Вирок

Іменем України

02.06.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження № 0001126 від 15.12.2024 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Вербіж Миколаївського району Львівської області, одруженої, із середньою освітою, працюючої водієм тролейбуса в ЛКП «Львівелектротранс», раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , т.м. НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2024 року приблизно о 18 год. 54 хв. водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним тролейбусом марки «Електрон Т19102», р. н. НОМЕР_2 , та рухаючись ним поблизу буд. № 73 по вул. Героїв УПА у м. Львові в напрямку до вул. Кульпарківська, грубо порушила вимоги Розділу 1 п. 1.5 «дія або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; Розділу 2 п. 2.3 підпункт б), підпункт д); Розділу 10 п. 10.1; Розділу 21 п. 21.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, і наведене виразилося в тому, що вона, керуючи транспортним засобом, зупинилася на зупинці громадського транспорту, після чого проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконавшись, що всі пасажири зайшли до салону тролейбуса, почала закривати двері, тим самим затиснула руку пішоходу ОСОБА_6 , який заходив до салону тролейбуса. Після чого водій ОСОБА_4 перед початком руху не переконалася, що це буде безпечно, розпочала рух, в результаті чого пішохід ОСОБА_6 впав та на нього відбувся наїзд тролейбуса. В результаті порушення водієм ОСОБА_4 правил безпеки дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження та, перебуваючи у медичному закладі, помер.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинила порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнала повністю, підтвердила усі обставини його вчинення. Зокрема, пояснила, що працює водієм тролейбуса в ЛКП «Львівелектротранс», має стаж водіння з 1987 року та до моменту вчинення інкримінованих їй дій учасником ДТП ніколи не була. 14.12.2024 року також працювала на маршруті №22 у м. Львові сполученням «Центр Автовокзал» і керувала тролейбусом з реєстраційним номером 138. Близько 19.00 год., точного часу не пригадує, здійснювала рух по вул. Героїв УПА в напрямку вул. Кульпарківська у м. Львові. В подальшому здійснила зупинку на вул. Героїв УПА поблизу перехрещення з вул. Копистинського, яка була плановою і передбаченою маршрутом для висадки-посадки пасажирів. На зупинці громадського транспорту в цей час пасажирів на посадку не було, в тому числі й потерпілого ОСОБА_6 . Загалом тролейбус стояв на зупинці близько 1 хвилини, з нього вийшли кілька пасажирів. Оскільки інших людей не було, вона натиснула кнопку закривання дверей і, переконавшись, що на табло висвітилась інформація про закривання дверей, подивилася в ліве дзеркало заднього виду і розпочала рух. В цей час в салоні пасажири почали кричати і стукати у водійські двері. З цього вона зробила висновок, що щось трапилося, і одразу зупинилася. Після цього вийшла на вулицю і побачила біля правого заднього колеса чоловіка, як в подальшому з`ясувалося ОСОБА_6 , який лежав на асфальті паралельно корпусу транспортного засобу. Надалі з`ясувалося, що ОСОБА_6 добігав до тролейбуса і в якийсь момент засунув пальці у двері, які зачинялися, в результаті їх затисло. Як це відбулось, вона не бачила, адже була переконана, що, оскільки двері зачинилися, то жодних перешкод для продовження руху немає. Побачивши ОСОБА_6 на землі, вона одразу підклала йому свою куртку під голову, на цей час потерпілий був при свідомості і не скаржився. Вона викликала швидку медичну допомогу і поліцію. Останні повідомляли її, що ОСОБА_6 перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння і в автомобілі швидкої медичної допомоги стверджував, що до водія жодних претензій не має. Потерпілий був госпіталізований до лікарні, а вона залишилася на місці з поліцейськими для проведення необхідних слідчих і процесуальних дій. На наступний день зібралася провідати потерпілого в медичному закладі, однак, їй повідомили, що він помер. З родиною потерпілого досягла згоди щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди, останні до неї жодних претензій не мають. Розуміє, що ДТП відбулось з її вини, адже проявила недостатню уважність і повною мірою не переконалася, що можуть бути ще пасажири, які добігають на зупинку і поспішають сісти в тролейбус, визнає, що вчинила неправильно, у скоєному кається, попросила вибачення за вчинене та суворо її не карати.

Потерпілий ОСОБА_7 та його представник адвокат ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, водночас представником подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій одночасно висловлено позицію щодо доцільності застосування до обвинуваченої положень ст.75 КК України і відсутності потреби у позбавленні її права керування транспортними засобами.

З урахуванням поданої представником потерпілого заяви, положень ст.325 КПК України, думки учасників провадження, які вважають за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності потерпілого і його представника, котрі до суду не з`явилися та у поданій заяві висловили свою позицію щодо розгляду справи без їх участі, та з огляду на визнання обвинуваченою своєї винуватості суд ухвалив розгляд справи проводити без участі потерпілого і його представника, оскільки це не перешкоджає встановленню обставин під час судового розгляду.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченої та дослідженням документів, що характеризують особу обвинуваченої, а також стосуються речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Отже, суд вважає доведеним факт скоєння ОСОБА_4 порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_6 , тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, яке з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, наслідки, які настали в результаті його вчинення, а саме спричинення смерті потерпілого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченої та активне сприяння нею розкриттю кримінального правопорушення, особу ОСОБА_4 , яка раніше не судима, вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем роботи в ЛКП «Львівелектротранс», на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Тому з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, наслідків, що настали, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі. Водночас наявність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, досягнення обвинуваченою згоди з потерпілим щодо компенсації моральної шкоди, у зв`язку з чим останній до неї претензій, в тому числі майнового характеру не має, повне визнання обвинуваченою своєї вини у скоєному дають підстави суду визначити таке покарання на рівні, ближчому до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України, за якою ОСОБА_4 обвинувачується.

Також відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному випадку, на переконання суду, до ОСОБА_4 можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, усвідомлення обвинуваченою своєї провини, щире каяття останньої, публічне вибачення в судовому засідання за вчинене, готовність відповідати за скоєне, досягнення згоди з потерпілим щодо відшкодування моральної шкоди, позиція потерпілого про недоцільність призначення обвинуваченій реальної міри покарання, наявність в останньої офіційного місця праці, а також думка прокурора про доцільність застосування до обвинуваченої положень ст.75 КК України, є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання. Разом з тим, на ОСОБА_4 слід покласти обов`язки, визначені ст.76 КК України, які відповідатимуть завданням контролю за поведінкою засудженої з метою встановлення факту її виправлення.

Що стосується додаткового необов`язкового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то, на переконання суду, потреби в застосуванні такого до ОСОБА_4 немає. При цьому, судом береться до уваги те, що ОСОБА_4 згідно дослідженої в судовому засіданні трудової книжки з 27.12.1986 року працювала водієм тролейбуса незмінно в одному підприємстві ЛКП «Львівелектротранс» (з перервою з 2008 до 2020 року), згідно представленої і дослідженої інформації, наданої Управлінням патрульної поліції у Львівській області в рамках кримінального провадження, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України жодного разу не притягалася, в момент ДТП перебувала в тверезому стані, що підтверджено висновком КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» №003115 від 14.12.2024 року, на даний час продовжує працювати водієм тролейбуса, за місцем праці адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» характеризується виключно позитивно, отримувана за роботу водієм заробітна плата є єдиним джерелом доходу обвинуваченої, при цьому, вона допомагає своєму синові ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час проходить службу в НОМЕР_3 ОМБр Збройних Сил України, є учасником бойових дій та отримав при проходженні військової служби бойове поранення. Сукупність наведених обставин разом з відсутністю умислу в обвинуваченої на спричинення смерті потерпілому, її позитивна посткримінальна поведінка, повне сприяння органу досудового розслідування в проведенні повного і об`єктивного досудового слідства свідчать про те, що досягти завдань покарання обвинуваченої за скоєне, в тому числі спеціальної превенції, можливо без застосування до останньої факультативного додаткового покарання, визначеного в санкції ч.2 ст.286 КК України, у зв`язку з чим суд в межах своїх дискреційних повноважень таке покарання ОСОБА_4 не призначає.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_4 , застосований до неї у виді особистого зобов`язання, до набрання вироком законної сили слід залишити без змін.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

У справі наявні процесуальні витрати на проведення експертизи. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України проводилась судова електротранспортна експертиза (висновок експерта №41-Е від 28.01.2025 року). Згідно наявного акту №2 здачі-приймання висновку експерта №41-Е вартість виконаної експертизи становить 8481 (вісім тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. 60 коп. Зазначена сума витрат на проведення експертизи згідно ст.124 КПК України підлягає стягненню з обвинуваченої ОСОБА_4 .

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

У справі наявні підстави для застосування правових приписів ст.174 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь держави процесуальні витрати за проведення судової електротранспортної експертизи в сумі 8481 (вісім тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 19.12.2024 року на тролейбус марки "Електрон Т19102", р.н. 138 (заводський № НОМЕР_5 ).

Речовий доказ у справі - тролейбус марки "Електрон Т19102", р.н. НОМЕР_2 (заводський № НОМЕР_5 ), - залишити у власності ЛКП «Львівелектротранс».

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1