УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

м. Київ

справа № 522/1966/21

провадження № 51-1884 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 у строк призначеного покарання термін його попереднього ув`язнення з 08 грудня 2020 року до дня вступу вироку в законну силу.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 2 роки;

- за ч. 3 ст. 187 КК України на строк 8 років із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року скасовано в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України. Кримінальне провадження № 0000021 від 12 липня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Змінено резолютивну частину вироку та викладено абзац перший в наступній редакції: «Визнати винуватим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КПК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років, з конфіскацією майна».

В решті вирок залишено без змін.

Судові рішення щодо ОСОБА_6 в касаційному порядку не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 06 грудня 2020 року, близько 12 год 40 хв., вступивши в злочинну змову з ОСОБА_6 , завчасно розділивши свої злочинні ролі, вчинивши напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства та з проникненням у приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого у АДРЕСА_1, з корисливих мотивів, маючи при собі завчасно підготовлене знаряддя для вчинення кримінального правопорушення, а саме розкладний ніж, зайшли до вищевказаного магазину в момент відсутності в приміщенні будь-яких клієнтів, які б могли перешкодити їхньому злочинному плану.

Далі ОСОБА_6 , відволікаючи увагу продавця ОСОБА_8 замовленням товару, зайшов за прилавок та несподівано для потерпілої дістав з її кишені мобільний телефон Huawei Y3II, вартістю 1 000 грн, та приставив до її тулуба розкладного ножа і наказав віддати грошові кошти.

Потерпіла, сприйнявши погрозу як таку, що має реальний характер та дійсно може бути реалізована, а також побоюючись за своє життя та здоров`я, дістала свій гаманець, звідки ОСОБА_6 самостійно дістав грошові кошти в сумі 1700 грн та банківські картки «ПриватБанку» та «МоноБанк». Крім того, ОСОБА_6 , продовжуючи злочинні дії, самостійно дістав з кишені потерпілої грошові кошти в сумі 700 грн та почав перевіряти ящики з метою виявлення цінних речей та грошей. ОСОБА_5 , у свою чергу, стояв у вхідних дверей та не пускав покупців до магазину, повідомляючи їм, що в магазині переоблік товару.

Виконавши усі дії, які вважали за необхідне та заволодівши майном, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зникли з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись ним на власний розсуд. В результаті вказаних злагоджених злочинних дій обвинувачені спричинили потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 3 400 грн.

Окрім цього, ОСОБА_6 в період часу з 03 липня по 11 липня 2020 року, працюючи найманим працівником з проведення ремонтних робіт у АДРЕСА_2, впевнившись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, та вони залишаться непоміченими для оточуючих, діючи умисно, повторно, таємно викрав майно у потерпілої ОСОБА_9 та зник з місця скоєння злочину, розпорядившись в подальшому викраденим на власний розсуд, чим спричинив майнову шкоду останній на загальну суму 2 050 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Доводи скарги захисника зводяться до незгоди із кваліфікацією дій підзахисного за ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки, на його думку, у діях засуджених відсутня попередня змова на вчинення злочину, так як ОСОБА_5 не домовлявся з ОСОБА_6 щодо здійснення розбійного нападу на потерпілу, а тому в діях останнього наявний ексцес виконавця. Крім цього, зазначає, що відсутня кваліфікуюча ознака злочину - проникнення до приміщення, оскільки засуджені вільно зайшли до магазину як покупці. Вказує, що за наявності належних та допустимих доказів, судами дії ОСОБА_5 не було перекваліфіковано на ч. 2 ст. 186 КК України. Окрім цього, посилається на неповноту та необ`єктивність судового слідства, оскільки в ході судових розглядів не було допитано потерпілу ОСОБА_8 . На переконання захисника, апеляційний суд, в порушення приписів ст. 419 КПК України, в оскаржуваній ухвалі не перевірив всіх доводів апеляційної скарги, не зазначив мотивів та підстав з яких доводи сторони захисту залишено без задоволення.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах доводів касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) та неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України).

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до

ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- диску з відеозаписом камер відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », з якого вбачається, що 06 грудня 2020 року в приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», який розташований за адресою: АДРЕСА_3, зайшли двоє чоловіків. Один одягнутий в чорну зимову куртку, темні штани, з капюшоном на голові та медичною маскою чорного кольору на обличчі, яким є ОСОБА_6 . Інший чоловік одягнений в темний одяг, чорну шапку з білим написом спереду та з медичною чорною маскою на обличчі, яким є ОСОБА_5 . Порадившись з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 замовив у потерпілої товар. ОСОБА_8 зайшла за прилавок та почала зважувати товар. Після чого, ОСОБА_6 зайшов за прилавок, тримаючи в лівій руці ніж, сказав потерпілій, щоб вона дістала гроші, забрав телефон, червоний гаманець, гроші та кредитні картки з нього. ОСОБА_5 в цей час продовжував стояти біля вхідних дверей магазину, тримаючи двері та періодично визираючи на вулицю і повідомляючи відвідувачам, що в магазині переоблік та не пускав до приміщення. Потім ОСОБА_6 підійшов до дверей в іншу кімнату магазину, де потерпіла повісила свій верхній одяг та нишпорив по кишеням, після цього вони вийшли з магазину;

- диску з відеозаписом камер відеоспостереження магазину «Обжора» та системи «Безпечне місто», на яких зафіксовано маршрут пересування ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з місця вчинення злочину;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07 грудня 2020 року, з яких слідує, що ОСОБА_8 впізнала по фото ОСОБА_6 , як особу, що погрожувала застосуванням ножа та забрала грошові кошти, а також ОСОБА_5 , як особу, що стояла біля дверей в момент вчинення на неї нападу;

- протоколу огляду предмета від 07 грудня 2020 року з фототаблицями, згідно якого об`єктом огляду є предмет зовні схожий на розкладний ніж з написом «Stainless»;

- протоколу пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 07 грудня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_8 впізнала по фото ніж, яким їй погрожували 06 грудня 2020 року;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, в ході проведення яких свідок ОСОБА_10 впізнав на фото ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як осіб, що разом 06 грудня 2020 року принесли мобільний телефон марки «Хуавей» для продажу;

- висновку експерта № 3035 від 11 січня 2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_8 виявленні тілесні ушкодження - два садна живота, які утворилися в результаті ковзання нерівних поверхонь тупих твердих предметів, або кінця гострого предмету та не виключено, що дані ушкодження могли утворитися від дії ножа.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 187 КК України.

Твердження ОСОБА_4 про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки судом не надано оцінки тому факту, що в діях ОСОБА_6 наявний ексцес виконавця в частині погроз потерпілій ножем, є необґрунтованими.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного з учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.

При цьому домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Засуджений ОСОБА_5 безпосередньо брав участь у нападі, шляхом залякування потерпілої, будучи об`єднаний єдиним умислом з іншим співвиконавцем розбійного нападу, спрямованого на заволодіння майном ОСОБА_8 , виконав частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу, а саме в цей час стояв у вхідних дверей та не пускав покупців до магазину, повідомляючи їм, що в магазині ведеться переоблік товару, та крім того вигукував на адресу потерпілої, щоб вона вела себе тихо, що підтверджується дослідженим відеозаписом з камер спостереження в магазині.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 621/6762/18 (провадження № 51-6322 км19) виконавцем розбою є не лише той, хто шляхом нападу безпосередньо протиправно заволодів чужим майном, а й той, хто позбавляв можливості потерпілого пручатися або залишити місце вчинення злочину. Отже, співвиконавцем визнається особа, яка разом з іншими співучасниками виконала дії, які утворюють об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ст. 187 КК України.

Крім того, доводи сторони захисту про ексцес виконавця були предметом перевірки суду першої інстанції, який зазначив, що з досліджених судом матеріалів кримінального провадження вбачається, що поведінка осіб під час скоєння злочину була узгодженою, а обопільність їхнього умислу підтверджується також і конклюдентними діями обвинувачених. Так, обвинувачений ОСОБА_6 із погрозою застосування ножа здійснив розбійний напад на потерпілу, проникнувши до приміщення з обмеженим доступом, де знаходився касовий апарат, а обвинувачений ОСОБА_5 в цей час стояв у вхідних дверей та не пускав покупців до магазину.

Разом з тим, колегія суддів критично оцінює твердження ОСОБА_4 про відсутність кваліфікуючої ознаки - проникнення у приміщення враховуючи наступне.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к (провадження № 13-14 кс18) при вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» в складі кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.

Дії особи, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад, службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи тощо) мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , діючи зі спільним умислом, шляхом вільного доступу потрапили до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », обмежили доступ для сторонніх осіб, проникли до приміщення з обмеженим доступом - за прилавок, та погрожуючи ножем продавцю, заволоділи матеріальними цінностями.

Таким чином, засуджені неправомірно проникли туди, де за звичайних обставин на законних підставах вони не могли перебувати.

Беручи до уваги наведені обставини, а також наявність спільного умислу засуджених на заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_5 щодо потерпілої ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України правильно.

Не погодившись із вироком суду сторона захисту подала апеляційні скарги.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як слідує з оскаржуваної ухвали, з урахуванням змінених обвинуваченим ОСОБА_5 вимог апеляційної скарги, вирок місцевого суду було оскаржено останнім лише в частині призначеного покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 , використовуючи свої процесуальні права на власний розсуд не порушував перед судом апеляційної інстанції питання щодо неправильної кваліфікації його дій, а висновки суду першої інстанції про доведеність його винуватості у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, ним не оспорювались.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема й ті, на які посилався обвинувачений, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Відповідно до вимог положень 50, 65, КК України ОСОБА_5 призначено покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи скарги сторони захисту про проведення розгляду провадження без допиту потерпілої ОСОБА_8 стосується неповноти судового розгляду, що не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3