ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 636/5914/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2260/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 5 ст. 407 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого та прокурора на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 04.09.2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Золочів Золочівського району Харківської області, українця, громадянина України, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який обіймає посаду помічника гранатометника 2 відділення 1 взводу оперативного призначення 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не маючого судимості, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років і 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання і обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою згідно ухвали слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 02.06.2025, тобто з 02.06.2025.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , в умовах воєнного стану, який введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово продовжувався та діє дотепер, вчинив кримінальне правопорушення за встановлених, в судовому засіданні, обставин.

Так, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, у військовому званні «солдат», перебуваючи на посаді помічника гранатометника 2 відділення 1 взводу оперативного призначення 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та незаконно тимчасово ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості проходити військову службу, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 03 січня 2025 року самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу в районі АДРЕСА_2 та до 20 січня 2025 року проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин.

Вказані дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на призначення ОСОБА_7 надто суворого покарання, просить вирок суду змінити, призначивши останньому покарання з урахуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки та замість нього, відповідно до положень ст. 62 КК України призначити покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

В обґрунтування своїх апеляційних доводів вказує, що оскільки обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у скоєному, надав викриваючі показання відносно себе, за місцем проживання та місцем проходження військової служби характеризується позитивно, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, раніше не судимий, то суд першої інстанції повинен був призначити покарання, використовуючи положення статті 69 КК України, а саме нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.

Вказаний вирок було оскаржено також прокурором у кримінальному провадженні, який, посилаючись на неправильне застосування судом Закону про кримінальну відповідальність, а саме не застосування закону, який підлягає застосуванню ч. 1 ст. 71 КК України просить про його скасування та про ухвалення нового вироку, яким просить визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, при цьому застосувавши вимоги ч. 1 ст. 71 КК України і ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 25 днів.

Мотивуючи своє прохання прокурор зазначив, що відповідно до вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.07.2023 року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Враховуючи викладене вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 за оскаржуваним вироком безпідставно не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме ч. 1 ст. 71 КК України.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник просили про задоволення апеляційної скарги захисника та про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання.

Прокурор просив про задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні у повному обсязі та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів захисника обвинуваченого щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 , який вчинив кримінальне правопорушення будучи військовослужбовцем, його посередні характеристики за місцем проходження військової служби, безпосередню участь обвинуваченого у бойових діях, а також те, що останній на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При цьому, обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого відповідно до вимог ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому саме такий строк покарання в межах санкції інкримінованої йому статті.

Таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є наближеним до мінімального, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить про застосування при призначенні йому покарання положень ст. 69 КК України, проте колегія суддів наголошує, що додаткових та неврахованих судом першої інстанції фактів, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного кримінального правопорушення та які б слугували безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання із застосуванням статті 69 КК України не встановлено.

Аналогічний принцип застосування положень ст.69 КК України викладений і в постанові Верховного Суду від 14 06 2018 року по справі № 686/16363/16-к.

Такі пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття у вчиненому та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, було враховано судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що лише такий вид покарання, як позбавлення волі строком на п`ять років 6 місяців, в межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи. (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Надаючи ж оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо незастосування судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання положень, передбачених ст. 71 КК України, колегія судді приходить до наступного висновку.

Так, дійсно положеннями ч.1 ст.71 КК України регламентовано, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Такі ж висновки містяться і у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 10 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» де зазначено, що за сукупністю вироків покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин.

В той же час, положення ст. 396 КПК України, зобов`язують скаржника подати належним чином оформлену апеляційну скаргу, яка містить, крім іншого, вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Рази з тим, скаржник зазначає перелік матеріалів, які додаються до апеляційної скарги на підтвердження її обґрунтування.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, подаючи апеляційну скаргу з вимогою про призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків, прокурор на надав копії вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.07.2023 року відносно ОСОБА_7 .

Більш того, матеріали кримінального провадження також не містять копії вищевказаного вирку суду першої інстанції.

Колегія суддів констатує, що у даному випадку, для перевірки обґрунтованості вимог прокурора та вирішення питання щодо застосування чи незастосування ст. 71 КК України, апеляційному суду потрібна інформація про попередній вирок, а саме: дата набрання чинності, призначене покарання, його невідбута частина на момент вчинення нового злочину та інше.

Відсутність належним чином завіреної копії вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.07.2023 року відносно ОСОБА_7 позбавляє колегію суддів можливості однозначно визначитись зокрема із необхідністю застосування положень ст. 71 КК України, яка, в свою чергу пов`язана з чинністю попереднього вироку та можливістю застосування ст. 80 КК України.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, за вказаних обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироку відсутні.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що апелянт не позбавлений можливості вирішити вказане питання, на стадії виконання вироку, додавши необхідні документі, в порядку п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Аналізуючи ж доводи прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, з огляду на наступне.

В ході детального аналізу оскаржуваного вироку в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегією суддів встановлено, що воно в повній мірі відповідає вимогам ст.65 КК України.

Колегія суддів погоджується з тим, що саме таке покарання відповідає загальним принципам призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, є співмірним тяжкості і характеру вчиненого ОСОБА_7 діяння та його наслідкам.

Враховуючи положення ст.50 КК України, колегія суддів вважає, що запропоноване прокурором покарання за інкриміноване у даному кримінальному провадженні кримінальне правопорушення з урахуванням положень ч.1 ст.71 КК України у виді 6 років 25 днів позбавлення волі, враховуючи обставини скоєного кримінального правопорушення, особу винного, наявність пом`якшуючих обставини та відсутність обтяжуючих, - є необґрунтованим та надмірно суворим.

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, залишити без задоволення.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 04.09.2025 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :

___________ ______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4