретельно перевірялися колегією суддів, проте не знайшли свого підтвердження.

Згідно положень ст. 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділи детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Згідно затвердженої Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020 організаційної структури Державного бюро розслідувань, Головне слідче управління належить до структури Центрального апарату Державного бюро розслідувань.

Як убачається з даних наявних у справі процесуальних документів Державного бюро розслідувань, зокрема даних постанов про визначення групи слідчих, листів, тощо, адресою місцезнаходження вказаного органу зазначено: м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28, що знаходиться у межах територіальної юрисдикції Печерського районного суду міста Києва.

Наведене узгоджується і з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та даними офіційного сайту Державного бюро розслідувань.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про розгляд клопотання слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва із порушенням правил територіальної підсудності.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3