ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року

м. Київ

справа № 361/2980/22

провадження № 51-4373км24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Василькова Київської області, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини

За вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, ОСОБА_7 було засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення в кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, крадіжок повторно, в умовах воєнного стану.

Як установив суд, 27 квітня 2022 року приблизно о 16:45 ОСОБА_7 , перебуваючи в магазині на вул. Київській, 253 у м. Броварах Київської області, викрав з полиці секатор вартістю 2330 грн, заподіявши ТОВ «Епіцентр-К» матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, 31 травня 2022 року в період 13:00-17:00, перебуваючи на другому поверсі в будинку АДРЕСА_2 , засуджений викрав належний ОСОБА_8 біговел «Condor», чим заподіяв потерпілій матеріальної шкоди на суму 735 грн.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати згадані судові рішення і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 згідно з п. 41 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. Суть доводів скаржника зводиться до того, що відповідно до Закону України від 18 липня 2024 року № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-ІХ) та ст. 5 КК вчинені засудженим діяння перестали бути кримінально караними.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції прокурор підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.

За змістом ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі - Суд) перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, здійснюючи перегляд у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 438 вказаного Кодексу при вирішенні питання про наявність передбачених у ч. 1 цієї статті підстав для скасування або зміни оскаржених рішень Суд керується статтями 412-414 КПК. За нормативним визначенням істотними процесуальними порушеннями є такі, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування закону, котрий підлягає застосуванню, або застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Закон № 3886-ІХ, застосування якого, на думку прокурора, вимагає скасування судових рішень стосовно ОСОБА_7 , набрав чинності 9 серпня 2024 року, тобто після постановлення оскаржених вироку та ухвали. Отже, у цьому кримінальному провадженні суди попередніх інстанції не могли застосувати правило зворотної дії в часі закону України про кримінальну відповідальність, котрий скасовує кримінальну караність діяння, що не заперечується в поданій скарзі.

Таким чином немає підстав вважати, що при прийнятті рішень згадані суди не додержали норм права чи неправильно застосували їх. Відтак скасування оспорюваних рішень суперечило би принципу res judicata як складової верховенства права.

До того ж за матеріалами справи впродовж апеляційного перегляду за скаргою сторони захисту прокурор наполягав на законності вироку і просив залишити його без змін, із чим погодився апеляційний суд.

Разом із тим відповідно до ч. 2 ст. 74 КК усунення законом караності діяння, за яке було засуджено особу, є підставою для негайного звільнення цієї особи від призначеного судом покарання. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 537 та п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК вирішення окреслених питань належить до компетенції місцевого суду, у межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Отже, юридичні наслідки усунення караності діяння залежать від того, на якій стадії кримінального провадження набрав чинності закон, котрий має зворотну дію в часі. У розрізі наведених норм права особа звільняється від кримінальної відповідальності на стадії до набрання вироком законної сили, а після - від покарання. Такий підхід неодноразово демонстрував суд касаційної інстанції (див., наприклад, ухвали Верховного Суду України від 25 січня та 17 травня 2007 року, провадження № 5-6499км06, 5-1895км07 відповідно).

За наявними у Суді даними ОСОБА_7 відбував покарання в Державній установі «Райківська виправна колонія (№ 73)». У Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься ухвала Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 7 листопада 2024 року (справа № 274/8575/24), якою задоволено подання вказаної установи виконання покарань і на підставі ч. 2 ст. 74 КК в порядку статей 537, 539 КПК звільнено засудженого від заходу примусу, призначеного за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2023 року, у зв`язку з усуненням караності діяння. Вказана ухвала є чинною з 15 листопада 2024 року та підлягає обов`язковому виконанню всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст. 13 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Прокурор у поданій скарзі не наводить аргументів щодо неправильного застосування Закону № 3886-ІХ Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області. Сторона захисту теж не вважає, що згаданий суд, звільнивши засудженого від покарання, не забезпечив реалізації прав останнього. Також необхідно зазначити, що ст. 22 КПК передбачено самостійне обстоювання сторонами кримінального провадження їхніх інтересів, а функції державного обвинувачення та захисту не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Наведені приписи кореспондуються і зі ст. 2 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру». На її положення Суд раніше звертав увагу (див., наприклад, ухвалу від 28 липня 2025 року в провадженні № 51-2874ск25).

Ураховуючи, що в цій справі Закон № 3886-ІХ вже було застосовано за процедурою розділу VIII КПК, наразі повторне (подвійне) його застосування до тих самих правовідносин суперечить принципу юридичної визначеності, звідси, і неприйнятність доводів скаржника.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора не вбачається.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3