ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 344/11776/24

провадження № 51-2631км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого (відеоконференція) ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000189 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області вироком від 16 грудня 2024 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки й поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_6 16 березня 2024 року о 18:55, керуючи автомобілем «BMW-X5», рухався по вул. Набережна в м. Івано-Франківську в напрямку вул. Гетьмана Мазепи. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться навпроти будинку № 111 по вул. Галицькій в м. Івано-Франківську, порушив вимоги пунктів 2.3 б), д), п. 4.16 а), 12.1, 12.2, 12.3, 12.4., 18.1 Правил дорожнього руху та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці події.

Івано-Франківський апеляційний суд 03 квітня 2025 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання скасував і ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В інший частині вирок суду першої інстанції було залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду й на підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

На обґрунтування своїх вимог захисник вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, не врахував конкретних обставин справи, досудову доповідь органу пробації.

При цьому захисник зазначає, що думка потерпілих про необхідність призначення покарання, яке необхідно відбувати реально, не має вирішального значення для призначення такого покарання.

Вважає, що апеляційний суд недостатньо врахував посткримінальну поведінку засудженого, який одразу після ДТП викликав швидку допомогу і поліцію, з`являвся до правоохоронних органів і давав правдиві свідчення, добровільно сплатив потерпілим 50 000 грн.

Також захисник вказує, що поза увагою апеляційного суду залишилось обґрунтування можливості застосування при призначенні ОСОБА_6 покарання положень ст. 69 КК України.

Враховуючи викладене, захист вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, яке необхідно відбувати реально, є надто суворим, тому вирок апеляційного суду підлягає зміні.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали заперечення на касаційну скаргу сторони захисту, вважають призначене апеляційним судом покарання справедливим і просять залишити оскаржуваний вирок без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений підтримав подану касаційну скаргу і просив її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду

За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки для суду апеляційної інстанції.

За змістом касаційної скарги захисника вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України не оспорюється.

Стосовно доводів касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклав конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання, та просив скасувати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 й ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання, яке потрібно відбувати реально.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.

Зокрема апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, який не встановив обставин, які обтяжують покарання, і визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування завданих збитків.

Разом з цим, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що судом першої інстанції не достатньо було враховано наслідки кримінального правопорушення, а саме смерть людини, та думку потерпілих, які вважали необхідним призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке треба відбувати реально.

В суді апеляційної інстанції потерпілі та їх представник також підтримали вимоги апеляційної скарги прокурора і наполягали на призначенні обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_6 основного покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, однак також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його звільнення від відбування призначеного йому покарання на підставі положень ст. 75 КК України, оскільки таке покарання не сприятиме його меті, а саме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом апеляційної інстанції засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

З огляду на це істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та явної несправедливості призначеного покарання внаслідок суворості під час касаційного розгляду в межах, визначених положеннями ст. 433 КПК України, не встановлено.

Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3