КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_13 з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту; продовжено застосований відносно обвинувачених: ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 - кожного - запобіжний захід у виді тримання під вартою у державній установі Київський слідчий ізолятор» Міністерства Юстиції України строком на 60 діб, тобто до 04 січня 2026 року включно.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_17 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, у зв`язку з застосуванням відносно нього запобіжного заходу у виді застави до 4 січня 2026 року включно.

Продовжено обвинуваченим ОСОБА_18 та ОСОБА_19 - кожному запобіжний захід у виді особистого зобов`язання на 60 днів - до 4 січня 2026 року включено та покладено на кожного обвинувачених обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати ухвалу суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або визначити альтернативний розмір застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, як зазначає захисник, судом першої інстанції зроблені висновки, які не відповідають фактичним обставинам про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливості запобігти цим ризикам іншим, менш суворим запобіжним заходом, у виді домашнього арешту, застави.

Захисник звертає увагу на те, що в судовому засіданні під час вирішення питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 стороною обвинувачення не було надано жодних доказів наявності відповідних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вказує захисник і на те, що для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор повинен посилатися на докази та обґрунтовувати неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, проте, навіть із плином судового розгляду прокурор продовжує посилатися на застарілі обставини, без посилання на конкретні докази.

Як вважає захисник, поза увагою суду залишилося і те, що при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або зміну такого запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі, обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

При цьому, захисник зазначає про те, що, в порушення вимог ч. 1 ст. 183 КПК України, прокурор, подаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, а також безпідставно послався на неможливість застосування застави, оскільки його доводи повністю спростовуються вимогами кримінального процесуального закону та сталою судовою практикою.

Також захисник звертає увагу на те, що обвинувачений утримується під вартою довгий час, натомість, суд не врахував тривалість тримання обвинуваченого під вартою та те, що його (захисника ОСОБА_6 ) підзахисний має право на справедливий судовий розгляд у розумні строки.

Крім цього, апелянт звертає увагу на те, що не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою застосовано з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення волі.

За таких обставин, суд, з урахуванням вимог ст.ст. 177, 178 КПК України, а також характеру пред`явленої підозри, повинен був з`ясувати, чи буде рішення про тримання ОСОБА_7 під вартою законним та доцільним, яке забезпечить його належну поведінку та виконання ним процесуальних обов`язків, та чи не має можливості обмежитись застосуванням менш суворого запобіжного заходу.

Не погоджуючись із ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , ухвалити нову ухвалу, якою обрати останньому міру запобіжного заходу, не пов`язану з триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник ОСОБА_8 посилається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, з огляду на те, що судом першої інстанції не враховано, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК України.

Натомість, у клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 лише перелічені ризики, без будь-якого їх обґрунтування та надання відповідної оцінки.

Крім того, захисник, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зазначає, що тяжкість обвинувачення не може сама про собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, що відображено в п. 61 рішення по справі «Боротюк проти України». Серед іншого, адвокат звертає увагу на те, що, під час розгляду клопотання суд не врахував даних про особу обвинуваченого, а саме того, що ОСОБА_9 має постійне місце для проживання: АДРЕСА_1 , що, на думку захисника, свідчить про міцність соціальних зв`язків та відсутність ризиків.

Не погоджуючись із ухвалою суду, захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та застосувати щодо ОСОБА_11 інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду. Як стверджує захисник, на даний час відсутні будь-які ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Докази існування таких ризиків прокурором під час розгляду заявленого ним клопотання не надані, а в матеріалах кримінального провадження такі докази відсутні.

Як зазначає захисник, згідно з нормами КПК України, а також практики Європейського суду з прав людини, взяття під варту є виключним і найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є обґрунтовані доказами підстави вважати, що застосування менш суворих заходів може не забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. Проте, як звертає увагу захисник, в судовому засіданні під час вирішення питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_11 , стороною обвинувачення не було надано жодних доказів наявності відповідних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Як вважає сторона захисту, посилання на тяжкість покарання, як на підставу для продовження тримання особи під вартою, без наявності інших обставин (доведення існування заявлених ризиків), є недопустимим.

Щодо інших обвинувачених ухвала суду не оскаржується.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисників, обвинувачених та прокурора, оскільки захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_10 просили провести апеляційний розгляд без виклику сторін, а іншими учасниками кримінального провадження не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних у провадженні колегії суддів матеріалів справи встановлено, на розгляді Дніпровського районного суду міста Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000953 від 15 грудня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_14 , ОСОБА_7 - кожного - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 305 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 305 КК України, ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 - кожного - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_22 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 оскільки раніше визначений ухвалою суду строк закінчується 14 листопада 2025 року, а також про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання до обвинувачених ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , та продовження строку виконання обов`язків ОСОБА_17 , до якого застосований запобіжний захід у виді застави.

Щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 клопотання прокурора обґрунтовані викладенням обставин інкримінованих кожному з обвинувачених злочинів, кожному з яких інкримінується 46 епізодів злочинної діяльності, з посиланням на те, що вина кожного обвинуваченого у вчинені інкримінованих йому правопорушень підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Також прокурор у клопотанні вказує, що метою продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 є запобігання спробам переховуватись від суду, впливати на інших обвинувачених та свідків, а також можливості продовжити вчиняти кримінальні правопорушення. На переконання прокурора, дані ризики не зменшились та зберігають свою актуальність, оскільки кожний з них обвинувачується у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими, тяжкість покарання, яке може бути призначено кожному з обвинувачених у разі визнання винуватим у вчиненні цього злочину - позбавлення волі на строк до 12 років, вказують на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також прокурор наголошує, що з метою уникнення кримінальної відповідальності та можливого призначеного покарання, кожний з обвинувачених може змінити місце мешкання в місті Києві, виїхати за межі території України чи на непідконтрольну Україні територію та ухилятись таким чином від суду.

Враховуючи фактичну ситуацію в Україні, а саме те, що з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введений воєнний стан, який триває по цей час, який обумовлений збройною агресією російської федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, внаслідок чого частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими, а сама збройна агресія, починаючи з 24 лютого 2022 року, набула повномасштабного характеру, у зв`язку з чим положення КПК України не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ в України та загального контексту проблеми, викликаної збройною агресією рф, прокурор наголошує, що до обставин ризику переховування безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях.

Щодо наявності ризику впливу, то прокурор вказує, оцінюючи наявність такого ризику у кримінальному провадженні, слід виходити з встановленого КПК України порядку отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, а тому ризик впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Крім того, як наголошує прокурор, в силу займаної ролі в структурі злочинної організації та покладених на кожного з обвинувачених функцій, кожний з них має безпосередній вплив на інших її учасників та з метою уникнення кримінальної відповідальності може незаконно впливати на інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст.177 КПК України.

Також прокурор вказує, що кожний з обвинувачених може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки: обвинувачений ОСОБА_7 , не зважаючи на те, що мав джерело постійного доходу, вибрав для себе отримання додаткового прибутку шляхом вчинення кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується, а обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не мають постійного джерела отримання прибутку, що стало наслідком вчинення кримінальних правопорушень, в яких кожний з них обвинувачується.

При цьому прокурор зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 є уродженцем м. Донецька, громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , неодружений, раніше не судимий; обвинувачений ОСОБА_9 уродженець м. Києва, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , неодружений, раніше не судимий; обвинувачений ОСОБА_11 уродженець м. Києва, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , неодружений, щодо нього обвинувальний акт за ч. 2 ст. 309 КК України 18 червня 2020 року направлений до Шевченківського районного суду міста Києва для вирішення питання по суті.

З огляду на встановлені обставини, на переконання прокурора, застосування інших запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належне виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а тому не можливо проконтролювати належну процесуальну поведінку кожного з них в умовах військового стану, а тому просить кожному з обвинувачений продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, та на підставі п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України не визначати розмір застави у зв`язку із тим, що вчинено особливо тяжкий злочин у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 заперечив проти застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, оскільки, на його думку, ризики, зазначені у клопотанні прокурора, є надуманими та не підтверджені жодними доказами. До цього ж ОСОБА_7 має постійне місце проживання та мав постійне місце роботи.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи та заперечення захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 заперечив проти застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просив змінити на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, зазначивши що ОСОБА_9 має постійне місце проживання, батько ОСОБА_9 має незадовільний стан здоров`я та потребує його допомоги в піклуванні та утриманні, за місцями попередніх робіт характеризується позитивно. Ризики, зазначені прокурором у клопотанні, відсутні та мали місце на стадії досудового розслідування.

Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав доводи та заперечення захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_10 заперечив проти застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просив змінити на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, вказавши, що ризики, зазначені у клопотанні стороною обвинувачення, не доведені у розумінні ст. 184 КПК України та носять формальний характер.

Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав доводи та заперечення захисника.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.

Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді клопотань прокурора наведені вимоги закону дотримано.

За змістом оскаржуваної ухвали при розгляді питання про доцільність продовження тримання обвинувачених під вартою судом, серед іншого, враховано, що ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких, вчинених у складі організованої групи, за які передбачено покарання до дванадцяти років позбавлення волі, їх вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків в місці їх постійного проживання, у тому числі наявність або відсутність у обвинувачених родини, малолітніх дітей на утриманні, постійного місця роботи, їх майновий стан, репутацію обвинувачених, відсутність або наявність судимостей, беручи до уваги доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про наявність підстав вважати, що, з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованих обвинуваченим правопорушень, ризики, які були встановлені під час обрання відносно обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, можливість переховування від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінального правопорушення, продовжують на даний час існувати.

Судом врахована тривалість застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, процесуальну поведінку обвинувачених, а також те, що захисниками у судовому засіданні не наведено жодних нових обставин, які би виникли та не розглядалися судом під час попередньої ухвали про застосування та продовження запобіжного заходу.

При цьому суд вказав, що переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які приймались до уваги при обранні та продовженні дії обраного запобіжного заходу, у суду на даний час відсутні. Зважаючи на сукупність наявних у справі доказів та враховуючи доводи всіх учасників процесу, суд дійшов висновку, що не вбачається достатньо підстав вважати тримання обвинувачених, у т.ч. ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 під вартою таким, що порушує їх право, передбачене ст. 5 Європейської конвенції з прав людини, оскільки саме такий запобіжний захід є обґрунтованим і достатнім для досягнення мети кримінального провадження.

Приймаючи до уваги, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діянню, яке інкримінується обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , суд дійшов висновку про відсутність на даний час підстав для зміни обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід на домашній арешт, а тому вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим, оскільки на даний час не відпали ризики, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою, а в матеріалах кримінального провадження наявні обставини, які виправдовують подальше тримання обвинувачених в умовах ізоляції від суспільства.

Крім того, з врахуванням положень п. 5 ч.4 ст. 183 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що з наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що питання продовження строку тримання під вартою кожному з обвинувачених вирішено на стадії судового розгляду, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 - кожний - набули статусу обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, і обґрунтованість висунутого обвинувачення підлягає перевірці судом першої інстанції шляхом дослідження доказів під час судового розгляду.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши обставини інкримінованих кожному з них кримінальних правопорушень, наслідки, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, з чим погоджується й колегія суддів.

Так, згідно з даними про особу кожного обвинуваченого, які містяться у клопотаннях прокурора, обвинувачені є раніше не судимими.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого кожному з обвинувачених обвинувачення їм інкримінується вчинення особливо тяжких злочинів: ОСОБА_23 за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч. 3ст. 305 КК України, ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, за які передбачено покарання:

- за ч. 1 ст. 255 КК України у виді позбавленні волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна;

- за ч. 2 ст. 255 КК України у виді позбавленні волі від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 305 КК України у виді позбавлення волі від десяти до дванадцяти років з конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 307 КК України у виді позбавленні волі від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Колегія суддів погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачених переховуватися від суду з метою уникнути покарання у разі доведеності винуватості кожного з них у вчиненні інкримінованих кожному з них злочинів. Окрім того, з урахуванням наведених обставин, а також даних, зазначених прокурором у клопотанні та не спростованих стороною захисту про можливість зміни останніми місця проживання, з огляду, у т.ч. і на ситуацію в країні, колегія суддів вважає небезпідставним наявність ризику переховування обвинувачених.

При цьому доводи сторони захисту про відсутність такого ризику, оскільки він жодними доказами не підтверджений, на думку колегії суддів, на даній стадії судового розгляду є непереконливими.

Також колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За відсутності даних про допит під час судового розгляду свідків, з урахуванням характеру інкримінованих кожному з обвинувачених дій, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ризик впливу на свідків у кримінальному провадженні на даному етапі судового розгляду не зменшився та продовжує існувати, а, відтак, доводи сторони захисту в цій частині є непереконливими.

Також колегія суддів, з урахуванням стадії судового розгляду у даному кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - кожному - висунуто обвинувачення як керівнику окремої структурної частини у складі злочинної організації, ОСОБА_9 - як активному учаснику злочинної організації, якими з метою особистого незаконного збагачення вчинено ряд особливо тяжких злочинів, пов`язаних із переправленням через митний кордон на територію України, придбання, зберігання, перевезення та пересилання з метою збуту, а також незаконний збут на території міста Києва, Київської області та інших регіонах України наркотичних засобів та психотропних речовин, а саме: наркотичного засобу, обіг якого обмежено, - кокаїн; наркотичних засобів та рослин, обіг яких обмежено, - канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу; особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін); особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - псилоцин;особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - плодове тіло (будь-яка частина) будь-якого виду грибів, що містить псилоцибін чи (або) псилоцин;особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - 4- ММС (4-метилметкатинон); психотропної речовини, обіг якої обмежено, - амфетамін; психотропної речовини, обіг якої обмежено, - кетамін; психотропної речовини, обіг якої обмежено і стосовно якої допускається виключення деяких заходів контролю, - альпразолам, а також обставин, вказаних прокурором та не спростованих стороною захисту, про те, що ОСОБА_7 , не зважаючи на те, що мав джерело постійного доходу, вибрав для себе отримання додаткового прибутку шляхом вчинення кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується, а обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не мають постійного джерела отримання прибутку, що стало наслідком вчинення кримінальних правопорушень, в яких кожний з них обвинувачується, є не безпідставним висновок суду першої інстанції про продовження кожним з обвинувачених такої діяльності під час перебування на волі, а, відтак, і про існування ризику вчинення кожним з обвинувачених іншого кримінального правопорушення.

При цьому колегія суддів враховує, що додатковою обставиною на підтвердження наявності такого ризику відносно обвинуваченого ОСОБА_11 є те, що відносно нього наявна інформація про направлення до Шевченківського районного суду м. Києва обвинувального акту за ч. 2 ст. 309 КК України.

Окрім того, за змістом оскаржуваної ухвали встановлено, що судом відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання продовження кожному з обвинувачених строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою враховані вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків в місці проживання, у тому числі наявність або відсутність родини і утриманців, наявність або відсутність постійного місця роботи, майновий стан, відсутність судимостей.

З огляду на встановлені під час розгляду клопотання прокурора обставини в їх сукупності, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на даному етапі судового розгляду дані про особу кожного з обвинувачених не переважають можливих ризиків неправомірної їхньої поведінки, і будь-яких доводів та доказів на спростування таких висновків суду першої інстанції стороною захисту не наведено.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі наявні на час прийняття рішення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, мотиви прийнятого рішення, та обґрунтував неможливість застосування до обвинувачених на даний час іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до кожного з обвинувачених запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту, з урахуванням стадії судового розгляду, на даному етапі судового провадження не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до п.п. 4, 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України та щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З огляду на те, що ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 255, ч. 3 ст. 307 КК України, на думку колегії суддів, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави у кримінальному провадженні.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

З урахуванням викладеного вище, зазначені захисниками в апеляційних скаргах обставини, на думку колегії суддів, самі по собі не можуть мінімізувати встановлені на даний час у кримінальному провадженні ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку кожного з обвинувачених.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги існуючі на даний час ризики, тяжкість та характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , стадію судового розгляду, колегія суддів доходить висновку, що встановлені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до кожного з обвинувачених іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційних скарг захисників, є непереконливими, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2025 року, якою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до 4 січня 2026 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4