УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року

м. Київ

справа № 161/5208/24

провадження № 51 - 2118 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000104 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стародубівка, Мангушського району, Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна. Відповідно до ст. 54 КК України ОСОБА_5 позбавлено спеціального звання - сержанта внутрішньої служби. На підставі ст. 55. КК України, ОСОБА_5 позбавлено права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 3 роки. Вирішено питання щодо A заходів забезпечення кримінального провадження та запобіжного заходу.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, наказом начальника Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» № 6/0С-21 від 22 січня 2021 року ОСОБА_5 призначено на посаду молодшого інспектора відділу режиму і охорони Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор».

Всупереч правовим нормам, в період з 01 квітня 2022 року по 10 квітня 2022 року, тобто після повної окупації м. Маріуполя Донецької обл. військовослужбовцями збройних сил російської федерації, молодший інспектор відділу режиму і охорони Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» ОСОБА_5 , діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України, державній, економічній та інформаційній безпеці, достовірно усвідомлюючи, що військовослужбовці збройних сил російської федерації шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглися на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській та інших областях та здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, з метою окупації України, маючи проросійську позицію, добровільно вчинив в умовах воєнного стану перехід на бік ворога в період збройного конфлікту і надав представникам окупаційних військ збройних сил російської федерації та їх представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.

Зокрема, з метою завдання шкоди обороноздатності та державній безпеці України, будучи громадянином України, ОСОБА_5 , у період з 01 квітня 2022 року по 10 квітня 2022 року, точніший час органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на території Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Кам`янська, 52, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, що виразилось у добровільному поступленні на службу до незаконного органу держави-агресора «Государственное бюджетное учреждение «Мариупольский следственный изолятор Государственной служби исполнения наказаний Министерства юстиции Донецкой Народной Республики».

Крім того, з метою надання допомоги окупаційним військам збройних сил російської федерації та її представникам на території м. Маріуполя Донецької обл. у проведенні підривної діяльності проти України, з метою завдання шкоди обороноздатності та державній безпеці України, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, з метою дискредитації дій української влади, а також для подальшого встановлення у м. Маріуполі Донецької обл. окупаційної влади, з першої декади квітня 2022 року ОСОБА_5 систематично відвідував та ніс службу у незаконно створеному органі держави-агресора - ГБУ «Мариупольский следственный изолятор ГСИН МЮ ДНР», при цьому носив формений одяг із розпізнавальними знаками та символікою російської федерації, тим самим, використовуючи своє попереднє становище представника правоохоронного органу та відповідно підтримуючи в такий спосіб факт окупації, як безповоротне встановлення окупаційної влади, створював у місцевого мирного населення хибне уявлення легітимності такої псевдо влади.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 04 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження,

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:

· суди попередніх інстанцій не довели добровільності поступлення засудженого на службу до незаконного створеного органу держави- агресора, а також не встановили посаду, яку нібито обійняв ОСОБА_5 ;

· суди не застосували ст. 62 Конституції України, а саме те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, адже, на його думку, залишилися не спростованими обставини, що виключають злочинність діяння, а саме те, що ОСОБА_5 міг діяти під впливом фізичного або психологічного примусу, в умовах крайньої необхідності або для досягнення значної суспільної корисної мети;

· судами не встановлено дані про особу засудженого, зокрема чи має він дружину, дітей, батьків пенсіонерів. Не з`ясовано чи перебувають ці особи під арештом у окупантів, і чи через родичів наявний тиск на засудженого;

· враховуючи дані про особу ОСОБА_5 та той факт, що він діяв з непрямим умислом, останньому необхідно було призначити покарання наближене до мінімальної межі санкції статті.

Перевіривши доводи касаційних скарг та долучені до них копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скаргах.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, розглянувши в порядку спеціального судового розгляду, за відсутності обвинуваченого (in absentia), кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про доведеність пред`явленого йому обвинувачення у вчиненні державної зради. Разом з тим, суд першої інстанції оцінив в сукупності та взаємозв`язку надані стороною обвинувачення письмові докази, які безпосередньо дослідив у судовому засіданні та правильно оцінив за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_5 (in absentia), який відповідно жодних показань в судовому засіданні не надавав, будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

Так, за ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року постановлено здійснювати спеціальне судове провадження: судове провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_5 , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України. Водночас повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_5 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилалися та публікувалися відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Крім того, судом вживалися заходи для виклику обвинуваченого ОСОБА_5 для забезпечення доступу до правосуддя, у зв`язку із чим останній викликався в судові засідання в порядку ст. 323 КПК України. Повістки про виклик опубліковувалися у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Луцького міськрайонного суду Волинської області, а також на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Водночас суди дійшли висновку, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , який в свою чергу повинний був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачений над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри на ухилення від кримінальної відповідальності.

У той же час, ухилення обвинуваченого ОСОБА_5 від правосуддя, суди оцінили як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «д» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Варто зауважити, що це кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Волинській області.

Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Зокрема свідок ОСОБА_7 надав показання в яких зазначив, що на посаді начальника старшого інспектора штурмового взводу м. Маріуполь "Циклон" воєнізованого формування Південно-східного міжрегіонального управління Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, він перебував з 01 червня 2020 року та ніс службу в Державній установі "Маріупольський слідчий ізолятор". Обвинуваченого ОСОБА_5 знає, так як разом з ним проходив службу у ДУ «Маріупольський СІЗО» у м. Маріуполі. В квітні місяці 2022 року відбулося вторгнення російських військ, він виїхав з ДУ «Маріупольський СІЗО», а обвинувачений ОСОБА_5 добровільно, без будь якого примусу, пішов на співпрацю з окупаційною владою. Також зазначив, що у обвинуваченого ОСОБА_5 була реальна можливість виїхати із м. Маріуполя на підконтрольну територію України, оскільки їм було кожному надано право вибрати чи переїхати на підконтрольну Україні території чи продовжити несення служби в «Мариупольском следственном изоляторе государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр». Вказав, що йому відомо, що на теперішній час ОСОБА_5 займає посаду у так званій «государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр». Також, підтвердив, факт того, що йому показували відео, на якому він чітко впізнавав ОСОБА_5 , з яким він проходив службу в ДУ Маріупольський слідчий ізолятор» з 2020 року.

Крім того, свідок ОСОБА_6 показав, що обвинуваченого ОСОБА_5 знає, так як разом з ним проходив службу у ДУ «Маріупольський СІЗО» у м. Маріуполі. На запитання учасників судового провадження відповів, що в квітні місяці 2022 року відбулося вторгнення російських військ, він за допомогою свого брата, виїхав з ДУ «Маріупольський СІЗО» у м. Бердянськ, а обвинувачений ОСОБА_5 добровільно, без будь якого примусу, пішов на співпрацю з окупаційною владою. Також відповів, що у обвинуваченого ОСОБА_5 була реальна можливість виїхати із м. Маріуполя на підконтрольну територію України, оскільки їм було кожному надано право вибрати чи переїхати на підконтрольну Україні території чи продовжити несення служби в «Мариупольском следственном изоляторе государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр». Вказав, що йому відомо, що ОСОБА_5 на теперішній час займає посаду у так званій «государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр». Також, підтвердив, факт того, що йому показували відео, на якому він чітко впізнавав ОСОБА_5 , з яким він проходив службу в ДУ Маріупольський слідчий ізолятор» з 2019 року.

Разом з тим, суди дійшли висновку, що показання вищезазначених свідків є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами.

Водночас суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що вказані свідки були попереджені про кримінальну відповідальність, за завідомо неправдиві показання, приведені до присяги та про відсутність підстав не довіряти їх показанням.

Крім того, цей суд встановив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_8 від 11 січня 2024 року, згідно якого останній упізнав серед осіб, пред`явлених на чотирьох фотознімках, відому йому особу обвинуваченого ОСОБА_5 , з яким він проходив службу у ДУ «Маріупольський СІЗО» в м. Маріуполі; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_7 від 12 січня 2024 року, згідно якого останній упізнав серед осіб, пред`явлених на чотирьох фотознімках, відому йому особу обвинуваченого ОСОБА_5 , з яким він проходив службу у ДУ «Маріупольський СІЗО» в м. Маріуполі, даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі ОСОБА_6 від 12 січня 2024 року, згідно якого останній упізнав серед осіб, пред`явлених на чотирьох фотознімках, відому йому особу обвинуваченого ОСОБА_5 , з яким він проходив службу у ДУ «Маріупольський СІЗО» в м. Маріуполі; даними протоколу огляду за участю свідка ОСОБА_8 від 11 січня 2024 року, з фототаблицями, з якого вбачається, що проводився огляд лазерного (оптичного) диску Verbatim DVD-R на якому міститься 7 папок. Під час огляду зазначених файлів встановлено, що вони містять відеозапис приміщення ДУ «Маріупольський СІЗО». В лівому верхньому куті картинки відеозапису наявна дата та час у форматі: 2023 05 03 08:16:30. В лівому нижньому куті картинки відеозапису наявний напис «КП». Камера направлена із зони №3 через зону №2 вказаному на зону №1. Свідок ОСОБА_8 вказав, що на вказаному відео особою чоловічої статі у цивільному одязі, а саме у футболці сірого кольору з написом «PUMA», джинси синього кольору, взуття світло-коричневого кольору, є інспектор відділу режиму і охорони Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» ОСОБА_5 , якого він знає за час проходження служби в цій установі з 2019 року. Свідок зазначив, що пам`ятає зовнішність вказаної особи та може її впізнати за зовнішніми ознаками, а саме: віком, зростом, статурою, обличчям, взаємним розташуванням очей, носа, рота, зачіскою та кольором волосся, рухами тіла, тощо; даними протоколу огляду за участю свідка ОСОБА_7 від 12 січня 2024 року з фототаблицями, відповідно до якого проводився огляд лазерного (оптичного) диску Verbatim DVD-R. Під час огляду зазначених файлів встановлено, що вони містять відеозапис приміщення ДУ «Маріупольський СІЗО». В лівому верхньому куті картинки відеозапису наявна дата та час у форматі: 2023 05 03 08:16:30. В лівому нижньому куті картинки відеозапису наявний напис «КП». Свідок ОСОБА_7 вказав, що на цьому відео особою чоловічої статі у цивільному одязі, а саме у футболці сірого кольору з написом «PUMA», джинси синього кольору, взуття світло-коричневого кольору, є інспектор відділу режиму і охорони Державної установи 30 «Маріупольський слідчий ізолятор» ОСОБА_5 , якого він знає за час проходження служби в цій установі з 2020 року. Свідок зазначив, що може його впізнати за зовнішніми ознаками, а саме: віком, зростом, статурою, обличчям, взаємним розташуванням очей, носа, рота, зачіскою та кольором волосся, рухами тіла, тощо; даними протоколу огляду за участю свідка ОСОБА_6 від 12 січня 2024 року, з фототаблицями, з якого вбачається, що проводився огляд лазерного (оптичного) диску Verbatim DVD-R на якому міститься 7 папок. Під час огляду зазначених файлів встановлено, що вони містять відеозапис приміщення ДУ «Маріупольський СІЗО». В лівому верхньому куті картинки відеозапису наявна дата та час у форматі: 2023 05 03 08:16:30. В лівому нижньому куті картинки відеозапису наявний напис «КП». Камера направлена із зони №3 через зону №2 на зону №1. Свідок ОСОБА_6 вказав, що на цьому відео особою чоловічої статі у цивільному одязі, а саме у футболці сірого кольору з написом «РИМА», джинси синього кольору, взуття світло-коричневого кольору, є інспектор відділу режиму і охорони Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» ОСОБА_5 , якого він знає за час проходження служби в цій установі з 2019 року. Свідок зазначив, що може його впізнати за зовнішніми ознаками, а саме: віком, зростом, статурою, обличчям, взаємним розташуванням очей, носа, рота, зачіскою та кольором волосся, рухами тіла, тощо.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із висновком місцевого суду, що з сукупного аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків та досліджених інших доказів випливає, що ОСОБА_5 вчинив умисні дії, а саме державну зраду, тобто умисне вчинення в умовах воєнного стану громадянином України діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі або її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Щодо доводів касаційної скарги, що суди попередній інстанцій під час судового розгляду не довели добровільності поступлення засудженого на службу до незаконного створеного органу держави-агресора, а також не встановили посаду, яку нібито обійняв ОСОБА_5 ; залишилися не спростованими обставини, що виключають злочинність діяння, а саме те, що ОСОБА_5 міг діяти не з власної волі, а під впливом фізичного або психологічного примусу, в умовах крайньої необхідності або для досягнення значної суспільної корисної мети

Так, частиною 1 ст. 111 КК України визначено відповідальність за державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. Частиною 2 цієї статті передбачено відповідальність за вчинення тих самих діянь в умовах воєнного стану.

3 суб`єктивної сторони державна зрада характеризується прямим умислом.

Згідно з ч. 2 ст. 24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільне небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Тобто у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, важливе значення має добровільність (якщо особа здійснювала відповідні дії не добровільно, а під примусом (байдуже яким), склад правопорушення відсутній).

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України, однак яких суди у цьому кримінальному провадженні не встановили.

Під добровільним заняттям посади необхідно розуміти зайняття громадянином України посади у відповідних незаконно створених органах влади з власної волі та за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності.

Добровільне зайняття посади є результатом вільного волевиявлення особи, з урахуванням супутніх обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КК України, не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду правоохоронюваним інтересам, вчинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, судами встановлено, що ОСОБА_5 , у період з 01 по 10 квітня 2022 року, перебуваючи на території Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Кам`янська, 52, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, що виразилось у добровільному поступленні на службу до незаконного органу держави-агресора «Государственное бюджетное учреждение «Мариупольский следственный изолятор Государственной служби исполнения наказаний Министерства юстиции Донецкой Народной Республики». Також, ОСОБА_5 , з першої декади квітня 2022 року, систематично відвідував та ніс службу у незаконно створеному органі держави-агресора - ГБУ «Мариупольский следственный изолятор ГСИН МЮ ДНР» до того ж носив формений одяг із розпізнавальними знаками та символікою російської федерації.

Крім того, судами встановлено, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили той факт, що ОСОБА_5 добровільно пішов на співпрацю з окупаційною владою, а також те, що у нього була можливість переїхати на підконтрольну Україні територію, проте він обрав залишитись та нести службу в незаконному органі держави-агресора.

У той же час, за результатами апеляційного розгляду цей суд встановив, що данні, які б дійсно свідчили про вчинення відносно обвинуваченого дій, передбачених статтями 39- 40 КК України, в матеріалах справи відсутні та судам надані не були ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що, враховуючи дані про особу засудженого та той факт, що він діяв з непрямим умислом, ОСОБА_5 необхідно було призначити покарання наближене до мінімальної межі санкції статті

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий. Крім того судом встановлено відсутність обставин, які відповідно до статей 66, 67 КК України пом`якшують і обтяжують покарання.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд погодився з висновками суду першої інстанції, що призначене покарання у вказаному розмірі з його реальним відбуванням, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, ролі обвинуваченого у його вчиненні, суспільній небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

У зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду дійшла до обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 111 КК України, яке за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Решта доводів касаційної скарги сторони захисту висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 березня 2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3