ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/821/556/25 Справа № 697/2957/25 Категорія: ст. 183 КПК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 000358 від 16.11.2025 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лозуватка П`ятихатського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, працюючого електромонтером у ТОВ «Каркасон», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:

Заступник начальника СВ відділу поліції № 1 Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Просив слідчого суддю застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб.

Ухвалою слідчого судді Канівського районного суду Черкаської області від 17.11.2025 клопотання заступника начальника СВ відділу поліції № 1 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області задоволено та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб, тобто до 14 січня 2026 року включно, з утриманням його в ДП «Черкаський слідчий ізолятор».

Термін тримання під вартою ОСОБА_8 рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 16.11.2025.

Визначено ОСОБА_8 розмір застави: 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560,00 грн, які можливо внести на відповідний рахунок до сплину терміну тримання під вартою.

У разі внесення застави, покладено на підозрюваного ОСОБА_8 , наступні обов`язки: 1) прибувати до слідчого прокурора, суду за першою вимогою; 2) не відлучатися з місця своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 - без дозволу слідчого, прокурора, суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання; 4) утримуватися від спілкування із потерпілою та свідками у кримінальному провадженні.

Ухвала суду мотивована тим, що під час розгляду клопотання з`ясовано, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів, які свідчать про обґрунтованість підозри.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважав, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду є обґрунтований, оскільки підозрюваний за місцем реєстрації не проживає та зареєстрований в іншій віддаленій області, міцних соціальних зв`язків на території здійснення досудового розслідування не має, відтак у останнього відсутні будь-які чинники, які б змушували перебувати на території здійснення досудового розслідування, розуміючи тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Також суд врахував можливість виїзду ОСОБА_8 за кордон, оскільки відповідно до внесених змін 26.08.2025 постановою Кабінету Міністрів України № 1031 «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57», у разі введення на території України воєнного стану обмеження щодо перетину державного кордону не поширюється на громадян України чоловічої статі віком від 18 до 22 років (включно), тоді як підозрюваному на даний час виповнилося повних 18 років.

Ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків, на думку слідчого судді, є обґрунтованим, оскільки як вбачається з протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_8 , з потерпілою він мав близькі відносини, а зі свідками у кримінальному провадженні останній має сталі робочі відносини. Таким чином, у разі обрання запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі, з метою уникнення кримінальної відповідальності, він матиме реальну можливість незаконно впливати на них, в тому числі шляхом вчинення інших кримінальних правопорушень.

Слідчий суддя взяв до уваги характер інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та вказав, що ОСОБА_8 , який не має посвідчення водія та не навчався і не навчається на курсах водіння, підозрюється у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Суд зазначив, що наданий підозрюваним в судовому засіданні на підтвердження постійного місця проживання Договір оренди житла від 17.11.2025 - будинку за адресою: АДРЕСА_3 , та Акт прийому-передачі житла та майна до вказаного Договору від 17.11.2025, не взяв до уваги, оскільки такий Договір та Акт прийому-передачі укладені між сторонами 17.11.2025, тобто вже після фактичного затримання ОСОБА_8 та на момент перебування його під вартою.

Крім того, в графі «підпис» наданого Договору оренди, при зазначенні реквізитів сторін не зазначена адреса орендаря, відсутній підпис орендаря та номер його телефону. В наданому Акті прийому-передачі житла та майна до Договору оренди житла № 1 від 17.11.2025 зазначено лише сторону орендодавця: « ОСОБА_10 » та відсутнє прізвище, ім`я та по батькові орендаря, а також не зазначено адресу житла, яке орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне довгострокове користування.

Наявна в матеріалах клопотання довідка видана ТОВ «Каркасон» про те, що ОСОБА_8 дійсно працює в Товаристві на посаді «Електромонтер» з 15.07.2025 по наступний час (Наказ № 41/к від 15.07.2025) датована 25.08.2025 за вих. № 26, а тому на час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 не надає можливості з достовірністю встановити продовження його трудової діяльності в зазначеному Товаристві з 25.08.2025. Інших доказів на підтвердження його трудової діяльності матеріали клопотання не містять.

Таким чином, прокурором та слідчим, на думку слідчого судді, доведена наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які свідчать про необхідність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас слідчий суддя визначив підозрюваному мінімальний розмір застави в сумі, що становить 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60 560,00 грн, та вважав, що така сума застави буде достатньою для забезпечення його належної поведінки.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, захисник підозрюваного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2025 та постановити нову ухвалу, якою у задоволені клопотання заступника начальника СВ відділу поліції № 1 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_9 відмовити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, тобто з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв., зобов`язавши не залишати житло за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , або за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 16.11.2025 ОСОБА_8 під час свого допиту у якості підозрюваного добровільно повідомив про всі обставини справи, вказавши на механізм вчинення ДТП, зазначивши, що вину у скоєному він визнає у повному обсязі та щиро кається у цьому.

Зазначає, що підозрюваний ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, до адміністративної відповідальності раніше також не притягувався, що вказує на те, що до моменту ДТП, підозрюваний сумлінно дотримувався законів, не порушував правовий порядок і прав інших людей, був законослухняним громадянином.

Навіть після вчинення необережного злочину ОСОБА_8 діяв у відповідності до того, як цього вимагає закон при таких обставинах: місця ДТП не покинув, одразу вжив заходів надання допомоги потерпілій, про вчинене сповістив іншим особам, які допомогли надати допомогу потерпілій, вжив заходів щодо виклику медиків та поліції, в подальшому добровільно виконував всі законні вимоги працівників поліції.

Вказує, що злочин, який інкримінується ОСОБА_8 , хоча і є за своєю кваліфікацією тяжким, проте є необережним злочином, тобто вчиненим у зв`язку із певною правовою недбалістю, а не з прямим умислом.

Звертає увагу суду, що медичні довідки, які були надані стороною обвинувачення до клопотання, містять не уточненні діагнози, зокрема, медична довідка № 9259 від 16.11.2025 містить не уточнений діагноз «перелом основи черепа?», а медична довідка від 17.11.2025 містить не уточнений діагноз «крововилив у лобній долі?». Крім того, з медичної довідки від 17.11.2025 встановлено, що потерпілу з відділення екстреної медичної допомоги через добу вже було переведено до ортопедо-травматологічного відділення, а на третю добу 19.11.2025 було виписано з медичного закладу для лікування в домашніх умовах, що свідчить про стабілізацію стану здоров`я і усунення ризиків для її життя та здоров`я.

На думку сторони захисту, застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою, до особи, яка вперше притягається до кримінальної відповідальності за вчинення необережного злочину, від якого не настало тяжких наслідків, з урахуванням особи винного, його поведінки до вчиненого злочину та після його вчинення, має відбуватися у виключних випадках, коли процесуальна поведінка підозрюваного в дійсності може свідчити про наявність ризиків щодо можливості уникнення ним відповідальності за скоєне.

Зазначає, що після ДТП підозрюваний вживав заходів щодо надання потерпілій матеріальної допомоги на лікування.

Слідчим суддею не враховано те, що підозрюваний бажає активно сприяти усуненню завданої потерпілій шкоди здоров`ю, мати можливість працювати та допомагати як матеріально, так і морально.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що обставина щодо офіційного працевлаштування ОСОБА_8 не оскаржувалась жодною стороною кримінального провадження. Довідку про працевлаштування підозрюваного отримано органом досудового розслідування у процесуальному порядку в ТОВ «Каркасон».

Зазначає, що житловий будинок по АДРЕСА_3 , підозрюваний офіційно почав орендувати з 17.11.2025 у ОСОБА_10 , аби переконати орган досудового розслідування у справжності своїх намірів проживати на території Черкаського району Черкаської області під час досудового розслідування та судового розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя для прийняття законного й обґрунтованого рішення відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Крім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову у застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

За змістом ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, слідчим відділенням ВП № 1 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 000358 від 16.11.2025 за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

За даними матеріалів досудового розслідування встановлено, що 16 листопада 2025 року, близько 05 год. 20 хв., ОСОБА_8 керуючи автомобілем марки «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Плисюка в с. Степанці Черкаського району Черкаської області зі сторони вул. Київська в напрямку с. Синявка Черкаського району Черкаської області, поблизу будинку № 83 в с. Степанці Черкаського району Черкаської області, не стежив за дорожньою обстановкою, не був уважним під час керування транспортним засобом та відповідно не реагував на її зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди та різко виконуючи маневр розвороту автомобіля марки «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку попередньо перед цим висадив на узбіччі з керованого ним автомобіля, чим порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого від водія вимагається перед початком руху, перестроюванні або будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечно і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: перелому основи черепу, перелому правої ключиці без зміщення.

Вказана дорожньо-транспортна пригода та отримання потерпілою ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, що відповідно до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, перебуває у прямому причинному зв`язку із порушенням водієм автомобіля «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого від водія вимагається перед початком руху, перестроюванні або будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечно і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху.

16.11.2025 о 10 год. 15 хв. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

16.11.2025 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Допитаний в якості підозрюваного ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю та розповів про обставини дорожньо-транспортної події.

Причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами: даними протоколу огляду місця події від 16.11.2025; даними протоколу допиту свідка ОСОБА_12 від 16.11.2025; даними протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 16.11.2025; даними протоколу допиту свідка ОСОБА_14 від 16.11.2015; даними протоколу допиту свідка ОСОБА_15 від 01.11.2025; даними медичної довідки № 9239 від 16.11.2025; даними протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_8 від 16.11.2025 та іншими письмовими матеріалами кримінального провадження.

Сукупність наданих доказів дали достатні підстави слідчому судді дійти до висновку про обґрунтованість врученої ОСОБА_8 підозри, що є однією із складових обрання запобіжного заходу, який забезпечить дієвість кримінального провадження та належну процесуальну поведінку підозрюваного, а також убезпечить існуючі ризики на даній стадії кримінального провадження.

Слід зазначити про те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, необхідно взяти до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

При цьому слід зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Слідчий суддя прийшов до висновку, що існують ризики передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливість переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

З такими висновками слідчого судді апеляційний суд погоджується частково з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, на тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні даного кримінального правопорушення.

На наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, вказує те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, а тому враховуючи тяжкість можливого майбутнього покарання існує ризик того, що він з метою ухилення від кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового розслідування. Крім того, підозрюваний міцних соціальних зв`язків на території здійснення досудового розслідування немає, оскільки зареєстрований в іншій області, має молодий вік (18 років), що не виключає можливість виїзду підозрюваного за кордон.

Перебуваючи на волі, ОСОБА_8 матиме змогу контактувати з потерпілою, з якою перебував у близьких стосунках та із свідками, з якими пов`язаний трудовою діяльністю, і незаконно впливати на них, схиляючи до дачі завідомо неправдивих показань, шляхом підкупу, вмовлянням та/або застосуванням погроз, що вказує на наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з тим, в обґрунтування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема вчинити інше кримінальне правопорушення стороною обвинувачення зазначено, що підозрюваний з метою незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, може вчинити інші кримінальні правопорушення.

Колегія суддів вважає, що посилання сторони обвинувачення на наявність ризику того, що підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України) носять абстрактний характер, так як жодного доказу вчинення ОСОБА_8 дій, які б свідчили про можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, або реальної можливості вчинити його в майбутньому клопотання й додані до нього матеріали не містять.

Посилання в клопотанні на те, що підозрюваний може незаконно вплинути на свідків не можуть свідчити про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення, оскільки відсутні дані про його притягнення до кримінальної відповідальності раніше або інші обставини на підтвердження зазначеного.

З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку про те, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, який вказаний у клопотанні є недоведеним та необґрунтованим, враховуючи відсутність даних, що вказують на існування даного ризику.

Розглядаючи дане клопотання, слід також врахувати позицію Європейського суду з прав людини з приводу того, що серйозність пред`явленого обвинувачення і ризик втечі може бути аргументом при обранні запобіжного заходу і відповідно до п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до свободи особистості.

Також колегією суддів береться до уваги обставини, визначені ст. 178 КПК України, зокрема, вік підозрюваного, наявність міцних соціальних зв`язків підозрюваного, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця проживання.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що підозрюваний вперше притягується до кримінальної відповідальності, злочин, який йому інкримінується, вчинений по необережності, і внаслідок якого тяжких наслідків не настало, підозрюваний щиро кається про вчинене та вживав заходів щодо надання потерпілій матеріальної допомоги вони, на думку колегії суддів, фактично не зменшують існування доведених ризиків у кримінальному провадженні, а тому не можуть бути визначальними при вирішенні питання про застосування відносно нього запобіжного заходу.

Під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання підозрюваного ОСОБА_8 під вартою, натомість, встановлена обґрунтована наявність існування ризиків, визначених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Так, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Наведене вище, на думку колегії суддів, свідчить про те, що будь-які інші запобіжні заходи, окрім як тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На підставі вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Розмір застави, згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України, визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави, зокрема, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Слідчий суддя, у відповідності до вимог ст. 183 КПК України визначив підозрюваному мінімальний розмір застави в сумі, що становить 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60 560,00 грн, та вважав, що така сума застави буде достатньою для забезпечення його належної поведінки.

З таким висновком погоджується і колегія суддів та вважає, що вказаний розмір застави є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків слідчого судді про наявність підстав для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням застави.

Підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

З урахуванням викладеного, ухвала слідчого судді першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4