ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
29 травня 2025 року м. Чернівці
судді Чернівецького апеляційного суду ОСОБА_1
Справа №727/6894/23 Провадження №11-кп/822/128/25
Як результат, вироком Чернівецького апеляційного суду від 29 травня 2025 року апеляційні скарги прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_4 та представника потерпілих ОСОБА_5 й ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 липня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125 КК та ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.
Призначено ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Призначено ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень призначено остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді 7 років позбавлення волі.
Взято ОСОБА_8 під варту в залі суду негайно.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 відраховано з моменту взяття її під варту - 29 травня 2025 року.
Зараховано в строк відбування покарання період тримання під вартою з 17 березня 2023 року по 29 липня 2024 року.
Цивільний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 100 000 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_5 та 20 000 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_6 .
Провадження в частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди з обвинуваченої ОСОБА_8 закрито у зв`язку з відмовою цивільними позивачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від своїх позовних вимог.
З таким судовим рішенням колегії суддів не можу погодитися в частині висновку колегії про невірну кваліфікацію судом першої інстанції дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України та кваліфікацією апеляційним судом її дій за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, і як наслідок, із сумою відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_5 з наступних підстав.
Частиною 1 ст.370 КПК встановлено вимоги до судових рішень. Зокрема, вони повинні бути законними, обґрунтованими та вмотивованими.
Вважаю, що у цьому кримінальному провадженні наведених положень судом апеляційної інстанції дотримано не було.
В силу ч.3 ст.375 ЦПК України кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Ухвалюючи такий вирок колегія суддів більшістю голосів прийшла до висновку, що обвинувачена ОСОБА_8 усвідомлювала протиправний характер своїх дій, передбачала настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння смерті потерпілій, та бажала їх настання, однак її дії не призвели до заподіяння смерті з причин, що не залежали від її волі, а саме - завдяки тому, що потерпіла ОСОБА_5 у ході бійки намагалась припинити протиправні дії обвинуваченої, активно боролась та за допомогою дочки ОСОБА_6 , їй вдалось вирвати з рук обвинуваченої ніж та відкинути його.
У подальшому, ОСОБА_9 припинив злочинні дії ОСОБА_8 , силою відтягнувши її від потерпілої ОСОБА_5 та вивівши на подвір`я будинку.
Про вчинення обвинуваченою ОСОБА_8 замаху на вбивство свідчать:
- заздалегідь заготовлене знаряддя - ніж, який ОСОБА_8 принесла з собою до будинку ОСОБА_5 , а у подальшому надавала непослідовні та плутані показання щодо його наявності;
- локалізація поранень на тілі потерпілої у місцях, де знаходяться життєво важливі органи та кровоносні судини;
- поведінка обвинуваченої ОСОБА_8 , що передувала події 21 лютого 2023 року та стосунки з потерпілою, а саме - стійке неприязне ставлення до ОСОБА_5 та ініційовані обвинуваченою попередні неодноразові конфлікти на ґрунті ревнощів;
- поведінка обвинуваченої безпосередньо під час вчинення злочину - чіткі та однозначні висловлювання «я тебе вб`ю» на адресу потерпілої ОСОБА_5 та намагання нанести цілеспрямовані удари в шию на грудну клітину потерпілої.
Так, апеляційний суд також встановив, що неприязні відносини між обвинуваченою і потерпілою виникли на ґрунті ревнощів, у руках обвинуваченої був ніж (довжиною 22,5 см, лезо - 11,3 см ), обвинувачена перебувала в стані алкогольного сп`яніння та у ході бійки з потерпілою ОСОБА_5 намагалася завдати удари ножем у верхню частину тулуба зліва та в область шиї, де знаходяться життєво-важливі органи та судини, про що свідчать тілесні ушкодження у вигляді різаних ран та їх локалізація на тілі, що підтверджується дослідженим вище висновком експерта №92 екс від 22 лютого 2023 року.
На переконання більшості з колегії суддів, обставини нанесення обвинуваченою ОСОБА_8 ударів ножем з достатньою силою по тілу ОСОБА_5 свідчать про те, що ОСОБА_8 намагалась завдати цілеспрямованих ударів. Однак, враховуючи супротив потерпілої ОСОБА_5 , яка постійно відхилялась, намагаючись уникнути ударів та зупинити протиправні дії відносно себе, обвинувачена не довела свій умисел на вбивство потерпілої до кінця.
За своїм внутрішнім переконанням вважаю, що такий висновок зроблений на підставі невірного аналізу досліджених доказів, зокрема свідчень ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , п.1.1 висновку експерта №92 від 22.02.2023 року та на припущеннях, в основу яких були взяті виключно покази потерпілих, до яких слід було відноситися критично внаслідок неприязних стосунків між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на ґрунті тривалих ревнощів.
Так, доказування суб`єктивної сторони злочину досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) елементів суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, які підлягають доказуванню.
Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Суд повинен ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту психічного ставлення до вчиненого діяння і заподіяних наслідків у провадженнях щодо кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи. Питання про форму вини, яка характеризує вчинене діяння, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
В контексті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, суд мав враховувати, що за ступенем конкретизації в свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбачення конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків.
За змістом пред`явленого обвинувачення не визначається виникнення умислу (психічного ставлення) ОСОБА_8 на позбавлення життя ОСОБА_5 , а саме, чи: на час виникненням неприязних стосунків, які тривали декілька місяців до події; напередодні події під час сплеску чергових емоцій на ґрунті ревнощів, в житлі ОСОБА_10 ; на час виникнення словесного конфлікту з ОСОБА_5 в квартирі потерпілої; в момент фізичної боротьби потерпілих з підсудною.
Колегія суддів на це не звернула увагу, не встановила цієї обставини, а лише обмежилась висновками, що «…поведінка обвинуваченої безпосередньо під час вчинення злочину - чіткі та однозначні висловлювання «я тебе вб`ю» на адресу потерпілої ОСОБА_5 та намагання нанести цілеспрямовані удари в шию та грудну клітину потерпілої, …у ході бійки з потерпілою ОСОБА_5 намагалася завдати удари ножем у верхню частину тулуба зліва та в область шиї, де знаходяться життєво-важливі органи та судини, про що свідчать тілесні ушкодження у вигляді різаних ран та їх локалізація на тілі».
З`ясування змісту психічного ставлення винної особи до вчиненого діяння та його наслідків мають отримувати юридичну оцінку в сукупності з іншими доказами стосовно вирішення питання про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого злочину.
Саме такого правового висновку притримується Верховний суд, що викладено у постанові від 13.03.2025 року по справі №201/974/22.
Відповідно до вимог закону та усталеної практики, для відмежування замаху на умисне вбивство від інших злочинів необхідно враховувати спрямованість умислу і ставлення винної особи до наслідків свого діяння. При цьому, згідно зі ст. 15 КК України, замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли винна особа усвідомлювала характер свого діяння, передбачала настання смерті потерпілого і бажала цього, але такий наслідок не настав з незалежних від її волі обставин.
Притримуючись такої позиції вважаю, що в суді апеляційної інстанції не здобуто інших доказів (крім показів зацікавлених осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ), які б давали підстави стверджувати, що ОСОБА_8 мала прямий умисел на вбивство потерпілої, адже таких доказів у матеріалах кримінального провадженні немає.
В протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від потерпілої ОСОБА_5 21.02.2023 року остання зазначала про отримання тілесних ушкоджень нею та ОСОБА_6 . На місці події повідомлень про замах на її життя не подавала (т.1, а.с.41).
Свідок ОСОБА_9 в своїх показах вказував про тривалі претензії ОСОБА_8 на ґрунті ревнощів до нього й ОСОБА_5 , під час яких підсудна жодного разу не висловлювала намірів завдання будь-яких фізичних насильницьких дій потерпілій, а висловлювала намір зустрітися з чоловіком потерпілої - ОСОБА_11 для розмови з метою поділитися підозрами непритаманних сусідським відносинам його дружини з ОСОБА_9 , який, як було відомо свідку, мав прибути 21 лютого 2023 року у відпустку з лав ЗСУ для святкування 18-тиріччяя своєї доньки - ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_10 також показала суду, що ОСОБА_8 , перебуваючи в неї в квартирі 21 лютого 2023 року незадовго до події та будучи свідками через вікно чергового спілкування ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , не приховувала роздратованості цим, про те не висловлювала намірів позбавлення життя ОСОБА_5 , а очікувала повернення її чоловіка з лав ЗСУ - ОСОБА_12 на святкування цього дня свята народження доньки, з метою розповісти йому про такі контакти.
Очікування приїзду ОСОБА_12 підтвердили й потерпілі, що робить більш ймовірними твердження підсудної про її наміри відвідування квартири ОСОБА_13 для розмови саме зі ОСОБА_14 , а не з намірами позбавити життя ОСОБА_15 .
Зазначені докази разом із визнаними як потерпілою ОСОБА_5 , так і підсудною ОСОБА_8 після перших претензій на ґрунті ревнощів фактів їх спільних зустрічей разом із сусідами на святкуванні Нового, 2023 року, спростовують виникнення умислу підсудної на позбавлення життя ОСОБА_5 до відвідування її помешкання в час інкримінованої події.
Такими, що не підтверджують здобутими доказами і суперечать обставинам справи наявність умислу, є також покази потерпілих з приводу того, що ОСОБА_8 прийшла в їх житло з «чорною шкарпеткою на руці та ножом в ній, загнутій за спиною», оскільки такі покази можуть бути дані на ґрунті неприязних стосунків між ним з метою досягнення найсуворішого покарання для підсудної, а також ще більше переконує до такого висновку - нездобуття органом досудового слідства доказу існування чорної шкарпетки.
Сумніви щодо наявності інкримінуємого умислу також породжують відомі підсудній обставини проживання та перебування за місцем події у власному житлі, крім ОСОБА_5 , ще двох її дітей, одній з яких того дня передбачалось святкування 18-тиріччя, які мали стати свідками/перешкодою досягнення намірів.
Як з показів ОСОБА_5 , так і ОСОБА_8 вбачається словесна перепалка перед нанесенням тілесних ушкоджень, коли під час неї або в короткочасний момент до її виникнення не встановлювалось перешкод ОСОБА_8 несподівано завдати цілеспрямованих ударів за допомогою ножа у важливі життєві органи потерпілої, про те висновки експерта такі ушкодження не підтверджують.
Навпаки, висновок №92 від 22.02.2023 року встановлює у потерпілої ОСОБА_5 : «п.1.1 рани різані: по лівій кологрудинній лінії у підключичній ділянці; в лівій надплічній ділянці по середньо-ключичній лінії; на передній поверхні верхньої третини лівого плеча, на задній поверхні верхньої третини лівого плеча; в середній третині лівого передпліччя по ліктьовій поверхні; в лівій підколінній ділянці; на ребрі лівої долоні; на долонній поверхні основної фаланги 5-го пальця правої китиці; 1.2.Садна в кількості 2-х на спині в правій лопаточно-надплечовій ділянці. - Рана рвана на долонній поверхні 4-го пальця правої китиці на середній фаланзі, з синцем навколо; 1.3. Синці в кількості 3-х по зовнішньо-задній поверхні верхньої половини лівого плеча. - Рана забійна в лівій тім?яній ділянці голови.
Виявлені тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів, по строку та обставинам з урахуванням локалізації тілесних ушкоджень можуть відповідати вказаному зі ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту 17.05.2023 року.»
Отже, їх характер при невстановленій органом досудового слідства динаміки їх отримання потерпілою (окремо з положення стоячи та/або перебуваючи над ОСОБА_8 зверху, коли остання, лежачі на спині, перебувала на підлозі), разом з фактом відсутності колотих ран, наявності також ушкоджень від дії твердих тупих предметів, характером та локалізацією тілесних ушкоджень підсудної, в сукупності, поза будь-яким сумнівом також не конкретизують умисел на спричинення смерті шляхом пошкодження важливих життєвих органів.
Таким чином, конкретизація умислу ОСОБА_8 на спричинення смерті ОСОБА_5 не знайшла свого підтвердження іншими доказами, крім сумнівних та суперечливих, на моє переконання, показів потерпілих, а суд ухвалив рішення та кваліфікував її дії керуючись ймовірною вірогідністю намірів підсудної.
При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України(остаточне рішення від 17.06.2011 р.) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.
Таким чином, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні, а саме за обставин цієї справи - наявних тілесних ушкоджень ОСОБА_5 за ч.2 ст.125 КК України.
Такий висновок повністю відповідає правовому висновку Верховного Суду з постанови від 13 лютого 2020 року по справі №164/1826/17.
Отже, апеляційний суд, дотримуючись зазначених стандартів, на моє переконання, не мав законних підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.
Це стало наслідком як невірного призначення покарання, так й визначення розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_5 , сума якої повинна визначатися в сукупності з усіма обставинами, зокрема й доброчесних дій потерпілої, та за обставин справи не могла перевищувати розміру компенсованих сум іншій потерпілій.
Суддя ОСОБА_1