Дата документу 19.05.2025 Справа № 335/8559/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8559/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/324/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 365 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 (з урахуванням доповнень), представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року, якою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Лугове Ічнянського району Чернігівської області, громадянин України, маючий вищу освіту, вдівець, пенсіонер, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

на підставі ст. 49 КК України звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 365 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 365 КК України, закрито, -

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 365 КК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 заявив клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 365 КК України.

Суд першої інстанції встановив, що матеріали кримінального провадження не містять жодних підтверджень факту обізнаності ОСОБА_7 про необхідність явки до слідчого та про притягнення його до кримінальної відповідальності за період з 28 січня 2014 року (початок досудового розслідування) до 7 липня 2014 року (момент винесення постанови про оголошення в розшук).

Крім того, ОСОБА_7 не отримував письмове повідомлення про підозру, декілька разів безперешкодно виїжджав за межі території України та повертався, після отримання інформації про розгляд у відношенні нього кримінального провадження повідомив суд про місце свого перебування та виявив бажання брати участь в його розгляді, з власної ініціативи та без жодного примусу прибув у судове засідання 1 липня 2021 року та брав активну участь в судовому розгляді до 16 жовтня 2024 року.

Таким чином, факт ухилення ОСОБА_7 від досудового розслідування та суду не знайшов свого підтвердження, тому строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності не зупинялись.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 365 КК України, та закриття кримінального провадження.

В апеляційній скарзі (з доповненнями) прокурор вважає ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 31 липня 2014 року ОСОБА_7 було оголошено в міжнародний розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено у зв`язку з переховуванням від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

У судове засідання ОСОБА_7 з`явився лише 1 липня 2024 року, тому саме з цієї дати строк давності відновився.

Окремо звертає увагу, що з огляду на обставини кримінального провадження в діях обвинуваченого ОСОБА_7 вбачаються ознаки більш тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Так, суд першої інстанції не врахував, що під час розгляду вказаного кримінального провадження в суді першої інстанції, прокурор змінив ОСОБА_7 обвинувачення з ч. 1 ст. 365 КК України на ч. 2 ст. 365 КК України, про що було повідомлено учасників та роз`яснено стороні захисту.

Прокурор двічі заявляв клопотання про необхідність оголошення короткого викладу обвинувального акту, який містив змінене обвинувачення, проте суд відмовив у їх задоволенні.

У подальшому, суд звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 365 КК України, хоча в мотивувальній частині ухвали фактично констатував наявність в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Також зазначає, що в порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 288, ст. 350 КПК України, суд розглянув клопотання про закриття кримінального провадження за відсутності потерпілих, без з`ясування їх думки з цього приводу.

Просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 вважає ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше фігурує в кримінальному провадженні № 0000032 від 28 січня 2014 року і перша повістка про виклик до слідчого була надіслана 6 червня 2014 року.

ОСОБА_7 був належним чином повідомлений про виклик до слідчого, оскільки слідчі прокуратури направляли йому виклики за наявними у них адресами проживання, повістки про проведення процесуальних дій та повідомлення про підозру, але у матеріалах відсутні докази їх отримання.

Саме з цих підстав 7 липня 2014 року ОСОБА_7 було оголошено в розшук, а в подальшому матеріали відносно нього були виділені в окреме провадження за № 0000272 від 11 липня 2014 року.

Проте 9 липня 2014 року ОСОБА_7 виїхав за межі України.

Крім того, вже під час судового розгляду кримінального провадження, оголошення про виклик ОСОБА_7 в судове засідання було оприлюднено в газеті «Урядовий кур`єр», тому він був належним чином повідомлений про обов`язок прибути в судове засідання.

До того ж, захист прав ОСОБА_7 здійснював захисник, якому належним чином вручались всі процесуальні документи, у тому числі повідомлення про підозру та обвинувальний акт.

Звертає увагу, що суд першої інстанції встановлював певні обставини справи за матеріалами кримінального провадження № 0000032 від 28 січня 2014 року, хоча обвинуваченого ОСОБА_7 стосується кримінальне провадження за № 0000272 від 11 липня 2014 року.

Вважає, що саме з моменту, коли ОСОБА_7 особисто прибув у судове засідання 1 липня 2022 року, може починатись перебіг строку давності для застосування ст. 49 КК України.

Крім того, оскаржувана ухвала містить технічні описки, зокрема посилання на зарахування ОСОБА_7 в запас ЗСУ та невірно зазначена дата судового засідання «01.07.2021»

Просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Від захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілих, в яких він зазначає, що стороною обвинувачення не доведено факт умисного ухилення ОСОБА_7 від досудового розслідування та суду, він не був повідомлений про початок досудового розслідування, не був належним чином повідомлений про підозру, не оголошувався в міжнародний розшук.

Крім того, орган досудового розслідування не здійснював заходів, направлених на встановлення місцезнаходження ОСОБА_7 , не допитувались його родичі, друзі та сусіди, не направлялись запити у відповідні установи, не накладався арешт на кореспонденцію тощо.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 повістка про виклик та повідомлення про підозру були направлені за адресою, де він фактично не проживав, а момент нібито вручення йому повідомлення про підозру ОСОБА_7 взагалі знаходився поза межами України.

Вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_13 підтримали апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілих та просили їх задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційних скарг прокурора та представників потерпілих.

Адвокат наголосив, що твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 знав про наявність кримінального провадження щодо нього і навмисно переховувався від слідства є безпідставними. З матеріалів кримінального провадження не вбачається, що щодо ОСОБА_7 застосовувалися будь-які заходи забезпечення кримінального провадження. Крім того, адвокат зазначив, що у 2020 році ОСОБА_7 особисто звертався до Міністерства внутрішніх справ України, де йому повідомили, що жодного кримінального провадження щодо нього не зареєстровано. Він також був на прийомі у начальника управління, який підтвердив відсутність будь-яких кримінальних проваджень стосовно нього. Обвинувачений ОСОБА_7 відпрацював в органах МВС України 38 років і подав рапорт на звільнення у зв`язку з досягненням вислуги років, що дає право на звільнення. Щодо доводів сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 особисто отримав повідомлення про підозру, захисник вказав, що такі твердження є необґрунтованими, оскільки відповідних відомостей у матеріалах кримінального провадження не міститься.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілих та представника потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг і провівши судові дебати, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необґрунтованість поданих апеляційних скарг та законність ухвали суду першої інстанції, прийнятої у межах кримінального провадження щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.1 ст.294, ч.1 ст.365 КК України.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах статті 404 КПК України, здійснює перегляд судових рішень першої інстанції виключно в межах доводів апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування норм матеріального та процесуального права, а також оцінюючи повноту встановлення фактичних обставин справи.

В цьому контексті суд повинен надати оцінку не лише аргументам апелянтів, а і тому, наскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам об`єктивності, справедливості та принципу правової визначеності.

У даному кримінальному провадженні суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, з урахуванням положень ст. 49 КК України та ст. ст. 285288 КПК України.

Зазначене рішення прийняте при повному дотриманні матеріального та процесуального законодавства, у зв`язку з чим доводи апелянтів не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Згідно ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років.

У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, обвинуваченому інкримінується вчинення діянь 26.01.2014 року. Це підтверджується як обвинувальним актом, так і матеріалами провадження.

ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294 КК України, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, та ч. 1 ст. 365 КК України, санкція якого передбачає покарання у вигляді обмеження волі на строк до 5 років або позбавлення волі на строк від 2 до 5 років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Отже, строк давності кримінальної відповідальності для злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294 КК України складає 10 років та для злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України складає 5 років.

Відтак, строк притягнення його до кримінальної відповідальності сплинув за ст. 294 КК України 26.01.2024 року, за ст. 365 КК України 26.01.2019 року.

Верховний Суд у своїй постанові від 13 червня 2019 року у справі №51-10495км18 наголошує, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України має обов`язковий, імперативний характер у разі встановлення судом відповідних юридичних фактів, а саме: факту вчинення кримінального правопорушення, дати його вчинення, відсутності перешкод для обрахунку строку та наявності згоди обвинуваченого на таке звільнення.

У провадженні, що розглядається, всі ці умови були встановлені судом першої інстанції належним чином, а саме: було чітко зафіксовано дату вчинення кримінальних правопорушень (26.01.2014), відсутність ухилення обвинуваченого від досудового розслідування чи суду, а також добровільне подання ним згоди на звільнення на підставі закінчення строків давності, що відповідає приписам частини 2 статті 285 КПК України.

У відповідності до постанови Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі №531/2332/14-к, вказується, що суд не зобов`язаний проводити повне дослідження доказів або розгляд справи по суті у разі наявності належного клопотання сторони про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

При наявності згоди обвинуваченого суд зобов`язаний вирішити питання про закриття кримінального провадження без аналізу інших аспектів кримінального провадження, таких як наявність вини або обсяг спричиненої шкоди.

Так само Верховний Суд у постанові від 25.05.2019 року у справі №51-8555км18 підкреслив, що відповідно до принципу диспозитивності, обвинувачений має право самостійно обирати, чи наполягати на розгляді справи по суті, чи скористатися правом на звільнення у зв`язку із закінченням строків давності.

При цьому, позиція обвинуваченого щодо визнання чи невизнання вини не є визначальною для вирішення питання про його звільнення у зв`язку із закінченням строків, оскільки вказане звільнення є нереабілітуючим.

Колегія суддів апеляційного суду, дослідивши матеріали провадження, дійшла висновку про їх безпідставність та необґрунтованість.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та нормам кримінального і кримінального процесуального закону, а тому залишаються в силі в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, в якій міститься вимога скасувати ухвалу суду першої інстанції, не ґрунтується на належних і допустимих доказах та суперечить як фактичним обставинам провадження, так і положенням кримінального процесуального і матеріального права.

Суд першої інстанції, постановивши ухвалу про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності, діяв у суворій відповідності до вимог статей 49 КК України, 284, 286, 288 КПК України, належним чином дослідив обставини справи і надав вичерпну правову оцінку кожному доводу сторін з цього приводу.

Зокрема, твердження прокурора про те, що ОСОБА_7 «переховувався від органів досудового розслідування», а отже, строки давності нібито зупинялися з 2014 року і мали відновитись лише 1 липня 2024 року, коли обвинувачений з`явився до суду, є безпідставним.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (провадження № 5-1кс15), під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо)… Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство... При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин.

Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (провадження № 51-9040 км 18) на підставі аналізу положень ч. 1 ст. 281 КПК колегія суддів дійшла висновку, що підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження.

Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

Отже, колегія суддів вважає, що застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

Таким чином, зупинення судового провадження у зв`язку із розшуком обвинуваченого через його невідоме місцезнаходження саме по собі не свідчить про ухилення від суду.

Вказане взаємоузгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 204/4728/15-к, провадження № 51-735 км 20, від 02 березня 2023 року у справі № 382/1118/21, провадження № 51-3492 км 22.

Окрім цього, відповідно до постанови ВС від 11.07.2024 у справі № 757/21858/22 зазначено, що зупинення строку давності застосовується лише за наявності сукупності обставин, які свідчать, що органи досудового розслідування здійснювали активні дії з розшуку, а обвинувачений, маючи реальні можливості для участі в провадженні, свідомо уникав цього.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, матеріали кримінального провадження не містять жодного належного підтвердження факту обізнаності ОСОБА_7 про проведення щодо нього досудового розслідування, виклики до слідчого, вручення повідомлення про підозру чи будь-яких дій, які могли б свідчити про його навмисне ухилення.

Встановлено, що повістки і повідомлення надсилались виключно за адресами, де обвинувачений не проживав, не був зареєстрований, а будинки, за даними суду, були продані або заселені іншими особами.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2014 року встановлено, що обставини, викладені у клопотанні слідчого про надання дозволу на привід підозрюваного ОСОБА_7 , не можуть вважатися достатніми для задоволення такого клопотання, оскільки матеріали кримінального провадження не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про належне дотримання вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Зокрема, суд апеляційної інстанції чітко констатував відсутність доказів, які б підтверджували факт вручення ОСОБА_7 письмового повідомлення про підозру відповідно до вимог ст. 278 КПК України. Крім того, органом досудового розслідування не забезпечено належне викликання підозрюваного у порядку, визначеному ст. 135 КПК України, що виключає можливість розглядати його неявку як таку, що мала місце без поважних причин.

Суд встановив, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_7 відповідно до даних, наданих під час досудового розслідування, є м. Запоріжжя, вул. Космічна, 126А. Водночас, виклики і повістки до цієї адреси, а також до іншої адреси його фактичного проживання в АДРЕСА_3 слідчим направлені не були.

Натомість повідомлення про підозру і одна повістка були направлені за адресою: АДРЕСА_4 , де, за даними реєстру речових прав на нерухоме майно, розташований будинок, що колись належав матері ОСОБА_7 та перейшов до нього у спадщину.

Втім, жодного підтвердження про отримання ОСОБА_7 вказаних процесуальних документів не було отримано.

Також матеріали кримінального провадження не містять інших доказів вручення повістки про виклик, передбачених ч. 2 ст. 135 або ч. 1 ст. 136 КПК України.

Відсутність таких підтверджень унеможливлює висновок про те, що ОСОБА_7 не з`явився за викликом з причин, які є неповажними в розумінні ст. 138 КПК України, або що він свідомо ухилявся від органів досудового розслідування чи суду.

Більше того, відсутні будь-які відомості, які б свідчили, що обвинувачений, знаючи про звернення слідчого або прокурора до суду з клопотанням про застосування до нього запобіжного заходу, вчинив дії, що б могли свідчити про існування підстав для застосування запобіжного заходу відповідно до ст. 177 КПК України.

Також слід зауважити, що захід забезпечення у вигляді приводу, передбачений ст. 140 КПК України, до ОСОБА_7 органом досудового розслідування не застосовувався.

Незважаючи на це, постановою старшого слідчого СВ прокуратури Запорізької області ОСОБА_14 від 7 липня 2014 року ОСОБА_7 було оголошено у розшук, а його встановлення доручено оперативним підрозділам УСБУ в Запорізькій області та УВБ в Запорізькій області ДВБ МВС України.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність належного повідомлення особи про її процесуальний статус та про безпідставність застосування заходів примусового характеру, що надалі ставить під сумнів правомірність подальшого оголошення особи у розшук та виключає можливість констатування ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з моменту першого виїзду за межі України 19 березня 2014 року і до моменту оголошення його у нібито у розшук 7 липня 2014 року ОСОБА_7 не мав жодного процесуального статусу, не був повідомлений про підозру і не отримував викликів.

Навіть після формального внесення повідомлення про підозру до матеріалів справи, ОСОБА_7 2 липня 2014 року повернувся до України, де перебував до 9 липня, що виключає висновок про намір уникнути слідства.

Крім того, колегія суддів акцентує увагу на важливому факті, який свідчить про відсутність належної процесуальної активності з боку органів досудового розслідування: у випадку, якщо, як стверджує прокурор, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 було вжито передбачені законом заходи, спрямовані на його розшук, постає закономірне питання яким чином особа могла безперешкодно здійснювати переміщення як у межах території України, так і за її межами, в тому числі неодноразово виїжджати за кордон та повертатися, не зазнаючи жодних обмежень з боку компетентних органів.

Цей факт обґрунтовано ставить під сумнів твердження про реальне проведення ефективного розшуку обвинуваченого.

За наявності повноважень та технічної можливості отримання інформації щодо перетину державного кордону, а також встановлення місця перебування особи, органи досудового розслідування не лише не скористалися передбаченими КПК України інструментами кримінального процесуального забезпечення, а й фактично не вжив будь-яких реальних заходів, направлених на розшук ОСОБА_7 та комунікації з ним.

З матеріалів кримінального провадження не вбачається жодного звернення до паспортних або реєстраційних органів, запитів до прикордонної служби з метою встановлення фактів виїзду або в`їзду обвинуваченого на територію України.

Не вчинялися спроби допиту його близьких родичів, знайомих, сусідів або вжиття інших логічних процесуальних заходів, які могли б свідчити про дійсне прагнення органу досудового розслідування встановити місце перебування ОСОБА_7 та забезпечити його участь у кримінальному провадженні.

Таким чином, реальні дії сторони обвинувачення не відповідають заявленій позиції про наявність умисного ухилення обвинуваченого від досудового розслідування.

Невжиття органами досудового розслідування ефективних та пропорційних заходів, передбачених кримінальним процесуальним законодавством та дотримання законної процедури оголошення в розшук, виключає можливість визнання строку давності таким, що зупинявся, та свідчить про відсутність достатніх правових підстав для спростування висновків суду першої інстанції.

Також судом встановлено, що пізніше обвинувачений добровільно з`явився до суду, надав адресу для листування, просив проводити засідання в режимі відеоконференції, не ухилявся від судових викликів і приймав активну участь у розгляді справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що саме по собі формальне оголошення особи в розшук, здійснене за відсутності належного вручення повідомлення про підозру, без здійснення процесуально належних та ефективних дій, спрямованих на встановлення її фактичного місцезнаходження, таких як надсилання повісток за відомою адресою, проведення допитів родичів, сусідів або інших осіб, які могли б надати відповідну інформацію, не може розцінюватися як правова підстава для зупинення перебігу строків давності, передбачених статтею 49 КК України.

У такому випадку дії органу досудового розслідування мають виключно формальний характер, не спрямовані на реальне забезпечення участі особи у провадженні, не підтверджують факту умисного ухилення обвинуваченого від слідства чи суду, а отже не породжують юридичного факту, з яким закон пов`язує зупинення перебігу строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно, наявність лише формального розшуку не виключає застосування положень статті 49 КК України та не перешкоджає закриттю кримінального провадження у зв`язку із спливом строків давності.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про нібито неправомірну кваліфікацію кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 , за частиною 1 статті 365 Кримінального кодексу України, слід зазначити, що ці твердження є юридично необґрунтованими, оскільки спростовуються як фактичними обставинами справи, так і приписами кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції, діючи в межах своїх повноважень та керуючись вимогами глави 25 КПК України, обґрунтовано дійшов висновку, що змінений обвинувальний акт, який би містив нову правову кваліфікацію діянь ОСОБА_7 за частиною 2 статті 365 КК України, у встановленому законом порядку обвинуваченому вручено не було.

Судом достеменно встановлено, що прокурором у ході судового розгляду не було вчинено жодних процесуальних дій, необхідних для зміни формулювання обвинувачення, які прямо передбачені частиною 1 ст. 337 та ст. 338 КПК України.

Зокрема, прокурором не було подано відповідного клопотання до суду, зокрема не здійснено належного повідомлення сторони захисту про зміну обвинувачення.

Отже, відсутність належного оформлення зміни обвинувачення унеможливлює для суду першої інстанції розгляд справи за новою кваліфікацією.

Суд має право здійснювати розгляд кримінального провадження виключно в межах обвинувачення, яке було вручено обвинуваченому належним чином, забезпечуючи таким чином реалізацію конституційних гарантій права на захист.

У протилежному випадку це створює ризик порушення принципу змагальності сторін і права обвинуваченого на ознайомлення з пред`явленим йому обвинуваченням у формі, яка дозволяє йому ефективно реалізувати своє право на захист.

Крім того, суд обґрунтовано зауважив, що навіть за умови формального внесення змін до обвинувачення, передбачених частиною 2 статті 365 КК України, нова правова кваліфікація не впливає на загальний висновок про необхідність застосування положень статті 49 КК України щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Так, як за частиною 2 статті 28 частини 1 статті 294 КК України, яка також була предметом розгляду суду, відповідно до статті 12 КК України, мова йде про тяжкий злочин, щодо якого строк давності згідно з пунктом 4 частини 1 статті 49 КК України становить 10 років.

Оскільки інкриміновані обвинуваченому дії були вчинені 26 січня 2014 року, а належних доказів зупинення чи переривання перебігу строків давності в матеріалах справи не міститься, суд першої інстанції, дотримуючись вимог законодавства та практики Верховного Суду, дійшов логічного та юридично виправданого висновку про необхідність застосування положень статті 49 КК України і звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Отже, доводи прокурора про нібито передчасне закриття кримінального провадження та незаконну кваліфікацію обвинувачення є неспроможними, позбавлені фактичного та правового підґрунтя, суперечать установленим обставинам справи та нормам процесуального і матеріального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі представника потерпілих адвоката ОСОБА_13 , про нібито незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції спростовуються фактичними обставинами справи, які були ретельно встановлені судом першої інстанції в межах наданих повноважень.

Зокрема, посилання скаржника на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше фігурує в матеріалах кримінального провадження № 0000032 від 28 січня 2014 року, жодним чином не заперечує встановленого судом факту: відсутності належного вручення обвинуваченому повідомлення про підозру, викликів або будь-яких інших документів, які б свідчили про реальне повідомлення особи про її процесуальний статус та виклик до органів досудового розслідування.

Сама по собі поява особи у контексті провадження не свідчить про те, що вона була поінформована про існування такого провадження та свої процесуальні обов`язки в його межах.

Безпідставним є також твердження, що ОСОБА_7 був належним чином повідомлений про виклик до слідчого у червні 2014 року, оскільки нібито прокуратура направляла повістки на відомі їй адреси проживання.

Як вже зазначалося судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, направлення кореспонденції за певною адресою не є доказом її вручення адресату.

Матеріали справи не містять жодного підтвердження факту отримання ОСОБА_7 зазначених документів.

Більше того, слідством навіть не були вжиті мінімально достатні дії для встановлення місцезнаходження обвинуваченого: не допитувались родичі, не направлялися повістки на всі відомі адреси, не використовувалися технічні можливості контролю за перетином державного кордону тощо.

Така бездіяльність органу досудового розслідування свідчить про формальний характер оголошення особи у розшук та відсутність підстав вважати, що обвинувачений свідомо ухилявся від участі у кримінальному провадженні.

Навпаки, як обґрунтовано доводив захист, у 2020 році ОСОБА_7 особисто звертався до Міністерства внутрішніх справ України, де йому було офіційно повідомлено, що жодного кримінального провадження відносно нього не зареєстровано.

Більше того, він відвідував прийом у начальника управління, що також виключає можливість наявності свідомого переховування.

У зв`язку з цим твердження апелянтів про виїзд ОСОБА_7 за межі України 9 липня 2014 року безпосередньо після оголошення його у розшук є не може розцінюватися як доказ умисного ухилення від слідства, з огляду на відсутність у нього на той момент об`єктивної інформації про наявність провадження та зміну його статусу на підозрюваного.

Твердження про належне повідомлення ОСОБА_7 про судові засідання шляхом публікації викликів в офіційній газеті «Урядовий кур`єр» також не заслуговує на увагу, оскільки є процесуально допустимим лише за наявності підтвердження того, що інші способи виклику були неможливими або неефективними, чого в даному випадку доведено не було.

Ніщо не свідчить про те, що орган досудового розслідування або суд намагалися вручити виклик особисто чи направити його за останнім відомим місцем проживання, як того вимагає ст. 135 КПК України.

Нарешті, твердження скаржника про те, що з моменту прибуття ОСОБА_7 у судове засідання 1 липня 2022 року повинен розпочинатися перебіг строку давності, є хибним з точки зору застосування статті 49 КК України.

Закон чітко передбачає, що строк давності обчислюється з моменту вчинення кримінального правопорушення, і може бути зупинений лише у випадках, коли особа ухиляється від досудового розслідування або суду.

Як вже зазначалося, жодних юридично значимих доказів такого ухилення матеріали провадження не містять. Формальне оголошення у розшук, без належного повідомлення про підозру, без вчинення дій, спрямованих на реальне встановлення місця перебування особи, не породжує юридичного факту зупинення строків давності у розумінні ч. 2 ст. 49 КК України.

Посилання апелянта на технічні описки в ухвалі суду першої інстанції (зокрема, вказівку на зарахування ОСОБА_7 до запасу ЗСУ чи помилкову дату засідання) не мають жодного впливу на суть прийнятого рішення і не можуть бути підставою для його скасування.

Подібні описки підлягають виправленню в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України, але не впливають на обґрунтованість правової позиції суду.

Таким чином, усі доводи апеляційних скарг є юридично неспроможними, що свідчить про відсутність підстав для скасування законної та обґрунтованої ухвали суду першої інстанції.

Оцінюючи у сукупності викладене, апеляційна скарги прокурора та представника потерпілих не містить жодного обґрунтованого посилання на порушення конкретних норм КПК або КК України.

Всі висловлені у них аргументи стосуються суб`єктивного незадоволення результатами судового рішення, без вказівки на порушення стандартів справедливого судового розгляду чи принципів верховенства права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно роз`яснив обвинуваченому його право на звільнення від відповідальності, встановив відсутність перешкод для обчислення строків давності, прийняв до розгляду та задовольнив клопотання захисника про закриття провадження, не виявивши жодних обставин, що унеможливлюють прийняття такого рішення.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як така, що відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а апеляційні скарги прокурора і представника потерпілих - без задоволення.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 (з урахуванням доповнень), представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року, якою ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 365 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4