У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000030, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вознесенську Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6

потерпіла ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року ОСОБА_5 визнано винним в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 завдану їй моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник просить вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року, відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України, скасувати і закрити кримінальне провадження з підстав не доведення вини ОСОБА_5 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням вимог кримінального процесуального та матеріального законодавства України, а також ґрунтується на припущеннях.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не здійснив повного, всебічного й неупередженого судового розгляду, не з`ясував усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановив належним чином ознаки суб`єкта злочину, не дослідив належно суб`єктивну сторону, не оцінив альтернативні версії сторони захисту, не проаналізував суперечності між показаннями свідків та потерпілої, та не надав вмотивованих пояснень відхилення показань свідків захисту. Крім того, суд виклав окремі показання вибірково або викривлено, при цьому не надав їм належної оцінки відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Захисник наголошує на тому, що суд першої інстанції помилково визнав представником влади потерпілу ОСОБА_9 , яка є посадовою особою місцевого самоврядування, а не державної влади. При цьому суд не врахував ані положення ст. 342 КК України, ані постанову Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26.04.2002 р, ані чинне законодавство України, яким визначено правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування. Тобто, у діях ОСОБА_5 відсутній об`єктивний склад інкримінованого діяння.

Апелянт вказує, що в судовому засіданні не доведено наявність умислу на протидію виконанню представником влади службових повноважень. Суд в основу вироку поклав показання зацікавленої особи - потерпілої, яка надавала суперечливі пояснення, змінювала їх, ухилялась від чітких відповідей та була виправлена прокурором. У той же час, свідки сторони захисту, зокрема свідок ОСОБА_10 , пр. ямо заперечили факт вчинення ОСОБА_5 будь-яких активних дій, які могли б свідчити про опір.

Захисник звертає увагу на грубе порушення правил оцінки доказів, а саме суд безпідставно послався на відеозапис, походження якого не встановлено, джерело його отримання не підтверджено, оригінал запису та записуючий пристрій до справи не долучались, експертиза автентичності не проводилась. Відео не значилось у Реєстрі досудового розслідування, як доказ і було досліджене з ініціативи суду, попри заперечення сторони захисту, що є порушенням принципу змагальності сторін. Також зазначається, що жоден доказ у справі не доводить вину обвинуваченого поза розумним сумнівом, як того вимагає практика ЄСПЛ.

Крім того, захисник відзначає, що вироком частково задоволено цивільний позов потерпілої, однак у справі відсутні процесуальні рішення про визнання її цивільним позивачем. Позовні вимоги не підтверджені жодними належними доказами, а розмір моральної шкоди визначено довільно, без врахування положень постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р.

Також вказує на порушення ст. 374 КПК України, оскільки у вироку не наведено належного формулювання обвинувачення, відсутня оцінка окремих доказів, не зазначено мотивів призначення покарання, не викладено підстав зміни чи підтримання обвинувачення. Суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, що суперечить принципу диспозитивності та змагальності.

На підставі викладеного, апелянт просить скасувати вирок Вознесенського міськрайонного суду від 17.02.2025 р., закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_5 , або ухвалити виправдувальний вирок, оскільки докази, надані стороною обвинувачення, не доводять наявність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України, а вирок першої інстанції є необґрунтованим та таким, що суперечить практиці ЄСПЛ і положенням Конституції України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

10.04.2023 р. ОСОБА_9 призначено на посаду головного інспектора з паркування відділу інспекції з питань контролю за паркуванням апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради відповідно до розпорядження міського голови Вознесенської міської ради від 06.04.2023 р. № 109-рк «Про призначення ОСОБА_9 на посаду головного інспектора з паркування відділу інспекції з питань контролю за паркуванням апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради».

10.12.2023 р. о 08.00 год. ОСОБА_9 у форменому одязі з розпізнавальними знаками і закріпленим на одязі технічним приладом натільною боді камерою марки Bodi Cam Р21С0499, інвентаризаційний номер 101480287, що має функції фото і відеозапису, приступила до виконання своїх службових обов`язків, а саме здійснювала піше патрулювання в межах територіальної громади м. Вознесенська.

Приблизно о 11.57 год., в ході здійснення пішого патрулювання вулиць Одеської та Київської в м. Вознесенську, головним спеціалістом інспектором з паркування відділу інспекції з питань контролю за паркуванням апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради ОСОБА_9 виявлено легковий автомобіль марки «КІА Спортетдж», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який стояв припаркований з порушенням правил паркування транспортних засобів по вул. Київській в районі буд. № 12, яким керував ОСОБА_5 . В свою чергу ОСОБА_5 , побачивши біля свого автомобіля інспектора з паркування ОСОБА_9 , з метою провокації неіснуючого конфлікту, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій підійшов до ОСОБА_9 та став забороняти останній здійснювати відео фіксацію порушень правил паркування. ОСОБА_9 , з метою припинення адміністративного правопорушення у сфері правил дорожнього руху, як представник влади, зробила останньому зауваження припинити свої протиправні дії, на яке ОСОБА_5 ніяк не відреагував, а навпаки, діючи умисно, розуміючи, що перед ним знаходиться представник влади, яка виконує покладені на неї обов`язки, скоротивши дистанцію, підійшов до ОСОБА_9 і розпочав чинити відносно неї опір, а саме шарпати останню за формений одяг та, шляхом зривання, зняв з форменого одягу ОСОБА_9 технічний прилад натільну боді камеру марки Bodi Cam Р21С0499, інвентаризаційний номер 101480287, яку поклав до салону автомобіля марки «КІА Спортетдж» реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також виразився в бік ОСОБА_9 словом ненормативної лексики.

Отже, ОСОБА_5 , діючи умисно, позбавив головного спеціаліста інспектора з паркування відділу інспекції з питань контролю за паркуванням апарату виконавчого комітету Вознесенської міської раді ОСОБА_9 можливості подальшого виконання своїх посадових обов`язків по документуванню адміністративного правопорушення у сфері правил дорожнього руху. По прибуттю на місце події працівників поліції, ОСОБА_5 повернув головному спеціалісту інспектору з паркування відділу інспекції з питань контролю за паркуванням апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради ОСОБА_9 натільну боді камеру марки Bodi Cam Р21С0499, інвентаризаційний номер 101480287.

Дії ОСОБА_5 , судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 342 КК України, як опір представникові влади під час виконання ним службових обов`язків.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував, обставини скоєння кримінального правопорушення, ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, є учасником бойових дій, інвалідом 3 групи, раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з цим, оцінка доказів полягає у тому, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.

На переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції в достатній мірі відповідає вказаним вимогам, судом належним чином встановлено час, місце, форму вини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, як того вимагають ст. ст. 91, 374 КПК України.

У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, на підставі ст. 63 Конституції України, відмовився надавати пояснення.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_5 вини, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України, підтверджується дослідженими судом першої інстанції матеріалами кримінального провадження, зокрема даними:

- заяви ОСОБА_9 від 10.12.2023 р., в якій остання просить притягнути до відповідальності невідому їй особу, яка 10.12.2023 р. приблизно об 11.50 год., під час виконання нею службових обов`язків, висловлювався в її бік нецензурною лайкою, поводив себе агресивно, намагався вирвати робочий планшет та вирвав боді-камеру, яку повернув на вимогу поліцейського;

- дослідженого у суді першої інстанції диску, на якому записаний відеозапис, за даними якого жінка каже про те, що чоловік їй погрожує, а чоловік, зовні схожий на ОСОБА_5 , підходить до джерела відеозапису і робить рух рукою в напрямку записуючого пристрою, а потім ще один та відеозапис припиняється.

Інші письмові матеріали, зокрема: розпорядження міського голови Вознесенської міської ради від 06.04.2023 р. № 109-рк та від 06.04.2023 р. № 110-ру; рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради № 262 від 08.05.2023 р.; посадова інструкція головного спеціаліста інспектора з паркування відділу інспекції з питань контролю за паркуванням апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради; табель робочого часу за грудень 2023 року; повідомлення міського голови Вознесенської міської ради від 01.04.2024 р. та від 02.04.2024 р. підтверджують статус ОСОБА_9 , як інспектора з паркування та її повноваження, в тому числі контролювати дотримання водіями правил паркування транспортних засобів.

Допитана в ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_9 послідовно описала, що, виконуючи обов`язки інспектора з паркування у форменому одязі з боді-камерою, виявила автомобіль ОСОБА_5 , припаркований з порушенням правил, та розпочала його фотофіксацію. На її адресу пролунали вигуки й нецензурні висловлювання, після чого ОСОБА_5 , підійшовши впритул, схопив її за одяг, зірвав з форменого одягу боді-камеру та забрав її до салону свого автомобіля. Потерпіла вказала, що внаслідок цього втратила можливість продовжувати фіксацію правопорушення, перебувала в емоційно пригніченому стані, викликала поліцію, а боді-камеру обвинувачений повернув уже після прибуття працівників поліції.

Показання свідка ОСОБА_10 підтверджують факт перебування ОСОБА_5 біля магазину поруч із його автомобілем, появу інспектора з паркування, яка здійснювала фотозйомку авто, усні зауваження з боку ОСОБА_5 щодо необхідності припинити фотографування та словесний конфлікт між ним та інспектором. Свідок вказав, що на нетривалий час відлучався до приміщення магазину, після чого побачив, що обвинувачений відійшов у напрямку ринку, а згодом на місце події прибула поліція.

Свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції показав, що, перебуваючи на чергуванні в складі екіпажу поліції, отримав повідомлення про те, що інспектору з паркування забрали боді-камеру і водій намагається залишити місце події. Прибувши за викликом, він побачив жінку у формі інспектора з паркування та автомобіль, який рухався з місця події, що був зупинений екіпажем. За його словами, саме ОСОБА_5 вийшов з автомобіля, поводився збуджено, голосно розмовляв, а після зауважень та пояснень потерпілої повернув їй боді-камеру зі словами, що віддає її назад.

Показання свідка ОСОБА_12 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 і підтверджують, що екіпаж поліції прибув за повідомленням про заволодіння боді-камерою інспектора з паркування та спробу виїзду з місця події. Свідок зазначив, що на місці події перебувала жінка у формі з написом «Інспектор з паркування», яка вказала на водія автомобіля як на особу, що забрала в неї боді-камеру. ОСОБА_12 підтвердив, що після зупинки автомобіля ОСОБА_5 поводився емоційно, але в присутності поліцейських дістав боді-камеру з автомобіля та повернув її потерпілій.

Наведені докази у своїй сукупності зокрема показання потерпілої ОСОБА_9 та свідків, а також письмові матеріали щодо статусу інспектора з паркування та походження боді-камери переконливо підтверджують, що саме ОСОБА_5 , усвідомлюючи службовий статус потерпілої, вчинив активні дії, спрямовані на протидію виконанню нею своїх повноважень, зірвавши з неї боді-камеру та фактично припинивши фіксацію правопорушення. Вказані докази узгоджено відтворюють обстановку події, механізм протидії представнику влади та її наслідки, при цьому, усі докази здобуті у передбаченому законом порядку, є належними та допустимими, а суд першої інстанції дав їм правильну юридичну оцінку в їх взаємозв`язку та сукупності, обґрунтовано дійшовши висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України.

Посилання захисника на те, що інспектор з паркування є виключно посадовою особою органу місцевого самоврядування і, в силу цього, не може вважатися представником влади у розумінні ст. 342 КК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні.

Як вбачається з розпоряджень міського голови, Положення про відділ інспекції з питань контролю за паркуванням, посадової інструкції та інших документів, ОСОБА_9 як головний спеціаліст інспектор з паркування наділена правом від імені виконавчого комітету Вознесенської міської ради розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 122 КУпАП, та накладати адміністративні стягнення за порушення правил зупинки і стоянки транспортних засобів. Її повноваження прямо пов`язані з реалізацією владних управлінських функцій, у тому числі прийняттям обов`язкових для громадян рішень постанов у справах про адміністративні правопорушення.

Отже, інспектор з паркування, який від імені органу місцевого самоврядування реалізує владні повноваження, є представником влади в розумінні ст. 342 КК України, незалежно від того, що він є посадовою особою органу місцевого самоврядування, а не органу державної влади. Саме з таким статусом ОСОБА_9 виконувала 10.12.2023 р. свої службові обов`язки, що підтверджено письмовими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Доводи апелянта, зведені до формального протиставлення понять «посадова особа місцевого самоврядування» та «представник влади», ґрунтуються на довільному тлумаченні закону та не спростовують висновків суду щодо наявності в даних правовідносинах суб`єкта злочину, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України.

Твердження захисника про зацікавленість потерпілої та нібито суперечливість її пояснень не знаходять підтвердження у матеріалах справи.

Так, суд першої інстанції навів зміст показань ОСОБА_9 у вироку, порівняв їх з показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також з письмовими доказами й відеозаписом, і вмотивовано дійшов висновку, що показання потерпілої є послідовними, логічними та узгоджуються з іншими доказами у справі.

Свідок ОСОБА_10 , на показання якого посилається сторона захисту, фактично підтвердив, що інспектор з паркування фотографувала автомобіль обвинуваченого, між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 виникла словесна суперечка, сам свідок певний час перебував у приміщенні магазину й не спостерігав усю подію від початку до кінця.

Показання свідка ОСОБА_13 не спростовують факту застосування фізичної сили та вилучення боді-камери, а відображають обмежене сприйняття подій свідком, тому апеляційний суд не встановив будь-яких даних, які б свідчили про надання потерпілою завідомо неправдивих показань або наявність істотних суперечностей. Сам по собі той факт, що потерпіла є процесуально зацікавленою особою, не робить її показання недопустимими чи недостовірними і не звільняє суд від обов`язку оцінювати їх за правилами ст. 94 КПК України разом з іншими доказами.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо нібито однобічної та вибіркової оцінки показань судом першої інстанції, спростовуються змістом вироку та матеріалами провадження.

Доводи захисника про те, що суд безпідставно поклав в основу обвинувачення відеозапис, походження якого не встановлено, апеляційний суд вважає безпідставними.

Відповідно матеріалам провадження, диск з відеозаписом долучений до матеріалів справи, як частина адміністративного матеріалу за ст. 173 КУпАП відносно ОСОБА_5 , який постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.12.2023 р. переданий до органу досудового розслідування у зв`язку з виявленням ознак кримінального правопорушення. У протоколі судового засідання у справі про адміністративне правопорушення зазначено, що саме цей диск наданий суду ОСОБА_9 і долучений до відповідних матеріалів.

У ході розгляду кримінального провадження потерпіла підтвердила, що відеозапис на цьому диску відображає події 10.12.2023 р. за її участю. Захист не заявляв клопотань про призначення експертизи щодо автентичності запису та не надав жодних даних про його монтаж чи зміну.

За таких обставин підстав розцінювати даний відеозапис, як недопустимий доказ у розумінні ст. ст. 8687 КПК України апеляційний суд не вбачає. Його походження, спосіб отримання та долучення до матеріалів кримінального провадження підтверджені сукупністю документів.

Стосовно інших документів (положення про відділ, посадова інструкція, листи міського голови, адміністративний матеріал за ст. 173 КУпАП), суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вони були отримані дізнавачем у порядку ст. 93 КПК України на підставі офіційних запитів, належним чином завірені та не пов`язані з будь-яким втручанням у права та свободи особи, яке могло б потягти визнання їх недопустимими.

Твердження захисника про їх недопустимість обмежуються загальними посиланнями на норми КПК України і не містять конкретного зазначення, яке саме право порушено, в чому полягає істотність такого порушення та яким чином це могло вплинути на результат розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що цивільний позов задоволено за відсутності належного процесуального рішення про визнання ОСОБА_9 цивільним позивачем, апеляційний суд вважає формальними.

З вироку вбачається, що потерпіла в порядку ст. 128 КПК України заявила цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000 грн., цей позов оголошений у судовому засіданні, обговорювався сторонами та став предметом судового розгляду. Часткове задоволення позову і стягнення на користь ОСОБА_9 15 000 грн. фактично означає визнання за нею процесуального статусу цивільного позивача. Вимоги КПК України не передбачають обов`язкового постановлення окремої ухвали про визнання особи цивільним позивачем як єдиної форми реалізації її процесуального статусу, якщо з матеріалів провадження очевидно, що позов прийнято до розгляду і по ньому ухвалено рішення.

Щодо розміру моральної шкоди, суд першої інстанції, на відміну від позиції позивача, зменшив її до 15 000 грн., зазначивши критерії, які врахував: характер і тривалість душевних страждань, порушення звичного ритму життя, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя після події, а також принципи розумності, виваженості й справедливості.

Захисник у своїй апеляційній скарзі не навів жодного альтернативного розрахунку, не заперечив факту заподіяння моральної шкоди потерпілій і фактично обмежився загальним посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. без конкретизації того, які саме положення цієї постанови судом порушено.

За таких обставин підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення в частині цивільного позову апеляційним судом не встановлено.

Посилання захисника на відсутність у діях ОСОБА_5 умислу, апеляційний суд оцінює критично, оскільки обвинувачений бачив формений одяг з написом «Інспектор з паркування», технічні засоби фіксації, усвідомлював, що щодо його автомобіля здійснюються дії з документування адміністративного порушення, словесно заперечував такі дії, а потім застосував фізичну силу до особи, яка ці повноваження здійснювала, та вилучив засіб відеофіксації. Така послідовність свідчить не про випадковість, а про цілеспрямованість поведінки обвинуваченого, спрямованої на перешкоджання виконанню представником влади її службових обов`язків.

Отже, висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_5 як об`єктивних, так і суб`єктивних ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України, є мотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК України доведена належними, допустимими й достатніми доказами, отриманими відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для скасування або зміни вироку, як того просить апелянт не має.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3