Справа № 486/815/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка кримінальне провадження №0000032, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 лютого 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тузли Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, з середньо - технічною освітою, не працюючого, не одруженого, на час вчинення інкримінованого діяння мав статус військовослужбовця ЗСУ по мобілізації і займав посаду гранатометника 2 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 ; зареєстрований і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

ВСТАНОВИВ :

Формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним

Суд визнав доведеним, що 22 січня 2025 року приблизно о 16 год. 17 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи у холі першого поверху першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_6 , не маючи умислу на заподіяння останній тілесних ушкоджень, але діючи з необережністю у формі кримінально протиправної недбалості, тобто, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча, виходячи із своєї фізичної сили, обмеженого простору та твердої підлоги, повинен був і міг передбачити спричинення шкоди здоров`ю потерпілої, із застосуванням фізичної сили, намагаючись відібрати у У ОСОБА_6 сумку, яку вона утримувала правою рукою, виштовхнув її з кабіни ліфта, внаслідок чого ОСОБА_6 , втративши рівновагу, впала на плиткову підлогу та отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у виді компресійного перелому виростка лівої стегнової кістки з розвитком гемартрозу.

Тим самим ОСОБА_5 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України, а саме: необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, у тому числі й за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінальної справи, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Встановлені судом обставини у межах цієї справи і докази на їх підтвердження

Обвинувачений ОСОБА_5 під час слухання справи в суді у відповідь на пропозицію головуючого надати показання щодо висунутого йому обвинувачення, зіслався на положення ст. 63 Конституції України, проте, в ході допиту потерпілої і дослідження письмових доказів сторони обвинувачення все ж таки висловив свою позицію.

Зокрема, вказав, що потерпілу раніше не знав, а зустрів її на розі будинку, у якому вона проживає. Побачив, як вона лежала на брудному асфальті, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. У зв`язку із цим, вирішив допомогти їй потрапити додому, так як вона в бруді, постійно хиталась і падала.

Оскільки він забруднився через неї, то мав намір помити руки і почистити одяг у її квартирі.

Але коли зайшли до ліфту, то потерпіла подряпала його обличчя.

Вказав, що ніяких тілесних ушкоджень не спричиняв, потерпіла вводить суд в оману і має намір заробити на ньому гроші, бо тілесні ушкодження, можливо, їй спричинив її чоловік. І загалом потерпіла сприймає його як злочинця, у той час, як він намагався допомогти їй дістатись додому.

Щоправда, в подальшому обвинувачений змінив свою позицію на прямо протилежну і свою провину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення визнав, викладені в обвинувальному акті обставини щодо часу, місця, способу і наслідків, які настали внаслідок його дій, не оспорював, а так само і не спростовував надан стороною обвинувачення докази.

Потерпіла ОСОБА_6 в ході допиту згідно із правилами ст. 353 КПК України дала показання про те, що 22 січня 2025 року близько 16 год. 20 хв. вона поверталась додому з роботи.

Коли ввійшла до під`їзду свого будинку, то за нею зайшов і обвинувачений. Викликавши ліфт, вона запитала у нього про причини його знаходження тут, оскільки раніше його не знала і, водночас, він не є мешканцем багатоповерхівки, у якій вона проживає.

Чи надав обвинувачений їй на це відповідь, вона не пам`ятає.

Коли відчинились двері ліфта, то обвинувачений зайшов разом з нею в середину, після чого, намагаючись вирвати у неї сумку, виштовхнув її з ліфта. Внаслідок цього вона впала і вдарилась лівою ногою об покриту плиткою підлогу.

Але так як в цей час до під`їзду зайшла мешканка будинку і викликала ліфт, то вона разом із нею піднялась на свій поверх.

До лікаря звернулась наступного дня, оскільки сильно боліла нога.

Вже в лікарні їй діагностували перелом ноги із накладенням гіпсу, у якому вона провела тривалий час.

Ці показання обвинуваченого і потерпілої, враховуючи, що вони отримані у встановлений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимими, і, водночас, належними, оскільки, вони самі по собі і в сукупності прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, а так само й інших обставин, які мають для нього значення, зокрема, щодо часу, місця, способу учиненого правопорушення і наслідків, що настали внаслідок його учинення.

У свою чергу, прокурор, підтримуючи висунуте ОСОБА_5 обвинувачення, посилався на те, що 22 січня 2025 року ОСОБА_6 звернулась до ВП №3 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області із заявою про притягнення до відповідальності невідомого їй чоловіка, який цього ж дня, приблизно о 16:16 год., у під`їзді будинку №2 по проспекту Соборності в м. Південноукраїнську на грунті неприязних відносин шарпав її за куртку і сумку, внаслідок чого вона впала та вдарилась головою.

22 січня 2025 року її заява була зареєстрована в ЄО за №452, що підтверджується відповідним рапортом.

Невідомо з яких причин, але відомості за цим повідомленням були внесені до ЄРДР за №0000032 лише 02 лютого 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

В ході досудового розслідування було встановлено, що в приміщенні першого під`їзду будинку №2 по проспекту Соборності в м. Південноукраїнську Миколаївської області наявні камери внутрішнього та зовнішнього відео спостереження.

У зв`язку із цим, на підставі постанови слідчого ВП №3 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області від 10 лютого 2025 року, з метою з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, за участі голови ОСББ ОСОБА_7 було знято показання з внутрішніх та зовнішніх камер відеоспостереження, на яких зафіксовано подію, що мала місце 22 січня 2025 року у під`їзді №1 будинку №2 по проспекту Соборності в м. Південноукраїнську за участі обвинуваченого та потерпілої, що підтверджується відповідним протоколом від 10 лютого 2025 року.

Власне, обвинувачений і не заперечував своєї присутності у вказаному місці та причетності до події.

Показання камер знято на диск для лазерних систем зчитування типу CD-R700 MB video 80 min 52x «Media», який запаковано в пакет №1, який, у свою чергу, скріплено печаткою «Для пакетів».

Переглядом двох відео файлів, що наявні на вказаному диску, було встановлено, що 22 січня 2025 року о 16:15 годині ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом увійшли до під`їзду будинку. Коли ОСОБА_6 натискала кнопку виклику ліфта, ОСОБА_5 стояв поруч обличчям до неї. В якийсь момент ОСОБА_6 відштовхнула його від себе, а сама зайшла в середину ліфта.

Відеозаписом зафіксовано, що після цього ОСОБА_5 слідом за ОСОБА_6 зайшов до кабіни ліфта.

Суд відмічає, що потерпіла як в ході досудового розслідування, так і в суді дала показання про те, що в середині кабіни ліфта обвинувачений ривком намагався відібрати сумку, яку вона міцно утримувала в правій руці, в процесі чого, застосовуючи фізичну силу, виштовхнув її з ліфта.

При цьому, вона втратила рівновагу і впала на підлогу, вдарившись лівим коліном.

Протокол містить зображення падіння потерпілої на підлогу та подальшого відібрання обвинуваченим її сумки, яку вона тримала у правій руці.

Протоколом зафіксовано появу сторонніх жінки та чоловіка, після чого ОСОБА_6 заходить до ліфту, а ОСОБА_5 виходить із холу під`їзду.

Незрозуміло для чого і неясно із яких логічних міркувань, але постановою слідчого від 25 лютого 2025 року два відео файли, які знаходяться на диску типу CD-R700 MB video 80 min 52x «Media», визнано документом.

Яке правове чи практичне значення для кримінального провадження має це процесуальне рішення слідчого залишається невідомим.

Але, у будь якому випадку, суд не встановив внаслідок цього істотного порушення прав учасників кримінального процесу, що могло б зумовити визнання фактичних даних, які містять у собі файли з відеозаписом, недопустимим доказом.

Тому переглянувши в судовому засіданні два відеофайли, що містяться на диску CD-R700 MB video 80 min 52x «Media», суд простежив перебіг безпосередньо самої події і вважає, що показання потерпілої за своїм змістом і суттю повністю збігаються із наявними у них фактичними даними.

Відповідно, виходячи із сукупності усіх цих узгоджених між собою відомостей, суд встановив, що обвинувачений, перебуваючи разом із потерпілою в середині кабіни ліфта, намагався вирвати сумку, яку вона утримувала правою рукою, в процесі чого виштовхнув її в хол під`їзду, від чого потерпіла втратила рівновагу і впала на тверду підлогу, вдарившись коліном, внаслідок чого, згідно висновку експерта № 47 від 27 лютого 2025 року отримала середнього ступня тяжкості тілесні ушкодження у виді компресійного перелому виростка лівої стегнової кістки, що супроводжувався гемартрозом (кров в порожнині суглобової сумки), що підтверджено результатами МРТ.

Вказані ушкодження виникли від травматичної дії тупого предмета, могли утворитися як від удару, так і при ударі об такий, не виключено внаслідок падіння із вертикального положення на тверду площину.

Експерт вказав, що ушкодження у виді компресійного перелому виростка лівої стегнової кістки не було небезпечним для життя, але викликало тривалий розлад здоров`я на строк більше 21 дня і не могло утворитись внаслідок ударів кулаками чи взутими ногами.

Аналізуючи ці докази, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченого, судячи із дослідженого процесу його взаємодії із потерпілою, знаходились у прямому причинному зв`язку зі отриманими нею тілесними ушкодженнями, так потерпіла впала на тверду поверхню в результаті безпосередньо впливу на неї з боку обвинуваченого, а саме: намагання із застосуванням фізичної сили відібрати у неї сумку і штовханини у зв`язку із цим.

У підсумку, суд вказує, що усі досліджені ним докази, як кожен окремо, так і у сукупності, з урахуванням показань потерпілої і коментарів обвиувначеного, підтверджують обставини, що регламентовані ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення (часу, місця, способу, обставин його вчинення і наслідків, що настали), а так само і винуватості обвинуваченого, у т.ч. форми вини, мотивів і мети, а тому свідчать про дійсність усіх ознак інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому, усі фактичні дані у цьому провадженні отримані у цілому із застосуванням належної правової процедури, так як виходять із належних процесуальних джерел, зібрані уповноваженими суб`єктами і у належному процесуальному порядку за наявності на те правових підстав.

Істотного порушення основоположних прав особи, яка піддається кримінальному переслідуванню, гарантованих Конституцією та законами України, у тому числі й міжнародними договорами, що могло б зумовити недопустимість того чи іншого доказу, судом не виявлено.

Кваліфікації дій обвинуваченого та стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за учинене ним кримінальне правопорушення

Верховний Суд неодноразово наголошував, що кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння (наприклад, постанова від 04 лютого 2020 року у справі № 705/623/18).

Тож, кваліфікуючи дії обвинуваченого, суд враховує, що кримінальна відповідальність за ст.128 КК України настає, серед іншого, у разі спричинення необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Тобто, злочин відноситься до категорії необережних.

У свою чергу, ККС ВС у постанові від 25 вересня 2028 року у справі № 684/766/15-к роз`яснив, що необережний злочин включає як умисне вчинення особою певної дії або послідовності дій, фактичну сторону яких особа усвідомлює та результат яких вона передбачає й бажає досягнути, з одного боку, так і наслідки, які не охоплювалися умислом винної особи, з іншого боку. Отже, необережний злочин відрізняється від умисного лише з огляду на ставлення винної особи до наслідків своїх дій, хоча самі дії в обох випадках вчиняються свідомо.

Суд встановив, що обвинувачений контактував із потерпілою, шарпаючи із значною силою її сумку, яку вона утримувала правою рукою. Внаслідок таких дій потерпіла втратила рівновагу і впала на тверду підлогу, внаслідок чого отримала середньо ступня тяжкості тілесні ушкодження, що описані судом вище.

Крім цього, суд виснував, що такі дії обвинуваченого перебували у прямому причинному зв`язку із отриманими потерпілою тілесними ушкодженнями середнього ступня тяжкості.

Тобто, обвинувачений вчиняв певні дії, які він усвідомлював і бажав настання їх результату, а саме і лише - вирвати сумку потерпілої. Тим більше, незрозуміло з якою метою.

З іншого боку, наслідки у виді компресійного перелому виростка лівої стегнової кістки, що супроводжувався гемартрозом, очевидно, що не охоплювались його умислом.

Бо не доведено, що обвинувачений передбачав і бажав досягти саме перелому ноги потерпілої.

Отже, очевидно, що було учинено необережний злочин.

Та згідно ч.1 ст. 25 КК України необережність поділяється на 1) кримінальну протиправну самовпевненість та 2) кримінальну протиправну недбалість.

Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення ( ч.2 ст. 25 КК України).

Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити ( ч.3 ст. 25 КК).

Вирішуючи питання, з якою саме формою необережності діяв обвинувачений у цій ситуації, суд враховував усі обставини справи, зокрема, місце, обстановку, перебіг самої події, характер впливу на потерпілу, а так само і поведінку самої потерпілої і динаміку її взаємодії із обвинуваченим.

Зокрема, відеозаписом зафіксовано, що потерпіла як безпосередньо до початку самої події, так і в її ході проявляла вкрай невпевнену рівновагу.

Водночас, при відмежуванні самовпевненості від недбалості ураховував таке.

Злочинна самовпевненість характеризується тим, що особа, яка чинить злочин, передбачає можливість настання суспільне небезпечних наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховує на їх відвернення.

Вольовий момент самовпевненості - це легковажний розрахунок на те, що можливі наслідки суб`єкт зможе відвернути, не допустити їх настання. Суб`єкт розраховує на реальні, дійсні сили, обставини, які за інших умов спроможні відвернути певні наслідки. Але за цих обставин вони, як з`ясовується, недостатні. В цих конкретних умовах ці чинники або не діють, або не спроможні змінити хід подій.

Отже, особа при злочинній самовпевненості недооцінює шкодоносності своїх дій з одного боку, а з іншого - переоцінює ті чинники, які, на її думку, здатні відвернути шкоду. Така легковажна оцінка цих обставин діяння і є винною.

Вольовий момент самовпевненості у тому, що суб`єкт не погоджується з настанням наслідків, вони для нього абстрактні, і він сподівається їх не допустити, відвернути.

Тож, при злочинній самовпевненості суб`єкт сподівається не допустити настання злочинних наслідків і розраховує на реальні сили - на свою фізичну силу, вміння, досвід, на стан машин, приладів і та інше.

Тому з огляду на таке, суд, виходячи із сукупності усіх установлених ним обставин справи, виключає вину у формі протиправної самовпевненості.

І погоджується із стороною обвинувачення що ОСОБА_5 діяв із протиправною недбалістю.

У свою чергу, злочинна недбалість, то це таке психічне ставлення особи до вчиненого, при якому вона не передбачала настання суспільне небезпечних наслідків своїх дій чи бездіяльності, хоча повинна була і могла їх передбачити.

При злочинній недбалості суб`єкт не усвідомлює суспільної небезпечності своєї поведінки і не передбачає її наслідків, тобто інтелектуальний момент вини відсутній.

Психічне ставлення особи до своєї поведінки при злочинній недбалості характеризується зневагою до своїх громадських обов`язків, нехтуванням загальними правилами передбачливості, обережності, безпеки.

Вольовий момент недбалості характеризується тим, що суб`єкт, діючи тим чи іншим чином, не напружує своїх вольових зусиль, не зосереджує своєї уваги на характері та особливостях своїх дій і внаслідок цього не передбачає можливості настання суспільне небезпечних наслідків цих дій.

Вина особи, яка діяла недбало, грунтується на тому, що вона могла і повинна була передбачити злочинні наслідки своїх дій. Докірливість такої поведінки саме в тому, що особа зобов`язана була і, головне, могла такі наслідки передбачити. Могла - значить мала можливість, досить було лише виявити дещо більше уважності, обережності, передбачливості.

Особа повинна була і могла, але цього не зробила і в цьому її вина.

Тобто, вина при злочинній недбалості грунтується на:

1) юридичному обов`язкові особи передбачити настання суспільне небезпечних наслідків своїх дій, який в законі встановлено словами: «повинна була»;

2) можливості їх передбачити, що в законі позначено словами: «могла їх перкдбачити».

«Повинна була» - юридичний обов`язок - називається об`єктивним критерієм, а «могла їх передбачити» - можливість суб`єктивним.

Об`єктивний критерій означає, що особа була зобов`язана передбачити настання суспільне небезпечних наслідків своїх дій.

Суб`єктивний критерій недбалості це можливість особи передбачити настання суспільне небезпечних наслідків своїх дій. Для визначення того, могла чи не могла певна особа передбачити в певних умовах і обставинах настання таких наслідків, враховують суспільні, фізичні, психічні властивості та особливості саме цієї особи.

Злочинна недбалість є там і тоді, де і коли є сукупність обох критеріїв: об`єктивного і суб`єктивного, тобто коли особа повинна була і могла передбачити настання суспільне небезпечних наслідків своїх дій. Оскільки в законі ці критерії поєднані сполучником «і», то лише сукупність їх утворює вину - злочинну недбалість. Відсутність хоча б одного з них, означає, що шкода заподіяна невинно.

Але у цій справі суд погоджується із стороною обвинувачення про те, що ОСОБА_5 діяв необережно у формі протиправної недбалості, так як негативних наслідків своїх дій для здоров`я потерпілої він не передбачав, хоча повинен був і міг.

Зокрема, повинен був врахувати, що: потерпіла мала не достатньо стійку рівновагу, що чітко видно із дослідженого судом відеозапису; що застосування фізичної сили для ривка сумки, яку вона достатньо міцно утримувала, могло спричини її падіння за таких умов; що поверхня підлоги є твердою, а простір, де мала місце подія, - обмежений, а так само і перевагу своєї сили над її силою.

Отже, у даному випадку є дійсним як об`єктивний,так і суб`єктивний критерії недбалості.

І як наслідок, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, з урахуванням показань потерпілої, які повністю узгоджуються із установленими в ході досудового розслідування обставинами, що відображені в обвинувальному акті, приходить до висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.128 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом із дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом», тобто, із таким ступенем достовірності і достатності доказів, за якого виключається сумнів у наявності іншої версії події.

Водночас, дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ст. 128 КК України, так як він спричинив потерпілій необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Між цим, суд виключає твердження сторони обвинувачення про застосування ОСОБА_5 «значної» фізичної сили, так як це поняття не стандартизоване і залежить від ступеня, характеру і наслідків взаємодії між об`єктами у певних конкретних умовах, у тому числі,й з урахуванням безпосередніх характеристик і властивостей цих об`єктів. Іншими словами, те, що у певних умовах чи певними об`єктами може розцінюватись як «значна» фізична сила, то у інших умовах і іншими об`єктами такого самого ступня взаємодія може сприйматись як незначна.

А так як кримінальний закон не визначає класифікації ступенів фізичної сили, а тому виживання терміну «значна» може мати місце виключно на підставі власного сприйняття, тобто, виходячи із суто суб`єктивних критеріїв.

А обвинувачення повинне ґрунтуватись виключно на об`єктивних обставинах і фактах.

Тому інкримінувати ОСОБА_5 застосування фізичної сили із її характеристикою як «значної», на переконання суду, не є прийнятним.

Разом із цим, виключення із обвинувачення характеристики застосовної ним фізичної сили як «значної» не потягне за собою зміни правової кваліфікації його дій і тим більше не виключить складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Обставини, які пом`якшують та/або обтяжують покарання обвинуваченого

Суд не встановив обставин, що пом`якшують покарання, із числа передбачених ст. 66 КК України, так й будь яких інших обставин, що були б здатні вплинути на його міру у бік її пом`якшення.

Так само суд не встановив і обставин, що могли б обтяжити покарання згідно із ст. 67 КК України.

Суд не погоджується з дійсністю щирого каяття обвинуваченого, так як не переконався у цьому в ході судового розгляду.

Зокрема, суд не вбачав, що обвинувачений дійсно і відверто визнав свою вину, засудив свою поведінку, визнав негативні наслідки свого діяння і виразив готовність нести справедливе покарання.

Він хоча й не заперечував своєї причетності до події і погодився нести покарання в міру своєї винуватості, але відмовився давати показання на підставі ст.63 Конституції України, не просив вибачення у потерпілої, не намагався вчинити будь яких дій, які б свідчити про його бажання якимось чином нівелювати наслідки своїх дій.

А це не може свідчити про щире каяття.

Тому суд не погоджується із стороною обвинувачення про дійсність цієї обставини і не визнає її підтвердженою.

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри (виду і розміру) покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (проступку), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Тому в аспекті ступня тяжкості учиненого кримінального правопорушення суд бере до уваги, що обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення у формі необережного злочину, особливості й обставини його вчинення, форму вини, мотив і мету, зокрема, що він не бажав спричинення саме таких тілесних ушкоджень, а так само, і спосіб, стадію вчинення, реальні наслідки, що настали для потерпілої, поведінку обвинуваченого до, під час та після вчинення злочину.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує наявну у справі інформацію про спосіб його життя, у тому числі отриману від уповноваженого органу пробації Вознесенського районного сектору №5 Філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях.

Суд, серед іншого, бере до уваги, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а останнього разу був засуджений вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 вересня 2024 року за ч.1 ст.162 КК України до штрафу у розмірі 850,00 грн., але знятий з обліку уповноваженим органом з питань пробації 06 грудня 2024 року у зв`язку із сплатою цього штрафу, тобто, у зв`язку із відбуттям цього покарання.

Зокрема, за період з середини 2000 року по середину 2024 року ОСОБА_5 вісім разів притягувався до кримінальної відповідальності.

Крім цього, за період з кінця 2019 року по 25 квітня 2025 року 26 разів притягувався до адміністративної відповідальності.

Крім цього, у справі є інформація, що з 20 квітня 2023 року ОСОБА_5 проходив військову службу.

Станом на 04 квітня 2024 року на підставі наказу командира ВЧ №1275 зарахований на посаду гранатометника 2 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти і зарахований до списків особового складу на усі види забезпечення.

Проте, вже наказом командира цієї ж частини від 13 квітня 2024 року ОСОБА_5 було припинено виплату премії та грошового забезпечення за самовільне залишення місця служби.

При цьому, за місцем проходження військової служби ОСОБА_5 характеризувався як посередній військовослужбовець, до виконання службових обов`язків ставився не завжди відповідально, має посередні морально психологічні якості, але загалом займаній посаді відповідав.

За час проходження військової служби у ВЧ № НОМЕР_1 не приймав участі у бойових діях.

Щодо стилю і способу життя обвинуваченого, то він не перебуває на обліку у лікаря- нарколога та лікаря психіатра, і, водночас, відомості про вживання ним наркотичних засобів відсутні; не має інвалідності; має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання; на цей не одружений, але раніше перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого має доньку, 2016 року народження; на утриманні непрацездатних осіб не має, у той час, як відсутня інформація про способи утримання неповнолітньої дитини; постійного і стабільного заробітку не має, так як офіційно не працевлаштований, хоча здобув професію, але й на обліку як безробітний не перебуває.

На час розгляду цієї справи ОСОБА_5 перебуває під дією запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що був застосований до нього на підставі ухвали Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 вересня 2025 року, який розглядає кримінальне провадження, де він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України.

За час перебування ОСОБА_5 в установі попереднього ув`язнення він характеризується посередньо.

За висновком уповноваженого органу з питань пробації ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, так само, які і ризик його небезпеки для суспільства.

За таких обставин, за умови відсутності підстав для застосування положень ст.ст. 69, 69-1 КК України, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у межах санкції ст.128 КК України у виді обмеження волі, яке полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

Достатнім для виправлення обвинуваченого, у світлі даних про його особу, спосіб його життя, і виходячи із конкретних обставини і характеру учиненого ним кримінального правопорушення, зокрема, що воно не було зухвалим, необережну форму вини, суд вважає достатнім строком покарання у виді обмеження волі - 1 рік.

Стосовно інших видів покарання із санкції 128 КК України, то суд вважає недомірним у цій ситуації призначення покарання у виді громадських робіт, так як воно, з огляду на знижений ступінь його суворості, з урахуванням особи обвинуваченого і його способу життя, не здатне справити на нього вихованого впливу.

Зокрема, що матеріали справи місять у собі інформацію про те, що ОСОБА_5 вже відбував такого виду покарання, проте, в подальшому продовжив учиняти кримінальні правопорушення.

Покарання у виді виправних робіт обвинуваченому також не може бути призначене в силу відсутності передумов для цього, визначених ч.1 ст. 57 КК України.

Стосовно ж покарання у виді позбавлення волі, то суд вважає його занадто суворим і не адекватним тяжкості учиненого правопорушення і конкретні обставини його вчинення, у том числі необережну форму вини і ставлення самого обвинуваченого до учиненого, а так само і його поведінку до, під час та безпосередньо після завершення інкримінованих йому дій.

Тому суд, виходячи із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання, а так само, ураховуючи принципи співмірності та індивідуалізації, вважає, що покарання у виді одного року обмеження волі за своїм видом і розміром буде повністю релевантним характеру вчинених дій і особі винного, у тому числі й виходячи із відсутності обставин, що пом`якшують чи обтяжують його.

Мотиви відхилення позиції сторони обвинувачення щодо покарання

Разом із цим, суд не згодний із стороною обвинувачення про можливість звільнення винного на підстав положень ст. 75 КК України, зокрема, через таке.

Положення ч.1 ст. 75 КК України мають змогу бути застосованими тільки тоді, коли суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому, суд повинен врахувати ці обставини виключно у сукупності.

Якщо стосовно ступеня тяжкості кримінального правопорушення питання відсутні, бо воно відноситься до нетяжких злочинів із необережною формою вини і внаслідок таких дій винного не настали невідворотні наслідки.

То відносно даних про особу обвинуваченого та інших обставин справи, суд є переконаним, що вони свідчать не на користь звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зокрема, як виснував уповноважений орган з питань пробації, ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення, так само як і ризик його небезпеки для суспільства, є високими.

Оскільки ОСОБА_5 систематично вчиняв кримінальні і адміністративні правопорушення, то суд погоджується із тим, що він вважає правопорушення нормою свого життя і не має готовності до зміни такого способу співжиття у суспільстві.

При цьому, відсутні відомості, що він намагався ужити заходів до керованості своєї поведінки у правовому полі.

Водночас, присутня інформація, що ОСОБА_5 залишив місце дислокації військової частини, у якій проходив військову службу, в умовах воєнного стану, та, крім цього, наразі вій ще й притягується до кримінальної відповідальності за учинення злочину проти власності.

За таких обставин суд не може вважати його суспільно безпечним і прийти до висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Суд вказує, що ОСОБА_5 неодноразово мав змогу довести своє виправлення, проте, факти свідчать про те, що натомість він продовжував кримінальні вчиняти кримінальні правопорушення.

Стосовно правопорушення, яке є предметом цього судового розгляду, то суд відмічає, що ОСОБА_5 хоча й вчинив необережний злочин, але його дії все ж таки призвели до негативних наслідків для здоров`я потерпілої, і він не вчинив ніяких дій, які б свідчили про його намагання усунути їх чи відшкодувати спричинену шкоду.

З цих мотивів, суд не може застосувати відносно ОСОБА_8 положення ст. 75, 76 КК України, бо це не буде адекватним для його особи та інших обставин його поведінки у суспільстві і відношення до встановлених правил поведінки у ньому.

Цивільний позов

Набувши статусу потерпілої у кримінальному провадженні, ОСОБА_6 набула, відповідно, й статусу цивільного позивача із правом пред`явлення позову у межах цього кримінального провадження.

Зокрема, за правилами ч.2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому ( ч.1 ст. 129 КПК України).

Суд встановив, що ОСОБА_5 вчинив необережний злочин, тобто, не мав умислу щодо наслідків, але діяв з кримінально протиправною недбалістю, тобто, не передбачав настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Тож, внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 потерпіла отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження.

У позовній заяві вона вказала, що у зв`язку із цим проходила тривале лікування і витрачала власні кошти на придбання необхідних медичних препаратів та проходження додаткових медичних обстежень, зокрема, на магнітно резонансну томографію лівого колінного суглоба витратила 1 800,00 грн., що підтверджується квитанцією № 1 566 від 21 лютого 2025 року.

Крім цього, протиправними діями ОСОБА_5 їй було завдано не лише майнову, а й моральну шкоду, пов`язану, зокрема, з необхідністю переносити фізичний біль, носити гіпс, три місії перебувати на лікарняному, що позбавило змоги отримувати заробітну плату.

Із цим, потерпіла просила стягнути із ОСОБА_5 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 1 800,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

В судовому засіданні потерпіла підтримала свої вимоги у повному обсязі, у той час, як обвинувачений проти його задоволення під кінець розгляду справи не заперечував.

Суд, у свою чергу, вважає, що спричинена потерпілій матеріальна шкода у розмірі 1 800,00 грн. є повністю доведеною і підлягає стягненню на підставі ст. 22, 166 ЦК України.

Зокрема, згідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У свою чергу, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України).

Правилом ч.3 ст. 22 ЦК установлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

А на підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стосовно моральної шкоди, то суд вважає її такою, що підлягає до часткового задоволення, зокрема, через те, що учинений ОСОБА_5 злочин не є умисним, не носив зухвалого характеру, він не мав умислу і не передбачав наслідків, що, з рештою, настали.

Разом із цим, потерпіла, змушена була проходити тривале лікування, її звичний спосіб життя був порушений через обмеження, що мали місце внаслідок травми колінного суглоба, у тому числі й необхідність носити гіпс, що мало влив як на побутове, так і на соціальне життя потерпілої.

Згідно п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, серед іншого, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Факт ушкодження здоров`я потерпілої внаслідок протиправних дій обвинуваченого однозначно доведений в суді, а тому в силу ч.1 ст. 23 ЦК України вона має право на відшкодування моральної шкоди.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч.3 ст. 23 ЦК); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст. 23 ЦК); моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.5 ст. 23 ЦК).

За правилом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону ( ч.1 ст. 1177 ЦК).

Тому суд, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, враховував як характер правопорушення, зокрема, що воно є необережним злочином; глибину фізичних страждань потерпілої, як вимушена була тривало лікуватись, носити гіпс і терпіти фізичний біль, перебувати на лікарняному, що позбавило її можливості отримувати очікувану заробітну плату від своєї праці, натомість, що вона несла незаплановані витрати на своє лікування і усунення фізичного болю; ступінь вини обвинуваченого, який не бажав і не передбачав настання таких наслідків і діяв у формі недбалості, але й намагався усунути їх шляхом відшкодування, принаймні, майнової шкоди, яку потерпіла могла довести йому.

А так само суд виходив із вимог розумності і справедливості, а тому вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди підлягає у розмірі 15 000,00 грн.

Тож, загалом цей позов підлягає до часткового задоволення з цих мотивів.

Інші питання, які має вирішити суд при ухваленні вироку

Суд встановив, що в межах цього кримінального провадження не мало місце обмеження нічиїх прав.

Речових доказів у цій справі немає.

Суд не встановив наявності документально підтверджених процесуальних витрат згідно із ст. 124 КПК України, у тому числі й на залучення експерта.

Заходи забезпечення цього кримінального провадження не застосовувались.

Підстав для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, з огляду на обставини цієї справи,особу обвинуваченого і фактичне нівелювання на цей час ризиків, із числа передбачених ст. 177 КПК України, через утримання ОСОБА_5 під вартою, суд не вбачає і сторони про це не клопотали.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 128 КК України, і призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

В силу ч.1 ст.58 КВК України строк відбування покарання обчислювати з дня прибуття і постановки ОСОБА_5 на облік у виправному центрі.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Запобіжний захід до набрання цим вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Цивільний позивач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ;

Цивільний відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя ОСОБА_9