Справа № 466/7445/25
Провадження № 1-кп/466/805/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000423 30.07.2025 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кузнецовськ Рівненської області, українця, громадянина України, розлученого, з освітою середньою спеціальною, офіційно непрацевлаштованого , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

у с т а н о в и в:

Обвинувачений ОСОБА_4 25.07.2025 р. біля 22.30 год., перебуваючи на дитячому майданчику біля будинку №360 на вул. Шевченка у м.Львові, у результаті словесного конфлікту, який виник на грунті неприязних відносин, умисно наніс потерпілій ОСОБА_5 удар кулаком в обличчя, від якого потерпіла впала. Після цього наносив удари руками та ногами по тілу потерпілої, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою у вчиненні інкримінованому злочині визнав повністю та суду пояснив, що зустрічався з ОСОБА_5 , часто разом з нею вживали спиртні напої. 25.07.2025 р. біля 22.00 год. зустрілись на дитячій площадці біля будинку 360 на вул. Шевченка у м.Львові, де вона проживала. ОСОБА_5 почала його принижувати та ображати, він не стримався і вдарив її кулаком в обличчя, а після того, як вона впала на землю, ще наніс кілька ударів ногами і руками. У вчиненому розкаюється. Після цих подій він з ОСОБА_5 вже помирились і вона мала подати заяву про закриття провадження, однак раптового померла у вересні 2025 року. У вчиненому розкаюється.

Враховуючи те, що обвинувачений не заперечував фактичні обставини та судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, переконавшись у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши всім учасникам судового провадження правові наслідки ч.3 ст. 349 КПК України та отримавши на це їх згоду, визнав недоцільним дослідження інших доказів у справі, обмежився допитом обвинуваченого та оголошенням характеризуючих матеріалів.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї винуватості, його вина у вчиненні кримінального правопорушення повністю і об`єктивно стверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, його дії вірно кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України , оскільки він умисно заподіяв потерпілій легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту. Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інте лектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує тяжкість та обставини вчинення кримінального правопорушення , а також особу винного, який повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, не притягався до кримінальної відповідальності , відсутність обставин, які обтяжують покарання, та вважає, що йому слід обрати покарання у виді штрафу.

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 373, 374, 615 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та обрати йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (вісімсот п`ятдесят грн.).

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги встановленого ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 статті 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1