Справа № 646/5459/17
№ провадження 1-кп/646/32/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000117 від 06.02.2016 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньо-технічною освітою, одруженого, має на утриманні 3-х неповнолітніх дітей, працюючого водієм КП «КВПВ», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_8 ,

встановив:

06.02.2016 приблизно о 02:15, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ЗІЛ-433360» р.н. НОМЕР_1 , що належить КП «КВПВ» та рухався по пр. Гагаріна в напрямку Мереф`янського шосе в м. Харкові зі сторони с. Безлюдівка, Харківського району, Харківської області, зі швидкістю приблизно 40 км/год.

Під час руху, в районі заїзду до ТОВ «Транссервіс» по пр. Гагаріна, 352 в м. Харкові, ОСОБА_3 зупинив автомобіль «ЗІЛ-433360» р.н. НОМЕР_1 для перевірки технічного стану з порушенням вимог п.п. 9.9 (а), 9.10 (б) та 19.4 Правил дорожнього руху України згідно з якими:

- п.9.9 Аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена:

- а) «у разі вимушеної зупинки на дорозі»;

- п. 9.10 Разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі:

- б) вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча б в одному напрямку менше 100м»;

- п. 19.4 «під час зупинки на дорозі в темну пору доби і в умовах недостатньої видимості на транспортному засобі мають бути ввімкнені габаритні або стоянкові ліхтарі, а при вимушеній зупинці додатково аварійна світлова сигналізація»,

та не виконавши вказані вимоги Правил дорожнього руху України, не забезпечивши належні умови перебування транспортного засобу на дорозі, ОСОБА_3 залишив автомобіль «ЗІЛ-433360» р.н. НОМЕР_1 на проїжджій частині дороги та поїхав з місця.

Внаслідок зазначених порушень, приблизно о 03 годині 20 хвилин 06.02.2016 відбулося зіткнення автомобіля «ГАЗ-3302» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , що рухався в попутному напрямку з автомобілем «ЗІЛ-433360», який ОСОБА_3 залишив на проїжджій частині без належних умов перебування, що призвело до займання автомобіля «ГАЗ- 3302» вогнем та загибелі водія автомобіля «ГАЗ-3302» ОСОБА_9 та пасажира вказаного автомобіля ОСОБА_10 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи №470-ДМ/16 від 10.03.2016 труп ОСОБА_9 перебував в стані майже повного обвуглювання у вигляді відсутності шкіри на голові, тулубі, верхніх кінцівках із оголенням м`яких тканин, які чорного кольору, крихкі на дотик; утворення великої ділянки прогорання шкіри, м`яких тканин та ребер по правій бічній поверхні грудної клітини із частковим переходом на спину, що призвело до термічного руйнування тіла.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №471-ДМ/16 від 11.02.2016 на трупі пасажира ОСОБА_10 встановлено явні ознаки термічної дії високої температури у вигляді обвуглювання шкіряних покровів, м`яких тканин голови та інших частин тіла, численні тілесні ушкодження, що за своїм критерієм відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та могли утворитись в наслідок дорожньо-транспортної події.

Порушення вимог п. 9.9 (а), 9.10 (б) та 19.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 , згідно висновку судової автотехнічної експертизи №282/16 від 02.07.2016 перебувають у причинному зв`язку з подією та її наслідками і виразилися в тому, що він, під час вимушеної зупинки на дорозі, не ввімкнув стоянкові та габаритні вогні, а також аварійну світлову сигналізацію та знак аварійної зупинки, чим дезорієнтував водія автомобіля «ГАЗ-3302», що і призвело до дорожньо-транспортної події, внаслідок якої загинули ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 3 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, а саме: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України не визнав та пояснив, що він працює водієм в КП «КВБО», водійський стаж 31 рік. 06.02.2016 він розвантажився на сміттєзвалищі Рогань. В районі АЗС по пр.-ту Гагаріна в автомобілі - сміттєвоз заклинило редуктор заднього моста. Він зателефонував напарнику, який приїхав за 15 хвилин. Виставив каністру позаду автомобіля з жилетом з відбиваючим ефектом біля роздільної смуги. Коли заліз під машину знімати кардан, під`їхала патрульна поліція, він їм сказав, що трапилось і вони сказали йому поставити аварійний знак. Його напарник ОСОБА_11 дав йому свій аварійний знак, який вони поставили біля каністри. Світловий сигнал на його машині вони виключили, так як розряджався акумулятор. Потім поїхали з напарником в гараж, взяти трос та спеціальні ключі, для ремонту автомобіля, їх не було близько години, а коли повернулись, все вже відбулося. Пожежу погасили. Було багато людей. Його допитали, провели огляд місця події. Слідчий йому повідомив, що загинуло двоє людей. Коли повернуся, його автомобіль ЗІЛ стояв не на дорозі, а за обочиною. Вага автомобіля ЗІЛ приблизно 5-6 т. Слідчий йому повідомив, що після зіткнення, його автомобіль ЗІЛ розвернуло на 19 метрів в напрямку н.п. Безлюдівка. Бачив, що автомобіль потерпілих був перевантажений, там було 15 бочок з огірками. Вважає, що він вчинив всі дії, щоб забезпечити безпеку руху, а саме: поставив каністру із жилетом з відбиваючим ефектом та аварійний знак. Просив суд ухвалити виправдуваний вирок. Добровільно потерпілій шкоду не відшкодовував.

Винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, визнаних судом встановленими, та викладених у вироку, підтверджується зібраними в передбаченому законом порядку та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, як окремо, так і в сукупності.

Так, потерпіла ОСОБА_12 , яка не була свідком події, пояснила, що під час ДТП, яка сталася, вона втратила батьків, заявлений нею цивільний позов підтримала у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що 06.02.2026 він їхав на автомобілі Волга. Машина ЗІЛ стояла на узбіччі, по прямій в лощині, в темному місці, без розпізнавальних знаків, він сам ледве в неї не в`їхав. Це було 06.02.2016. Він віз чоловіка на своїй машині, їхав на вокзал. Це було близько 2-х годин ночі. Ледве не в`їхав у машину. Відвіз пасажира, коли повертався назад, побачив аварію, горіла машина ГАЗЕЛЬ. Повертався за півтори години. Вуличного освітлення не було, було темно. Це було взимку, сухо. Машина вантажний сміттєвоз стояв на полосі і перекривала полосу руху в напрямку м. Харкова. Машину побачив за метрів 15-20 та різко вивернув руль. Аварійна сигналізація, габаритні вогні на сміттєвозі не були включені і не відбивались. Біля машини нікого не бачив.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що він водій, працює 18 років, знайомий із ОСОБА_15 . Працювали із ОСОБА_15 в ту ніч. Біля 3-ї ночі повертався з полігона Рогань. Не доїжджаючи до ТЦ Епіцентр, побачив машину ОСОБА_15 на аварійних сигналах. Він зупинився, ОСОБА_15 був під автомобілем, відключав кардан. Під`їхали працівники патрульної поліції, стояла каністра із жилеткою з відбиваючим ефектом. Сказали, поставити аварійний знак, він при них його поставив. Знак трикутний, червоного кольору, встановив попереду каністри. Потім довіз ОСОБА_15 до гаражу і на зворотному шляху його забрав у гаражі. Дізнались, що сталася ДТП, приїхали, там вже було багато людей. ОСОБА_16 стояла в крайній правій стороні до обочини. Гладкого забрав, так як йому потрібен був ключ. Автомобіль Гладкого із сигналізацію, все було включено і все горіло. Коли повернулись, авто ОСОБА_15 вже було розвернуте. Чи була каністра, коли вони повернулись, він не пам`ятає. Куди дівся його аварійний знак, який він встановлював, він не знає. Аварійний знак він не здавав і не шукав після ДТП. Написав заяву в автоколону, що аварійного знаку у нього немає і йому його видали. Відрізок дороги, де сталася ДТП прямий, в межах міста.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що він працює судово-медичним експертом з 2001 року. Приймав участь, як спеціаліст під час огляду місця події, був у складі групи. Два автомобіля ЗІЛ для побутових відходів, праворуч вій проїжджої частини. Праворуч автомобіль ГАЗЕЛЬ зі слідами термічного впливу, сліди юзу коліс ближче до н.п. Безлюдівка, каністра із помаранчевою річчю (жилетка). Погодні умови темна пора доби, коли приїхали, був сніг на узбіччі. Знаку аварійної зупинки, чи його залишків не було і він не бачив. Автомобіль ЗІЛ був пошкоджений позаду зліва. Автомобіль ГАЗЕЛЬ обгоріла. На місці були присутні співробітники ДСНС. Він виготовив фототаблицю місця ДТП, там все було зафіксовано. Чи були включені габаритні вогні на автомобілі ЗІЛ, він не пам`ятає. Слідчий сідав у кабіну та перевіряв, чи вони працюють. Автомобіль ЗІЛ стояв передньою частиною у заїзд, задньою частиною на дорозі. Каністру фотографував, вона була ціла, не пошкоджена.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні пояснив, що на момент ДТП він працював у відділі поліції, був на добовому чергуванні, виїхав за викликом на пр-т ОСОБА_19 в ложбині, там був автомобіль, який вивозить сміття, в нього в`їхала ГАЗЕЛЬ, відбулося загоряння. Виїхав, оформив, зауважень не було. Коли приїхав на місце, автомобіль ГАЗЕЛЬ була згорівша. В темний час доби на авто ЗІЛ не горіло освітлення. Автомобіль ЗІЛ був повернутий у бік АЗС. Зробив заміри, відобразив у схемі. Коли приїхав на місце події, каністри не було. На його думку, її поставили пізніше. Каністра не відображалась ним у схемі, так як її не було. Фото до протоколу він не робив, він їх долучив і підписав. Каністри не було.

Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 12 травня 2025 року за клопотанням прокурора в порядку ч.3 ст. 333 КПК України було надано судове доручення органу досудового розслідування СУ ГУНП в Харківській області щодо виконання слідчих (розшукових) дій зі встановлення місцезнаходження свідка сторони захисту ОСОБА_20 , працюючого в УПП м. Кременчук та здійснення примусового приводу свідка сторони обвинувачення ОСОБА_21 .

На виконання ухвали від 12 травня 2025 року, до суду направлено рапорт слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_22 , відповідно до якого проведеними заходами, в бесіді за телефоном (0536)-77-05-55, зі співробітником відділу кадрів Батальйону патрульної служби м. Кременчуг Полтавської області, було встановлено, що ОСОБА_20 14.09.2018 року, звільнився з лав патрульної поліції, при цьому змінив номер мобільного телефону, який у нього на даний час, їм не відомо. Зі слів, ОСОБА_20 нібито із-за повномасштабного вторгнення та ведення бойових дій, залишив межі території України. З номером мобільного телефону НОМЕР_3 , ОСОБА_20 , що зазначений у справі, немає зв`язку.

Крім того, проведеними заходами та здійсненні виїзду за місцем мешкання свідка ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , було встановлено судячи по зовнішньому вигляді території приватного домоволодіння за вказаною адресою на даний час ніхто не мешкає.

Зателефонувавши за номером телефону НОМЕР_4 , слухавку підняв ОСОБА_21 . В бесіді він в категоричній та агресивній формі повідомив, що неодноразово давав свідчення, при цьому наполягає на них, просить дані ним свідчення під протокол допиту в якості свідка, оголосити в судовому засіданні, зачитавши їх в голос і додати йому нічого із-за того, що пройшло багато часу. При цьому він сказав, що на даний час він мешкає в м. Києві, де і працює. В м. Харкові не буває і у судове засідання він з`явитись не зможе і коли наступного разу приїде до м. Харкова сказати не може.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо вичерпання можливості щодо допиту свідків, а подальше відкладення судових засідань призводить лише до безпідставного затягування розгляду справи.

У зв`язку із чим, за клопотанням захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , враховуючи правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 14.01.2025 у справі №335/10825/16, щодо можливості дослідження показань свідка, які були надані суду в цьому провадженні, але в іншому складі суду за існування об`єктивної неможливості його повторного допиту, під час судового засідання було досліджено шляхом відтворення аудіо запису показання свідка ОСОБА_20 , які були надані суду під час судового засідання від 20.03.2018.

Свідок ОСОБА_20 під час судового засідання 20.03.2018 пояснив, що він працює в УПП м. Кременчук. Він патрулював в районі газової заправки та побачив два сміттєвози, які не працювали. Вони зупинилися та запитали, що трапилось. Водій поставив пляшки з курткою. Вони повідомили, що цього недостатньо і інший водій знайшов у себе аварійний знак та поставив його. У першого ТЗ в напрямку міста працювали світлові сигнали. У другого ТЗ не працювали світлові сигнали. Габарити не працювали. ТЗ стояли на крайній правій полосі. Спочатку водій поставив баклажки з курткою, а потім на їх прохання вже виставили знак аварійної зупинки. Відстань, на яку водій поставив знак аварійної зупинки, він не бачив. Коли вони під`їхали, водії ремонтували ТЗ, в їх присутності ТЗ не переміщали. Не пам`ятає, чи бачив він каністру. Напевне не може сказати, чи то були баклажки чи каністри. Знає, що в той день трапилась ДТП з тією машиною, але на місце ДТП його екіпаж не приїжджав. Видимість в той день була добра. Він бачив знак аварійної ситуації, але напевно не може стверджувати, що знак був встановлений.

Прокурором заявлялось клопотання про допит свідка ОСОБА_21 . У подальшому прокурор відмовився від допиту вказаного свідка і відмова була прийнята судом.

Аналізуючи показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які були допитані під час судового розгляду, суд розцінює їх показання як правдиві, оскільки вони стабільні, узгоджуються між собою, перед допитом свідки попереджались про кримінальну відповідальність за завідоме неправдиве показання. Крім того, показання свідків відповідають іншим доказам, а саме: даним протоколу огляду місця події, протоколу слідчого експерименту, висновкам експертиз, іншим дослідженим в судовому засіданні доказам, які підтверджують винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, визнаних судом встановленими, та викладених у вироку, а саме:

Даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.02.2016, з якого убачається, що місце дорожньо-транспортної пригоди знаходиться в м. Харкові, пр-т Гагаріна, заїзд ВАТ «Транс-Сервіс», та додатками до протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 06.02.2016 у виді схеми та фототаблиці, які містять відомості щодо розміщення виявлених предметів щодо елементів дороги, транспортних засобів, а також відомості про місцезнаходження і пози загиблих, їх розміщення щодо транспортного засобу, слідів, навколишніх предметів і елементів. (т. 1 а.с. 71-83)

Вказані у протоколі та додатках до нього відомості підтверджують встановлені судом обставини щодо місця дорожньо-транспортної пригоди, що в свою чергу відповідає свідченням свідків, допитаних під час судового розгляду, так і поясненням обвинуваченого.

Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 06.02.2016, проведеного за участю ОСОБА_3 та схемою до протоколу проведення слідчого експерименту від 06.02.2016, в ході якого ОСОБА_3 в якості свідка розповів про обставини події, що мала місце 06.02.2016; (т.1 а.с. 106-110)

Даними судової автотехнічної експертизи №282/16 від 02.07.2016, згідно висновків якої:

1. Місце зіткнення автомобіля «ГАЗ-3302» і автомобіля «ЗІЛ-433360» розташовувалось на лівій смузі руху шириною 3,7 м на відстані переднього звісу автомобіля «ГАЗ-33022» за місцем здвигу сліду переднього лівого колеса автомобіля.

2. В момент зіткнення задні колеса автомобіля «ЗІЛ-433360» були розташовані в районі початку слідів їх юзу.

З причин, вказаних у дослідницькій частині висновку, відповісти на питання: «Як відносно меж проїзної частини розташовувався автомобіль «ЗІЛ-433360» р.н. НОМЕР_5 перед зіткненням?», не представляється можливим.

3. Свідчення водія ОСОБА_3 , що були отримані при проведенні слідчого експерименту щодо місця (координат) розташування задньої частини автомобіля «ЗІЛ-433360» перед ДТП не узгоджуються з розташуванням початків їх слідів, що були зафіксовані на схемі до протоколу огляду місця ДТП від 06.02.2016.

4. Мінімальна швидкість руху автомобіля «ГАЗ-3302», виходячи з довжини слідів бокового юзу коліс автомобіля «ГАЗ-3302», зафіксованих на схемі до протоколу огляду місця ДТП, до місця зіткнення автомобілів без урахування затрат кінетичної енергії на деформацію деталей автомобілів та їх переміщення після зіткнення становить Vp = 44.2 км/год.

З причин, вказаних у дослідницькій частині висновку, відповісти на питання: «З якою швидкістю рухався автомобіль «ГАЗ-3302» р.н. НОМЕР_2 перед зіткненням», не представляється можливим.

5. Якщо видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» без встановленого знаку аварійної зупинки з ближнім світлом фар автомобіля «ГАЗ-33022» складала 38 м, то водій автомобіля «ГАЗ-3302» ОСОБА_9 , рухаючись з допустимою швидкістю руху, не мав технічної можливості запобігти даній дорожньо-транспортній пригоді шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України. За вказаних вище умов, в діях водія автомобіля «ГАЗ-3302» ОСОБА_23 не вбачаються невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували в причинному зв`язку з настанням даної події. Дані висновки будуть справедливі за умови, що вказані в дослідницькій частині висновку.

За умови, що видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» у світлі фар автомобіля «ГАЗ-3302» складала 67,4... 126,8 м, вирішити питання: «Чи мав технічну можливість водій ОСОБА_9 попередити дану дорожньо-транспортну пригоду та чи його дії знаходяться з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням даної події?», не представляється можливим.

Якщо видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» в світлі фар автомобіля «ГАЗ- 3302» складала 38 м, то технічна можливість запобігти ДТП для водія автомобіля «ЗІЛ-433360» ОСОБА_3 визначалася виконанням ним вимог п.п. 9.9 (а), 9.10 (б), 19.4 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, оскільки виконавши вимоги вказаних пунктів Правил подія не відбулася б.

Якщо видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» в світлі фар автомобіля «ГАЗ- 3302» складала 38 м, то в діях водія ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 9.9 (а), 9.10 (б), 19.4 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.

За умови, що видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» у світлі фар автомобіля «ГАЗ-3302» складала 67,4... 126,8 м, вирішити питання: «Чи мав технічну можливість водій ОСОБА_3 попередити дану дорожньо-транспортну пригоду та чи його дії знаходяться з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням даної події?», не представляється можливим; (т.1 а.с. 140-146)

Даними судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №12890/20716 від 26.10.2018, виконаної на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.04.2018 за клопотанням захисника з метою з`ясування наявності порушення ПДР в діях водія ОСОБА_9 під час ДТП 06.02.2016, згідно висновків якої:

1.2. З мотивів, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання про те: «Яке взаємне положення автомобілів «ЗІЛ -433360» та «ГАЗ - 3302» в момент зіткнення?» та «Яка була швидкість автомобіля «ГАЗ -3302» під час зіткнення?», - не уявляється можливим.

Мінімальна швидкість руху автомобіля ГАЗ-3302, без урахування витрат кінетичної енергії на деформацію деталей автомобілів, складала біля 41 км/год.

3. В момент наїзду автомобіля ГАЗ-3302 на автомобіль 3IЛ-433360, останній своїми габаритами розташовувався часткова в лівій смузі руху і частково в правій смузі руху. Показання водія ОСОБА_3 про те, що автомобіль ЗІЛ-433360 на момент ДТП знаходився повністю в правій смузі руху, суперечать слідової інформації схеми ДТП, і тому, з технічної точки зору, являються технічно неспроможними.

Питання про те, чи були водієм ОСОБА_3 встановленні знак аварійної зупинки та каністра покрита курткою з світлоповертаючою стрічкою, не вирішувалися.

4. З мотивів, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання про те: «Як відносно меж проїзної частини розташовувався автомобіль «ЗІЛ-433360» перед зіткненням?», - не вирішувалося.

5. Місце зіткнення транспортних засобів розташовувалося в лівій смузі руху по напрямку руху автомобіля ГАЗ-3302 на відстані від 0,6 до 2,2 м від лінії дорожньої розмітки, що ділить потоки транспортних засобів попутнього напрямку, на відстані переднього звісу за місцем початку утворення здвигу лівого переднього колеса автомобіля ГАЗ-3302, та перед початком, або на початку утворення подряпин.

В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_3 повинен був діяти згідно з вимогами п.п. 9.10, 9.11 та 19.4 Правил дорожнього руху України.

Водій ОСОБА_9 повинен був діяти згідно вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України.

7,8.9. При умові, якщо видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія автомобіля ГАЗ-3302 співпадала з видимістю автомобіля ЗІЛ-433360, яка задана в ухвалі, а швидкість руху автомобіля ГАЗ-3302 відповідала дозволеній в населеному пункті (60 км/год), то обрана водієм ОСОБА_9 швидкість руху не суперечила умовам видимості дороги, а його дії відповідали вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України.

При умові, якщо швидкість руху автомобіля ГАЗ-3302 на момент ДТП відповідала дозволеній в населеному пункті швидкості руху, тобто 60 км/год, водій ОСОБА_9 мав технічну можливість своєчасним екстреним гальмуванням. тобто виконанням вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, уникнути наїзду на автомобіль ЗІЛ-433360.

При умові, якщо на момент ДТП швидкість руху автомобіля ГАЗ-3302 була меншою, чим дозволена в населеному пункті (менше 60 км/год.), то висновки про те, що водій ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на автомобіль ЗІЛ-433360, будуть тім більш справедливими.

При умові, якщо на момент ДТП швидкість руху автомобіля ГАЗ- 3302 була вищою за дозволену в населеному пункті (більше 60 км/год), то висновки про те, що водій ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на автомобіль 3IЛ-433360, будуть також підтверджуватися. Дії водія ОСОБА_9 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України і з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

При умові, що видимість автомобіля ЗІЛ-433360 складала 111 м та 126 м, то діями водія ОСОБА_3 не визначалася технічна можливість уникнути ДТП, і в його діях невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з ДТП, не вбачається.

З мотивів, вказаних в дослідницькій частині висновку, питання про те: «Чи спроможні покази свідка ОСОБА_24 в ході слідчого експерименту 06.02.2016?», - не вирішувалося.

З мотивів, вказаних в дослідницькій частині висновку, питання про те: «Чи підтверджуються висновки експертів від 02.07.2016 №282/16 в ході даного експертного дослідження. Якщо ні, то в чому розбіжності?», - не вирішувалося. (т. 2, а.с. 165-173)

Даними судової автотоварознавчої експертизи №2738 від 06.07.2016, згідно висновків якої, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ГАЗ 3302», д.н. НОМЕР_2 в результаті ДТП (06.02.2016), визначається ринковою вартістю автомобіля і складає 54 230,40 грн. Ринкова вартість автомобіля «ГАЗ 3302», д.н. НОМЕР_2 складає 54 230,40 грн. (т.1 а.с. 212-130)

Вищенаведені докази в сукупності доводять порушення обвинуваченим ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього руху України, а саме: п.п. 9.9 (а), 9.10 (б) та 19.4 Правил дорожнього руху України що, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної події загинули ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи №471-Дм/16 від 06-11.02.2016 трупу ОСОБА_10 , на підставі судово-медичних даних, отриманих під час судово-медичної експертизи трупа невідомої жінки, згодом упізнаної як громадянка ОСОБА_10 , 1958 р.н., беручи до уваги дані лабораторних експертиз, відомі обставини випадку та у відповідь на поставлені запитання цієї ухвали, судово-медичний експерт дійшов до таких висновків:

1-4. На трупі є виражені ознаки термічного впливу високих температур і відкритого полум`я у вигляді обвуглювання шкірних покривів і м`яких тканин голови, з оголенням кісток лицьового черепа та утворенням обширного дефекту з боку м`яких тканин і кісток склепіння черепа, шиї, з боку передньої й бічної поверхні тулуба, кінцівок, з оголенням правої плевральної порожнини, і з боку передньої стінки живота, з оголенням черевної порожнини; а також обвуглювання волосяних покривів і одягу на трупі.

На тлі цього, при судово-медичній експертизі виявлено такі тілесні ушкодження:

- розрив лівого крижово-підвздошного зчленування;

- осколково-фрагментарний перелом лонного зчленування;

- розрив кореня брижі тонкого кишківника;

- дифузний крововилив у товщу жирової капсули лівої нирки;

- повний поперечний перелом нижньої третини правої стегнової кістки;

- перелом латеральної щиколотки правої стопи.

Інших, будь-яких тілесних ушкоджень на трупі потерпілої, які можна було б трактувати як прижиттєві механічні, під час експертизи трупа не виявлено.

Зважаючи на відсутність ознак прижиттєвості впливу високої температури в тканинах трупа, а також відсутність кіптяви в дихальних шляхах, можна вважати, що впливу полум`я зазнавав труп.

На підставі вищеописаного, судово-медичний експерт дійшов до висновку, що причиною смерті потерпілої стала поєднана травма тіла, керуючись п. 4.8 правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що має ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя (згідно з п. 2.1.1.а., п. 2.1.2., п. 2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995).

Усі зазначені ушкодження могли утворитися від травматичних впливів тупими предметами або взаємодії з такими, які могли бути виступаючими частинами і травмувальними поверхнями салону транспортного засобу, одномоментно або в короткий проміжок часу безпосередньо перед настанням смерті.

Між наявними тілесними ушкодженнями на трупі потерпілої і настанням її смерті є причинний зв`язок.

Згідно з результатами судово-токсикологічної експертизи крові трупа, метиловий, пиловий, ізопропіловий, н-пропіловий, ізобутиловий, н-бутиловий, ізоаміловий спирти та карбоксигемоглобін не виявлено.

Згідно з результатами судово-імунологічної експертизи крові трупа встановлено приналежність її до групи В з ізогемаглютиніном анти-А. (т.1 а.с. 112-115)

Згідно висновку судово-медичної експертизи №470-Дм/16 від 06-10.03.2016 трупу ОСОБА_9 , на підставі даних судово-медичної експертизи трупа гр-на ОСОБА_25 , 1957 р.н беручи до уваги результати лабораторних експертиз судово-медичний експерт дійшов наступних підсумків.

1. Труп знаходиться в стані майже повного обвуглювання у вигляді відсутності шкіри на голові, тулубі та верхніх кінцівках із оголенням м`яких тканин, які чорного кольору, крихкі на дотик; утворення великої ділянки прогоряння шкіри, м`яких тканин та ребер по правій бічній поверхні грудної клітини із частковим переходом на спину: зменшених у розмірах, щільних на дотик та вкритих кіптявою внутрішніми органами (права легеня, права нирка, правий наднирник, велика доля печінки, кишківник), відділенням частин верхніх та нижніх кінцівок.

Поряд із цим в ході експертизи був виявлений уламковий перелом правої стегнової кістки в середній треті, а також нашарування кіптяви у верхніх дихальних шляхах.

Враховуючи результати судово-токсикологічної експертизи, цей перелом утворився зажиттєво, в строк орієнтовно за перші десятки хвилин до настання смерті.

Відповідно до результатів судово-токсикологічної експертизи крові трупа етиловий та інші спирти не виявлені, встановлена наявність карбоксигемоглобіну, що складає 13%.

3. Приймаючи до уваги все викладене вище, достовірно встановити причину смерті постраждалого не представилось можливим через термічне руйнування тіла, однак не виключено, що враховуючи обставини смерті, викладені у постанові, наявність перелому стегнової кістки та результатів судово-гістологічної експертизи, що причиною смерті могла стати тупа травма тіла.

2, 4. Враховуючи, що причина смерті гр-на ОСОБА_9 не встановлена, перелом правої стегнової кістки за степенем тяжкості не оцінювався і причинний зв`язок між отриманням пошкодження та настанням смерті встановити неможливо; (т.1 а.с. 117-119)

- за висновком судово-медичної експертизи №75/471-Дм/16 від 06.07.2017 по факту смерті ОСОБА_10 , на підставі судово-медичних даних, отриманих при судово-медичній експертизі трупу громадянки ОСОБА_10 , 1958 р.н. та у відповідь на поставлені питання наданої постанови, судово-медичний експерт дійшов до висновків:

1, 2, 3, 4, 5. На трупі маються виразні ознаки термічної дії високої температури та відкритого полум`я - обвуглювання покровів шкіри та м`яких тканин голови, з оголенням кісток черепу обличчя та утворенням поширеного дефекту зі сторони м`яких тканин та кісток склепіння черепу, шиї, зі сторони передньої та бокової поверхні тулубу, кінцівок, з оголенням правої плевральної порожнини та зі сторони передньої стінки животу, з оголенням черевної порожнини, а також обвуглювання волосяних покровів та одежі на трупі.

На фоні цього, при судово-медичній експертизі виявлені наступні тілесні ушкодження:

- розрив лівого крижово-клубового зчленування;

- уламково-фрагментарний перелом лобкової кістки;

- розрив кореня брижі тонкого кишечника;

- дифузний крововилив у товщу жирової капсули лівої нирки;

- повний поперечний перелом нижньої третини правої стегнової кістки;

- перелом латеральної кісточки правої стопи.

Будь-яких інших тілесних ушкоджень на трупі постраждалої, які можна було би

трактувати як прижиттєві механічні, при судово-медичній експертизі трупу не виявлено.

Зважаючи на відсутність ознак прижиттєвої дії високої температури у тканинах

трупу, а також відсутність кіптяви у дихальних шляхах, можна вважати, що полум`я діяло на труп.

На підставі вищеописаного, судово-медичний експерт дійшов до висновку, що причиною смерті постраждалої стала сукупна травма тіла, яка, згідно п. 4.8 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень носить ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя (згідно п.2.1.1.а., п.2.1.2., п.2.1.3.о. "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень" затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995).

Усі вищевказані тілесні ушкодження могли утворитися від дій тупими предметами або взаємодії з такими, якими могли бути поверхні та частини салону транспортного засобу що виступають та травмуюсь, одномоментно або в короткий проміжок часу безпосередньо перед настанням смерті та могли утворитися в умовах та термін вказаної у відповідній постанові про призначення судово-медичної експертизи.

Між наявними тілесними ушкодженнями на трупі постраждалої та настанням її смерті існує причинний зв`язок. (т.1 а.с. 143-146)

Всі вищенаведені докази, досліджені в судовому засіданні, оцінені судом як належні та допустимі, містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, протиправні, винні дії ОСОБА_3 призвели до вищезазначених наслідків, а саме: загибелі двох осіб ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Оцінуючи в сукупності досліджені в ході судового розгляду докази, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, визнаних судом встановленими та викладених у вироку, доведена у повному обсязі та кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч.3 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, а саме: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Статтею 337 КПК України визначені межу судового розгляду та встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно обвинувачених і лише в межах висунутого їм обвинувачення, сформульованого та викладеного в обвинувальному акті, що є суттєвою гарантією справедливого розгляду та вирішення справи.

В разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку судом зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Свої висновки суд може обґрунтовувати лише на доказах, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Обвинувачений ОСОБА_3 не визнав вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та разом із своїм захисником просив ухвалити виправдувальний вирок, в зв`язку з недоведеністю наявності в діях ОСОБА_3 складу злочину, посилаючись на те, що під час судового розгляду було необхідно підтвердити або спростувати, що ОСОБА_3 не вмикав аварійну сигналізацію, не виставляв знак аварійної зупинки, та не вмикав габаритні вогні.

2.2. Щодо нібито порушення вимог ОСОБА_3 вимогу п. 9.10 ПДР - стосовно знаку аварійної зупинки.

2.2.1. Відповідно до матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколу огляду місця події від 06.02.2016, протоколу відтворення обставин події від 06.02.2016, слідує, що місце зупинки автомобілю «ЗІЛ-433360», держ.номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 знаходилося в районе в`їзду до ТОВ «Транссервіс», де також знаходиться АЗС. Вказаний в`їзд знаходиться з правої сторони дороги у напрямку від с. Безлюдівка до м. Харкова. Згідно з протоколом огляду місця події, автомобіль «ЗІЛ-433360», держ.номер НОМЕР_1 знаходився на ділянці дорозі між в`їздом та виїздом з ТОВ «Транссервіс». Вказана дільниця дороги М03 має дві полоси у кожному напрямку та є прямою (тобто не має поворотів) майже до повороту на аеропорт, відтак оглядовість дороги в обидвох напрямках становила більше ніж 100 метрів.

Разом з тим, факт встановлення знаку аварійної зупинки підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 , показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 , як наданими попередньому складу суду, так і під час цього судового розгляду, та відтвореними під час судового засідання від 18.07.2025 показаннями свідка ОСОБА_20 , який на час здійснення ДТП, обставини якого досліджуються у цьому кримінальному провадженні, проходив службу в Управлінні патрульної поліції м. Харкова та був безпосереднім свідком обставин щодо залишення обвинуваченим ОСОБА_3 автомобіля «ЗІЛ-433360» держ.номер НОМЕР_1 на місці ДТП.

Оскільки даний свідок у жодному разі не може бути визнаний зацікавленою особою у цьому кримінальному провадженні, його свідчення мають дуже важливе значення для доведення невинуватості ОСОБА_3 , зокрема і в частині порушення ним правил п. 9.10 ПДР.

2.3. Щодо нібито порушення ОСОБА_3 вимог п. 9.9 (а) та п. 19.4 ПДР - не увімкнення аварійної сигналізації під час вимушеної зупинки.

2.3.1. Відповідно до показань свідка ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_20 та обвинуваченого ОСОБА_3 - на момент вимушеної зупинки аварійна сигналізація була ввімкнена разом із габаритними вогнями.

Тобто вказана сигналізація була ввімкнена на час знаходження ОСОБА_3 та ОСОБА_14 біля цього автомобілю, який мав технічну не справність.

Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_3 , в зв`язку з тим, що акумулятор, на момент залишення цього автомобілю на місці вимушеної зупинки, майже повністю сів, той відповідно аварійна сигналізація та габаритні вогні були виключені, але на відстані приблизно 20 метрів від місця вимушеної зупинки, був встановлений як знак аварійної зупинки, так і робоча куртка зі світловідбивними елементами на пустій каністрі, що повністю узгоджується із приписами абз. 3 п. 19.4 ПДР у випадку не працюючих габаритних вогнів чи аварійної сигналізації.

2.3.2. Відповідно до показань свідка ОСОБА_14 , наданих суду, мав місце факт встановлення як знаку аварійної зупинки, так і робочої куртки зі світловідбивними елементами на пустій каністрі, що також підтверджується протоколом огляду місця події.

Що стосується свідчень ОСОБА_3 , які зафіксовані в протоколі слідчого експерименту, за якими ОСОБА_3 повідомив, що залишаючи місце вимушеної зупинки, він вимкнув габаритні вогні та аварійну сигналізацію. (При цьому слідчим не було зазначене що це було обумовлене в першу чергу розрядженим акумулятором, а не нехтуванням ОСОБА_3 правилами дорожнього руху).

Сторона захисту зауважує, що дані відомості які містяться у протоколі слідчого експерименту, не можуть бути визнані допустимими в силу істотних порушень норм КПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п.п. 3 та 4 ч. 2 ст. 87 КПК України - Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: - 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.

Також відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 87 КПК України Недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2.3.3. Як слідує зі змісту протоколу слідчого експерименту від 06.02.2016, складеного слідчим ОСОБА_26 , ОСОБА_3 брав в ньому участь саме як свідок, який був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384 та 385 КК України щодо дачі завідомо неправдивих відомостей та відмови від дачі показань. Свідку ОСОБА_3 (на той час) не було роз`яснене право не свідчити проти самого себе, не було роз`яснене право на користування правничою допомогою адвоката, та вказана слідча дія відбувалася без участі такого.

Більш того, в протоколі слідчого експерименту прямо зазначене, що свідку ОСОБА_3 «було запропоноване розказати про обставини подій, які мали місце 06.02.2016 в темну пору доби, коли відбулося ДТП». Також в цьому протоколі вказане «Далі на запитання, ОСОБА_3 відповів, що йому зручніше давати свідчення російською мовою. Свідок ОСОБА_3 зазначив».

В подальшому в цьому протоколі, викладені саме показання ОСОБА_3 про обставини та події, які передували ДТП, саме в яких і зафіксовані відомості про вимкнення ним аварійної сигналізації та габаритних вогнів, коли було залишене місце вимушеної зупинки цього вантажного автомобілю. (При цьому слідчим не було зазначене, що це було обумовлене в першу чергу розрядженим акумулятором, а не нехтуванням ОСОБА_3 правилами дорожнього руху).

Протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 від 06.02.2016, який може містити відомості, що свідчать на користь обвинуваченого, стороною обвинувачення до суду не був наданий.

Таким чином, вищезазначене викладення відомостей щодо показань ОСОБА_3 у цьому протоколі слідчого експерименту, є недопустимим джерелом доказів в силу приписів п.п. 3), 4) ч. 2, п. 1) ч. 4 ст. 87 КПК України, та мають бути виключені судом з числа доказів.

За схожих обставин Верховний Суд у Постанові від 11.07.2023 по справі 275/368/19 зазначив «...Як вже зазначав Суд, не можуть бути визнані допустимими позасудові показання особи, навіть якщо вони викладені у протоколі слідчого експерименту, якщо вони по суті становлять допит особи і протокол не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Решта позасудових показань засудженого, хоча відображена в протоколах слідчих експериментів, не є результатом слідчої дії, передбаченої статтею 240 КПК, оскільки не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Суд зазначає, що використання недопустимих доказів на обґрунтування винуватості є істотним порушенням кримінального процесуального закону в значенні положень статті 412 КПК. Однак у рішеннях судів попередніх інстанцій відсутній аналіз цих доказів у світлі критеріїв, опрацьованих судом. Апеляційний суд не спростував, з посиланням на конкретні докази, доводів апеляційних скарг, зокрема і щодо цього порушення правил допустимості доказів, хоча використав ці позасудові показання у якості ключового доказу винуватості засудженого, тому його ухвала не відповідає вимогам статті 419 КПК.»

Схожі висновки викладені і у Постанові ККС ВС від 14 вересня 2020 року у справі 740/3597/17.

Таким чином, відомості з цього протоколу слідчого експерименту, мають бути враховані судом лише в частині зазначення ОСОБА_3 на місці події розташування ним знаку аварійної зупинки, так і робочої куртки зі світловідбивними елементами на пустій каністрі, а також щодо встановлення під час слідчого експерименту відстані, на якій при застосуванні ближнього та дальнього світла можливо було бачити цю робочу куртку зі світловідбивними елементами на пустій каністрі - 111,0м та 126,8м відповідно.

2.3.4. Щодо показань експерта НДЕКЦ ОСОБА_27 , який надавав допомогу під час огляду місця події в частині складення схеми ДТП, відображення слідів гальмування та інше, слід зазначити що згідно його показань, він прибув на місце події разом і працівниками поліції, та на цьому місці вже знаходилися працівники ДСНС, які тушили палаючий автомобіль «ГАЗ-3302». Отже, вказаному свідку не могло бути достеменно відомо, що до скоєння ДТП на автомобілі «ЗІЛ-433360» не була ввімкнена аварійна сигналізація чи габаритні вогні, та також чи дійсно водієм ОСОБА_3 було чи не було встановлено знак аварійної зупинки і робочу куртки зі світловідбивними елементами на пустій каністрі на місце вимушеної зупинки.

Окремо сторона захисту зазначає, що за показаннями експерта ОСОБА_27 , він нібито на місці події складав схему цього ДТП як відповідний спеціаліст, але ж долучена схема ДТП до цього протоколу огляду місця події не містить ні його прізвища ні підпису.

Враховуючи вищенаведене та зміст досліджених судом доказів, слідує, що стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів, що вказаний автомобіль був залишений.

2.4. Щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між нібито порушенням правил ПДР з боку обвинуваченого ОСОБА_3 та настанням ДТП, що спричинило загибель двох осіб.

2.4.1. Стороною обвинувачення в обґрунтування висунутого обвинувачення, був покладений висновок експертизи №282/16 від 02.07.2016, складений експертами Харківського НДЕКЦ.

Відповідно до висновків цієї експертизи:

-на питання «як відносно меж проїжджої частини дороги розташувався автомобіль «ЗІЛ-433360», відповісти не виявилося можливим;

-На питання, з якою швидкістю рухався автомобіль «ГАЗ-3302», надати відповідь не виявилося можливим. Експертами встановлене лише можливу мінімальну швидкість - 44,2 км/г. При цьому, як зазначене експертами в досліджуваній частині висновку - «в схемі до протоколу огляду місця ДТП від 06.02.2016 не вказана відстань від слідів бокового юзу задніх коліс автомобіля «ГАЗ-3302» і до кінцевого положення автомобіля «ГАЗ-3302», крім того не вказана відстань від кінця сліду бокового юза задніх коліс автомобіля «ГАЗ- 3302» до подряпин та початку слідів юзу задніх коліс автомобіля «ЗІЛ-433360», а також до кінцевого положення автомобілів в момент зіткнення. Тому врахувати затрати кінетичної енергії на переміщення автомобілів від місця зіткнення до кінцевого положення автомобілів, а також вказати з якою швидкістю рухався автомобіль «ГАЗ-3302» перед зіткненням, не надається за можливе.»

-якщо видимість автомобілю «ЗІЛ-433360» без встановленого знаку аварійної зупинки, з ближнім світлом фар складала 38 метрів, то водій автомобілю «ГАЗ-3302», рухаючись з допустимою швидкістю, не мав технічної можливості запобігти даному ДТП. За вказаних вище умов, в діях водія автомобілю «ГАЗ-3302» не вбачається порушень правил ПДР.

-за вказаних умов (видимість у ближньому світлі фар та без встановлення знаку аварійної зупинки - 38м), водій автомобілю «ЗІЛ-433360» повинен був діяти відповідно до вимог пунктів п.п. 9.9 (а), 9.10 (б) та 19.4 ПДР, і в такому випадку дії ОСОБА_3 знаходяться в причинно наслідковому зв`язку із даним ДТП.

-за умови, що видимість автомобілю «ЗІЛ-433360» в світлі фар ближнього світу становила від 67,4 м до 126,8м, вирішити питання, чи мав водій автомобілю «ГАЗ-3302» попередити дане ДТП та чи знаходяться його дії з технічної точки зору у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної події, не виявилося можливим.

Отже, вказаний висновок експертів не є категоричним, а містить певні припущення та умови, відповідно за яких ОСОБА_3 є винуватим у цьому ДТП, а саме - не включення габаритних вогнів та аварійної сигналізації, не виставлення попереджувальних знаків, та за умови, що водій автомобілю «ГАЗ-3302» рухався зі швидкістю не вище 60 км/г.

Але, як слідує з висновку експертів, встановити швидкість руху автомобілю «ГАЗ-3302» не виявилося можливим, саме внаслідок суттєвих недоліків складання схеми ДТП під час огляду місця події (яку нібито складав залучений експерт НДЕКЦ ОСОБА_27 ) Тобто за відсутності певних вихідних даних експерти не могли навіть приблизно розрахувати швидкість автомобілю «ГАЗ-3302».

2.4.2. Разом з тим, відповідно до протоколу огляду місця події, чітко вбачається, що автомобіль «ЗІЛ-433360» внаслідок ДТП, розвернуло майже на 180 градусів відносно попереднього положення у напрямку руху. Вага автомобілю «ЗІЛ-433360», без вантажу становить приблизно 4,5 тон, та на ньому навантажений металевий контейнер - бункер ємністю 10м3 та вагою майже 800 кг.

Є вочевидь зрозумілим, що швидкість автомобілю «ГАЗ-33022», який до того ж був навантажений 12 бочками з огірками, аж ніяк не могла бути в межах визначеної правилами ПДР - до 60км/г, якщо вантажний автомобіль вагою 4,5 тон розвернуло від удару навкруг своєї осі майже на 180 градусів.

На користь цього, також свідчать і висновки судово-медичних експертиз №471-Дм/16 від 11.02.2016 та №470-Дм/16 від 10.03.2016, що причиною смерті потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 явилися тупі травми тіла.

Тобто потерпілі загинули від того, що їх майже розплющило об задню частину автомобілю «ЗІЛ-433360», що на швидкості до 60 км/г було б малоймовірним.

2.4.3. Висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №12890/20716 від 26.10.2018, що складений експертами ХНДІСЕ ім. Засл.проф. М.С. Бокаріуса

- питання «як відносно меж проїжджої частини дороги розташувався автомобіль «ЗІЛ-433360», експертами не вирішувалося (в зв`язку із неподанням експертам для дослідження вказаних автомобілів), але зазначене, що відповідно до схеми ДТП даний автомобіль частково розташовувався як в лівій смузі руху так і в правій. Разом з тим, в дослідній частині цього висновку зазначене «виходячи з цього, обидва сліди переміщення автомобіля ЗІЛ не могли бути залишені правими задніми колесами, а їх зміщення один до одного та закінчення біля правих задніх коліс в кінцевому положенні автомобіля ЗІЛ, обумовлене тим, що в процесі переміщення автомобіль ЗІЛ також обертався по ходу годинникової стрілки».

-на питання, з якою швидкістю рухався автомобіль «ГАЗ-33022», експертами встановлене лише можливу мінімальну швидкість біля 44,2 км/г.

-місце зіткнення автомобілів знаходиться на відстані від 0,6 м. до 2,2 м. від лінії дорожньої розмітки що ділить потоки транспортних засобів попутного напрямку.

-при умові, що видимість елементів проїзної частині з робочого місця водія автомобілю «ГАЗ-3302» співпадала з видимістю автомобілю «ЗІЛ- 433360», яка задана в ухвалі суду (можливість бачити робочу куртку зі світловідбивними елементами на пустій каністрі при застосування ближнього та дальнього світла - 111,0м та 126,8м, що визначені за протокол слідчого експерименту з ОСОБА_3 , а швидкість руху автомобілю «ГАЗ-3302» відповідала дозволеній в населеному пункті - 60км/г., то дії водія автомобілю «ГАЗ-3302» відповідали вимогам п. 12.2 ПДР.

-але при умові, якщо швидкість автомобілю «ГАЗ-3302» відповідала дозволеній в межах населеного пункту, або була меншою, то водій ОСОБА_9 мав технічну можливість своєчасним екстреним гальмуванням, тобто виконанням вимог п. 12.3 ПДР - (У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), уникнути наїзду на автомобіль «ЗІЛ-433360».

-при умові, що швидкість автомобілю «ГАЗ-3302» була вищою за дозволену в межах населеного пункту, він також мав технічну можливість уникнути зіткнення, при цьому його дії не відповідають вимогам п. 12.3 ПДР та з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

-при умові, що видимість автомобілю «ЗІЛ-433360» складала 111,0м та 126,8м (застосування ближнього чи дальнього світла відповідно водієм автомобілю «ГАЗ-3302»), то діями водія ОСОБА_3 не визначалася технічна можливість уникнути ДТП, і в його діях невідповідності вимогам ПДР, які б з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з ДТП не вбачається.

Отже, у випадку не спростування стороною обвинувачення того факту, що обвинуваченим ОСОБА_3 були виконанні вимоги абз.3 п. 194 ПДР (встановлення знаку аварійної зупинки, так і робочої куртки зі світловідбивними елементами на пустій каністрі), то його дії не знаходяться у причинному зв`язку із здійсненням цього ДТП тобто він не є винуватим у порушенні Правил дорожнього руху, відтак і не має нести кримінальну відповідальність за ч. 3 ст. 286 КК України.

Сторона захисту звертає увагу, що факт виставлення робочої куртки зі світловідбивними елементами на пустій каністрі підтверджується показаннями свідка ОСОБА_28 та свідка ОСОБА_20 , та протоколом огляду місця події, складеним слідчим поліції, в якому зафіксована наявність цього факту.

Факт встановлення знаку аварійної зупинки підтверджується показаннями свідка ОСОБА_28 та свідка ОСОБА_20 .

Те, що вказаний знак не був знайдений на місці ДТП, ще не свідчить що він не був встановлений, оскільки міг відлетіти на значну відстань в той чи інший бік дороги, міг бути зруйнований вщент (протокол огляду місця події містить відомості про наявність не лише осколків скла, но і пластмасових осколків, колір яких не позначене. Відомостей щодо пошуку цього знаку на узбіччі дороги в жодному напрямку, даний протокол не містить).

Окремо сторона захисту зазначає, що орган досудового розслідування, всупереч вимогам ч. 2 ст. 9 КПК України (Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень) навіть не намагався досліджувати питання технічного стану автомобілю «ГАЗ-3302», тобто стан гальмівної системи, стан колісної гуми, питання щодо відповідності технічним вимогам встановленого на ньому ГБО, оскільки загоряння могло трапитися внаслідок витоку газу.

Підкреслюють, що жодним оглядом автомобілю «ГАЗ-3302» не було виявлено застосування потерпілими ременів безпеки, обов`язок використання яких прямо передбачений п.п. в) п. 2.3 - для водія та п.п. б) п. 5.2 для пасажира.

Навіть у випадку пожежі, металеві кінцівки ременів безпеки повинні були находитися у відповідних отворах.

Разом із тим, сплив значного часу, не визначення цього автомобілю речовим доказом, не накладення на нього арешту, невідоме на цей час місце його зберігання, якщо вказаний автомобіль досі існує, унеможливлюють перевірку цих вказаних обставин судом.

3. Істотні порушення норм КПК України, допущені органом досудового розслідування.

3.1 Відповідно до наданих прокурором матеріалів кримінального провадження та реєстру матеріалів досудового розслідування, огляд місця події, який відповідно до вимог ч. 3 ст.214 КПК України, здійснювався до внесення відомостей до ЄРДР у цьому кримінальному провадженні слідчим СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_18 .

В подальшому, досудове розслідування, складання обвинувального акту та направлення його до суду, здійснювалося слідчим СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_26 .

Так слідчим ОСОБА_26 06.02.2016, були допитані свідки, були проведені слідчі експерименти - п.п. 4-7 Розділу І Реєстру.

Разом з тим, відповідно до відомостей в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, слідчим ОСОБА_18 у цьому кримінальному проваджені, 06.02.2016 було призначено дві судово-медичних експертизи з питань дослідження причин смерті потерпілих - п.п. 1, 2 Розділу II Реєстру, що також підтверджується і змістом судово-медичних експертиз №471-Дм/16 від 11.02.2016 та №470-Дм/16 від 10.03.2016, долучених прокурором в суді.

Отже, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 214 КПК України, до внесення відомостей до ЄРДР, допускається виключно огляд місця події, по завершенню якого відомості негайно вносяться до ЄРДР, а проведення інших слідчих дій до внесення відомостей, прямо заборонене цією нормою, слід зазначати, що після внесення таких відомостей у ЄРДР у цьому кримінальному провадженні, досудове розслідування фактично здійснювалося групою слідчих у складі слідчого ОСОБА_18 та слідчого ОСОБА_29 .

3.2. Як визначене останнім реченням ч. 1 ст. 214 КПК України - Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Окрім іншого, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України - Керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

3.3. Об`єднана Палата Касаційного кримінального суду у Постанові від 04.10.2021 у справі №724/86/20 сформулювала правовий висновок про те, що за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

3.4. Сторона захисту звертає увагу суду, що реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про створення групи слідчих у цьому кримінальному провадженні у формі постанови, така постанова не відкривалася стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України. Більш того, навіть доручення на здійснення досудового розслідування слідчому ОСОБА_29 відсутнє в реєстрі матеріалів досудового розслідування та в матеріалах судової справи.

3.5. Аналогічним чином, сторона захисту зазначає, що реєстр матеріалів досудового розслідування та матеріали судової справи також не містять і відомостей про винесення постанови (доручення) щодо визначення прокурора ОСОБА_30 , як процесуального керівника у цьому кримінальному провадженні, яким зокрема погоджувалося повідомлення про підозру та обвинувальний акт.

Об`єднана Палата Касаційного кримінального суду у Постанові від 22.02.2021 у справі 754/7061/15 також визначила «за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститися у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у тому числі бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

З приводу наслідків недотримання належної процедури визначення прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, ОП вказала, що у випадку здійснення прокурором, який не визначений керівником органу прокуратури як такий, що здійснюватиме процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні, дій, передбачених ст. 36 КПК, вони здійснюються неналежним суб`єктом. Тому відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, у матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень»

Враховуючи вищевикладене та наведені правові висновки ОП ККС ВС, слід визначити, що всі докази у цьому кримінальному провадженні є недопустимими, а обвинувальний акт складений та підписаний не уповноваженими на те особами.

Таким чином, вважають, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_3 у порушенні ним правил дорожнього руху, що спричинило загибель двох осіб.

Проте, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, визнаних судом встановленими, та викладених у вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, наведених у вироку.

Так, згідно висновку судової автотехнічної експертизи №282/16 від 02.07.2016 місце зіткнення автомобіля «ГАЗ-3302» і автомобіля «ЗІЛ-433360» розташовувалось на лівій смузі руху шириною 3,7 м на відстані переднього звісу автомобіля «ГАЗ-33022» за місцем здвигу сліду переднього лівого колеса автомобіля.

2. В момент зіткнення задні колеса автомобіля «ЗІЛ-433360» були розташовані в районі початку слідів їх юзу.

3. Свідчення водія ОСОБА_3 , що були отримані при проведенні слідчого експерименту щодо місця (координат) розташування задньої частини автомобіля «ЗІЛ-433360» перед ДТП не узгоджуються з розташуванням початків їх слідів, що були зафіксовані на схемі до протоколу огляду місця ДТП від 06.02.2016.

4. Мінімальна швидкість руху автомобіля «ГАЗ-3302», виходячи з довжини слідів бокового юзу коліс автомобіля «ГАЗ-3302», зафіксованих на схемі до протоколу огляду місця ДТП, до місця зіткнення автомобілів без урахування затрат кінетичної енергії на деформацію деталей автомобілів та їх переміщення після зіткнення становить Vp = 44.2 км/год.

5. Якщо видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» без встановленого знаку аварійної зупинки з ближнім світлом фар автомобіля «ГАЗ-33022» складала 38 м, то водій автомобіля «ГАЗ-3302» ОСОБА_9 , рухаючись з допустимою швидкістю руху, не мав технічної можливості запобігти даній дорожньо-транспортній пригоді шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України. За вказаних вище умов, в діях водія автомобіля «ГАЗ-3302» ОСОБА_23 не вбачаються невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували в причинному зв`язку з настанням даної події. Дані висновки будуть справедливі за умови, що вказані в дослідницькій частині висновку.

За умови, що видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» у світлі фар автомобіля «ГАЗ-3302» складала 67,4... 126,8 м, вирішити питання: «Чи мав технічну можливість водій ОСОБА_9 попередити дану дорожньо-транспортну пригоду та чи його дії знаходяться з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням даної події?», не представляється можливим.

Якщо видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» в світлі фар автомобіля «ГАЗ- 3302» складала 38 м, то технічна можливість запобігти ДТП для водія автомобіля «ЗІЛ-433360» ОСОБА_3 визначалася виконанням ним вимог п.п. 9.9 (а), 9.10 (б), 19.4 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, оскільки виконавши вимоги вказаних пунктів Правил подія не відбулася б.

Якщо видимість автомобіля «ЗІЛ-433360» в світлі фар автомобіля «ГАЗ- 3302» складала 38 м, то в діях водія ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 9.9 (а), 9.10 (б), 19.4 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , який 06.02.2016 проїжджав біля автомобіля ЗІЛ, що стояв на узбіччі в темному місці, який був без розпізнавальних знаків і тому він сам ледве в нього не в`їхав, аварійна сигналізація, габаритні вогні також не були включені і не відбивались.

Свідок ОСОБА_31 , який приймав участь, як спеціаліст під час огляду місця події та виготовляв фототаблицю, пояснив, що знаку аварійної зупинки чи його залишків не було і він не бачив. Каністру фотографував, вона була ціла, не пошкоджена.

Свідок ОСОБА_18 , який на той час працював у відділі поліції та виїжджав за викликом на місце ДТП і складав схему, пояснив, що на автомобілі ЗІЛ в темний час доби освітлення не горіло. Коли приїхав на місце події, каністри не було, тому у схемі ДТП вона ним не відображалась. На його думку, її поставили пізніше.

Таким чином, при проведенні вищезазначеного експертного дослідження, експертом було встановлено, що порушення в даній дорожньо-транспортній ситуації водієм автомобіля ЗІЛ ОСОБА_3 вимог п.п. 9.9 (а), 9.10 (б), 19.4 Правил дорожнього руху України знаходяться, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Суд, до показань, наданих свідком ОСОБА_14 про те, що було встановлено аварійний знак попереду каністри та що автомобіль ОСОБА_3 був із сигналізацією та що все було включено і все горіло, ставиться критично, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами, крім того він працює із обвинуваченим ОСОБА_3 на одному підприємстві та розцінює його показання як спосіб захисту обвинуваченого.

Суд, до показань свідка ОСОБА_20 , які було досліджено шляхом відтворення аудіозапису показань, які ним були надані під час судового засідання від 20.03.2018, ставиться критично, оскільки останній пояснював, що він бачив знак аварійної ситуації, але напевно не може стверджувати, що знак був встановлений.

Як убачається з матеріалів цього кримінального провадження, з метою забезпечення дотримання принципу змагальності сторін, за клопотанням захисника судом призначено судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизи. Судом не може бути взято до уваги цей висновок, як доказ відсутності в діях водія невідповідностей вимогам ПДР, оскільки саме висновок судової автотехнічної експертизи відповідає з`ясованим обставинам, був складений з урахуванням більш широкого обсягу вихідних даних та в частині визначення моменту виникнення небезпеки для руху водія узгоджується з дослідженими доказами в їх сукупності. Суд зазначає, що незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимоги п.п. 9.9 (а), 9.10 (б), 19.4 і вжити заходів для увімкненням аварійної світлової сигналізації і установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними та під час зупинки на дорозі в темну пору доби і в умовах недостатньої видимості на транспортному засобі мають бути ввімкнені габаритні або стоянкові ліхтарі, а при вимушеній зупинці додатково аварійна світлова сигналізація. Таким чином, те, що небезпеку для руху в даному конкретному випадку можливо створено, в тому чисті, внаслідок власної протиправної поведінки потерпілого, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту ПДР.

При цьому, суд урахував, що висновки судової автотехнічної експертизи №282/16 від 02.07.2016, щодо невідповідності в діях водія ОСОБА_3 вимогам п.п. 9.9 (а), 9.10 (б), 19.4 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, на момент виникнення небезпеки і він є можливим для використання та дослідження технічної можливості водія уникнути зіткнення у разі виявлення небезпеки.

Враховуючи викладене, не визнання обвинуваченим ОСОБА_3 винуватості у вчиненому, розцінюється судом як намагання уникнути відповідальності за вчинене кримінальні правопорушення та його наслідки, оскільки провина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, при обставинах, визнаних судом встановленими та викладених у вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказів.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, що встановлено ст.22 КПК України.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд. Даних обставин під час розгляду кримінального провадження та недопустимості доказів згідно вимог ст.ст. 85-89 КПК України судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Вивченням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має середньо-технічну освіту, з 11.08.1994 має посвідчення водія на право керування транспортними засобами, працює водієм у КП «КВПВ», за місцем роботи характеризується позитивно, одружений, має на утриманні 3-х неповнолітніх дітей, має місце постійного проживання, раніше не судимий, на підставі висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №272 від 06.02.2016 у ОСОБА_3 ознак сп`яніння не виявлено. (т. 1, а.с. 181-195)

Обставин, які пом`якшують та обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З урахуванням характеру і ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.3 ст.286 КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений ОСОБА_3 злочин. При цьому суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для застосування до призначеного покарання положень ст.ст. 75, 76 КК України, а також ст.69 КК України, які б давали суду можливість звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбуття покарання із випробуванням або застосувати більш м`яке покарання.

Таку міру покарання суд застосовує до обвинуваченого ОСОБА_3 , враховуючи конкретні обставини справи та ступень тяжкості вчиненого ним злочину, грубість порушень вимог Правил дорожнього руху України, що потягло за собою тяжкі наслідки у вигляді загибелі двох осіб; враховуючи відсутність осуду свого діяння з боку ОСОБА_3 , який не зважаючи на тривалий час, що пройшов з дня ДТП, не тільки не компенсував спричиненої майнової та моральної шкоди, а навіть не намагався цього зробити; позицію потерпілої, яка втратила батьків та її представника, який просив призначити ОСОБА_3 покарання, пов`язане з позбавленням волі.

Також суд вважає необхідним призначити ОСОБА_3 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки, враховуючи грубе порушення ним Правил дорожнього руху України та настання тяжких наслідків.

Потерпілою ОСОБА_12 пред`явлено цивільний позов, в якому остання зазначає, що внаслідок ДТП їй була завдана матеріальна та моральна шкода. ОСОБА_12 просить стягнути: із страхової компанії ТДВ «МСК» на свою користь страхове відшкодування за завдану матеріальну шкоду у сумі 50 000,00 гривень; з Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» матеріальну шкоду у сумі 73 310, 40 гривень та моральну шкоду у розмірі 1 000 000 гривень; з Комунального підприємства «КВПВ» витрати на оплату послуг адвоката по даному кримінальному провадженню 13 500,00 грн.

В обґрунтування цивільного позову потерпіла зазначає, що завдана їй моральна шкода за загибель двох батьків, самих рідних для неї людей, складає 1 000 000 (один млн.) грн.

Вказану моральну шкоду відповідно до ст.ст. 1167, 1172, 1187 ЦК України повинно відшкодувати Комунальне підприємство «КВПВ», як власник джерела підвищеної небезпеки - автомобіля ЗІЛ - 433360, р.н. НОМЕР_5 , водій якого ОСОБА_3 знаходився в трудових відносинах з цим підприємством та скоїв злочин під час виконання своїх трудових обов`язків водія транспортного засобу.

В наслідок ДТП був пошкоджений та повністю знищений автомобіль ГАЗ 3302, р.н. НОМЕР_2 , матеріальна шкода від пошкодження якого відповідно до висновку

автотоварознавчої експертизи ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса №2738 від 06.07.2016, складає 54 230, 40 гривень. Оскільки відповідач КП «КВПВ», як власник джерела підвищеної небезпеки, автомобіля ЗІЛ-433360, р.н. НОМЕР_5 , застрахував свою цивільну правову відповідальність в страховій компанії ТДВ «МСК» відповідно до страхового поліса №АІ/6972951 від 27.02.2015, то вона просить стягнути зі страхової компанії страхове відшкодування у сумі 50 000 гривень, яка відповідає ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну.

Згідно ст. 1194 ЦК України, у разі недостатності страхової виплати, особа, яка була застрахована, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Тобто відповідач КП «КВПВ», як власник автомобіля ЗІЛ-433360, р.н. НОМЕР_5 , водій якого ОСОБА_3 скоїв злочин під час виконання трудових обов`язків, відповідно до ст.ст. 1172, 1187, 1194 ЦК України, повинен відшкодувати їй залишок матеріальної шкоди.

Цивільним позивачем не заявлено цивільного позову до обвинуваченого ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України, цивільний позов у кримінальному провадженні може бути поданий до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, а також до інших осіб, якщо вони відповідальні за шкоду, завдану злочином. Це можуть бути, наприклад, роботодавець, якщо злочин вчинено у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, або страхова компанія, яка зобов`язана відшкодувати шкоду за договором страхування.

Таким чином, у випадку, коли цивільний позов у кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 286 КК не заявлено до обвинуваченого, а лише до підприємства та страхової компанії, це не є порушенням закону, якщо ці особи є відповідальними за шкоду, завдану злочином. Позивач має право обирати, до кого саме він подає позов, якщо є підстави вважати цих осіб відповідальними за завдану шкоду.

Представник КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» надав заперечення проти цивільного позову, в якому просив відмовити у задоволенні цивільного позову в частині вимог до Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів». Також представник вказав, що водій ОСОБА_3 в момент ДТП знаходився на

території підприємства, автомобіль ЗІЛ-433360, р.н. НОМЕР_5 просто стояв

нерухомо, а у 20 метрах позаду автомобіля було встановлено знак аварійної

зупинки.

Крім того, представник КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» зазначив, що КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» 02.03.2010 було укладено Договір ГПО № 3512/10-04 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників

наземних транспортних засобів з Товариством з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», в тому числі і на автомобіль ЗІЛ-433360, р.н. НОМЕР_5 . Строк дії договору діє з 02.03.2010 по 06.03.2017.

Представник вказує, що згідно Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також предмету договору СК ТДВ «МСК» бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування потерпілому третій особі.

Представник цивільного відповідача посилався на те, що в якості джерела підвищеної небезпеки, транспортний засіб виступає лише під час його експлуатації, тобто якщо шкода завдана стоячим нерухомо автомобілем, то його не вірно розглядати як джерело підвищеної небезпеки.

Крім того, від цивільного відповідача ТДВ «Міжнародна страхова компанія» надійшли заперечення на цивільний позов, в якому представник просив відмовити у задоволенні цивільного позову. Зазначив, що згідно ст. 6 Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто, для з`ясування факту чи мав місце страховий випадок, необхідно встановити наявність вини ОСОБА_3 у скоєнні ДТП 06.02.2016 і чи виникла у нього цивільно-правова відповідальність, тобто зобов`язання по відшкодуванню шкоди.

Згідно положень п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно положень п.36.2. ст. 36 Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особо, що має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніше 90 днів з дня одержання заяви про страхове відшкодування, зобов`язаний прийняти рішення відносно такої заяви. У разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його або у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Позивач не зверталась до ТДВ «Міжнародна СК» із заявою про виплату на її користь страхового відшкодування. Відповідно ТДВ «МСК» не приймало рішення щодо виплати відшкодування або відмови у його здійсненні, тим більше не затягувало здійснення виплати. Отже в даному випадку незрозуміло, які права Позивача порушені діями/бездіяльністю ТДВ «МСК» і яким чином суд має захистити права Позивача за умови відсутності доказів їх порушення з боку ТДВ «МСК».

Крім того, згідно положень п. 37.1.4. ст. 37 Закону передбачається, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Отже, на підставі вищевказаного вбачається, що протягом строку з 08.02.2016 (письмове повідомлення КП «КВБО» по ДТП) по 08.02.2017 потерпіла ОСОБА_12 , або інша особа, що має право на отримання страхового відшкодування, до ТДВ «Міжнародна СК» з відповідною заявою про сплату страхового відшкодування, яка відповідає вимогам ст. 35 Закону, не зверталася, що є законною і обґрунтованою підставою для відмови ТДВ «МСК» у виплаті страхового відшкодування на користь позивача.

Суд, розглянувши всі заперечення і пояснення, вивчивши надані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

По-перше, позивач не довів, що обвинувачений ОСОБА_3 під час ДТП виконував свої трудові обов`язки, внаслідок чого шкода покладається на роботодавця відповідно до положень ст. 1172 ЦК України, так як посилання позивача на те, що із змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом, виконуючі свої трудові обов`язки в Комунальному підприємстві «КВПВ», і порушуючи правила дорожнього руху допустив ДТП, не відповідають дійсності. В обвинувальному акті такі обставини не зазначені, і ніякими іншими доказами суду не доведені.

По-друге, позивач не пред`явив своїх вимог до належного відповідача, який здійснював страхування транспортного засобу, яким керував під час ДТП обвинувачений, і відповідно пред`явив вимоги до неналежного відповідача.

Велика Палата Верховного Суду в своїй практиці послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2014 року №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності та обов`язковості такого страхування.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

Наведені законодавчі положення спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність.

ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Таким чином, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди, виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за законом виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик не має обов`язку здійснити страхове відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування майнової шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, то в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176 цс 18.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Згідно з пунктом 1 статті 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, провадження №14-95цс20, зазначено, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на принцип добросовісності визначає, якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження №12-10цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19) дійшла правового висновку про те, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу положень спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 цього Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, судом встановлено, що позивач не зверталась до страхової компанії.

При цьому цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану ДТП, наступає незалежно від вини завдавача шкоди.

Подібний за змістом правовий висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №686/20281/21 (провадження №61-9642 св 22), від 17 квітня 2024 року у справі № 552/7011/22 (провадження № 61-2109 св 24), від 24 квітня 2024 року у справі № 243/880/23 (провадження № 61-18255 св 23).

Отже, позивачем не доведено добросовісності своїх дій щодо реалізації права на звернення до страховика із заявою про відшкодування шкоди.

Таким чином, суд вважає, що на даний час вимоги потерпілої, заявлені за цивільним позовом, є недоведеними та не підлягають задоволенню.

Між тим, відмова у задоволені позову з цих підстав не позбавляє позивача пред`явити позов з урахуванням зазначених вище обставин у порядку цивільного судочинства з метою належної реалізації свого права на відшкодування шкоди.

Стосовно вимог, які містяться у цивільному позові про стягнення витрат на правничу допомогу, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Такі витрати складаються, у тому числі, із витрат на правову допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України).

При цьому, процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

І така позиція суду у повній мірі узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, наведеною у постанові від 05.04.2021 у справі №328/1109/19.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження за ч. 1 ст. 26 КПК України, є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не заявлено вимоги до обвинуваченого з приводу відшкодування витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Крім того, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову до цивільних відповідачів, визначених потерпілою особою, у зв`язку з викладеним, не підлягаю і задоволенню вимоги щодо стягнення з останніх витрат на правничу допомогу.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 у кримінальному провадженні не обирався.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність відповідних клопотань учасників процесу, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України, на підставі якої з обвинуваченого підлягають стягненню витрати на проведення судових експертиз на користь держави.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту фактичного затримання, після набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави витрати на залучення експерта у зв`язку з проведенням: судової автотоварознавчої експертизи №2738 від 06.07.2016 у розмірі 2 202,00 грн., судової автотехнічної експертизи №282/16 від 02.07.2016 у розмірі 1 055,52 грн., а всього 3 257,52 грн.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий: ОСОБА_1