Провадження № 1-в/761/246/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року місто Київ

Суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , дослідивши в приміщенні суду матеріали клопотання ОСОБА_2 , засудженого вироком Оболонського районного суду міста Києва від 03.10.2023 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці, про його звільнення від покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України,

установив:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання ОСОБА_2 , засудженого вироком Оболонського районного суду міста Києва від 03.10.2023 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці, про його звільнення від покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України.

Так, у своєму клопотанні ОСОБА_2 просить застосувати до нього Закон України № 3886-ІХ від 18.07.2024 про декриміналізацію, а саме до вироків Голосіївського районного суду міста Києва від 08.08.2022 та 19.02.2023, а також вироку Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 09.09.2020.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2025 зазначене клопотання розподілено на головуючого суддю ОСОБА_1 .

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, суд дійшов до такого висновку.

Так, п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України визначено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, зокрема про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч. 2 і 3 ст. 74 КК України.

Як вбачається зі змісту скерованого засудженим ОСОБА_2 на адресу суду клопотання, останній просить суд про вирішення питання щодо приведення у відповідність судових рішень, якими ОСОБА_2 засуджено за злочини, які, на його думку, в силу положень Закону України від 18.07.2024 № 3886-IX підлягають декриміналізації, зокрема вироків Голосіївського районного суду міста Києва від 08.08.2022 та 19.02.2023, а також вироку Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 09.09.2020.

Водночас необхідно звернути увагу на те, що одночасне зазначення ініціатором клопотання необхідності вирішення питання щодо декількох вироків унеможливлює оперативне, повне та ефективне дослідження обставин, які мають істотне значення для ухвалення судом законного рішення.

Так, вирішення судом питання щодо одночасного приведення зазначених у клопотанні вироків у відповідність вимогам Закону України від 18.07.2024 №3886-IX, яким за крадіжку чужого майна, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян, настає відповідальність за ст. 51 КУпАП, призведе до затягування судового розгляду.

Крім того, суд звертає увагу на те, що зазначене позбавляє суд можливості виконати вимоги кримінального процесуального закону та перевірити наявність підстав для застосування положень закону щодо декриміналізації діянь, за які ОСОБА_2 засуджено зазначеними у клопотанні вироками.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно з п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п.п. 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до ч. 3 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 62 КК України), 11, 13, 132 ч. 1 ст. 537 цього Кодексу.

Статтею 18 КВК України визначено, що місцем відбування покарання у вигляді позбавлення волі є виправна колонія. У свою чергу, відповідно до ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» слідчі ізолятори є установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою.

У силу ч. 2 ст. 11, ч. 3 ст. 18 КВК України слідчі ізолятори віднесені до установ виконання покарань лише стосовно тих засуджених, які залишені для роботи з господарського обслуговування.

При цьому до скерованого засудженим ОСОБА_2 клопотання не долучено жодних документів, які б підтверджували той факт, що засуджений відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду міста Києва, зі змісту самого клопотання не вбачається, що Державна установа «Київський слідчий ізолятор» визначена для нього як установа відбування покарання.

Також зі змісту самого клопотання не встановлено, що вирок, на підставі якого засуджений ОСОБА_2 утримується під вартою та відбуває покарання, винесений саме суддями Шевченківського районного суду міста Києва, натомість останній просить вирішити питання, пов`язані із виконанням вироків, постановлених Голосіївським районним судом міста Києва та Києво-Святошинським районним судом міста Києва, що також не вказує на підсудність цього клопотання Шевченківському районному суду міста Києва.

Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких правил підсудності, встановлених КПК.

За усталеною практикою ЄСПЛ, термін «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, у тому числі й територіальної.

Також суд звертає увагу на те, що встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати кримінальне провадження щодо конкретного кримінального правопорушення. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна кримінальна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають ст. 7 Загальної декларації прав людини та ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Враховуючи наведене, суд приходить до обґрунтованого висновку про необхідність повернути клопотання та одночасно роз`яснити засудженому ОСОБА_2 право звернутись із зазначеним клопотанням до належного суду - до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого особа відбуває покарання за вироком, який набрав законної сили.

Керуючись статтями 369-372, 392, 532, 537, 539, Кримінального процесуального кодексу України, суд

постановив:

Клопотання ОСОБА_2 , засудженого вироком Оболонського районного суду міста Києва від 03.10.2023 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці, про його звільнення від покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України - повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Суддя ОСОБА_3