КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали судового провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва 28 квітня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191 КК України, строком на 60 діб, тобто до 26 червня 2025 року включно,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (в режимі ВКЗ із ДУ «Київський слідчий ізолятор»),

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 28 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено кожному з обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 26 червня 2025 року включно.

Цією ж ухвалою визначено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розмір застави у розмірі 70 000 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 211 960 000 гривень, ОСОБА_11 - у розмірі 21 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 63 588 000 гривень.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_13 про зміну запобіжного заходу залишено без задоволення.

Приймаючи рішення про продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував зміст та обсяг обвинувачення, конкретні обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які утворюють сукупність особливо тяжких кримінальних правопорушень, покарання у виді позбавлення волі на строк понад 10 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, яка може бути призначена обвинуваченим у разі доведення їх винуватості.

Окрім того, суд врахував ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинувачених переховуватись від суду, а також незаконно впливати на свідків, експертів та інших обвинувачених, допит яких ще не проведено у кримінальному провадженні.

Також, суд, при визначенні застави кожному окремо з обвинувачених у розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дійшов висновку, що такий розмір застави є обґрунтованим та зумовлений необхідністю забезпечити виконання особами, що обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на них обов`язків, та врахував розмір завданої шкоди, відповідальність за яку покладається на обвинувачених.

Таким чином, суд дійшов висновку, що застосування до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити їх належної процесуальної поведінки.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_9 задовольнити частково, застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді застави у розмірі 2 000 000 грн. із покладенням обов`язків, визначених ст. 194 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним встановленням необхідних для вирішення обставин справи та невірним застосуванням матеріальних та процесуальних норм, що потягло за собою однобічне та не повне з`ясування судом усіх фактичних обставин справи.

Апелянт звертає увагу на те, що судом не наведено достатніх підстав, які б свідчили про те, що інтереси суспільства переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи та колегія суддів прийшла до помилкових висновків про продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, суд виходив лише з міри покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі його засудження, а також припущень щодо ймовірного впливу на свідків, експертів та інших обвинувачених, обвинуваченим ОСОБА_9 .

Окрім того, апелянт зазначає, що суд прийшов до хибного висновку про наявність ризику переховуватись від суду.

Зокрема, оскаржувана ухвала не містить жодного посилання на факт, який би свідчив про намір ОСОБА_9 переховуватись від суду, а тяжкість покарання сама по собі не може бути підставою для продовження дії запобіжного заходу, оскільки це суперечить презумпції невинуватості особи.

Захисник, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зазначає, що суворість передбаченого покарання не може свідчити про наявність ризику переховуватись від суду.

Окрім того, на думку апелянта, судом не надано оцінки доводам сторони захисту, про те, що на виконання ухвали про обрання запобіжного заходу ОСОБА_9 паспорт громадянина України ОСОБА_9 про виїзд за кордон було здано до Центрального міжрегіонального управлінням ДМС у м. Києві на зберігання, що підтверджується копією листа ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, а відтак, ОСОБА_9 позбавлений можливості покинути межі території України.

Також захисник звертає увагу на те, що оскаржувана ухвала не містить жодного посилання на факт, якими б міг підтверджуватись ризик впливу на свідків, експертів, інших обвинувачених, а твердження колегії суддів про наявність такого ризику носить суто гіпотетичний характер.

Наявність зазначеного ризику повинна бути підтверджена даними, що чітко вказують на психологічний чи фізичний тиск на свідків або інших учасників кримінального провадження, більше того, джерело такого доказу повинно бути безумовним.

При цьому, судом першої інстанції не надано оцінки доводам сторони захисту про те, що прохальна частина клопотання прокурора не містила обов`язку покладеного на ОСОБА_9 , у разі внесення ним застави, утримуватись від спілкування з визначеним колом свідків та іншими учасниками злочинної організації.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано позицію ЄСПЛ, а також тривалість кримінального провадження відносно ОСОБА_9 , щодо зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Також, захисник вважає, що судом першої інстанції не враховано, що тривалість застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з альтернативним запобіжним заходом - заставою, яка протягом більше як 1 року і 6 місяців не була внесена, свідчить про необхідність перегляду її розміру.

Положення ч. 5 ст. 182 КПК України вимагає від слідчого судді встановлення реальних фактів, які б вказували на те, що даний випадок є дійсно виключним для призначення застави у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно, при цьому суд має навести мотиви і обґрунтування свого рішення, а не лише констатацію цього факту.

Майновий стан ОСОБА_9 та його родини не дозволяє сплатити визначений судом розмір застави.

Будь-яких доказів наявності у ОСОБА_9 надмірних статків і доходів, заможного майнового стану, який би дозволив сплатити визначену суддею суму застави, ні клопотання, ні додатки до нього не містять.

Також, суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_9 протягом 1,5 року не внесено визначений при обранні запобіжного заходу та продовженнях строку тримання під вартою розмір застави, що очевидно свідчить про непомірність для обвинуваченого такого розміру та фактично безальтернативний запобіжний захід.

Розмір застави, визначений ухвалами слідчих суддів/суду від дати обрання ОСОБА_14 до цього часу за обвинуваченого ОСОБА_9 не внесений, що вказує на те, що такий розмір застави є непомірним для нього

Тому, адвокат вважає, що при розгляді клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, судом першої інстанції не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_9 та запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник вважає що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та прийнятою з порушенням вимог ст. 129 Конституції України, ст.ст. 7, 8, 22, 23, 94, 193 КПК України.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник вважає, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у звязку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку захисника під час вирішення питання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_10 , стороною обвинувачення не було надано жодних доказів наявності ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та їх незмінності, зокрема можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, експертів у кримінальному провадженні.

Як вважає апелянт, під час розгляду клопотань прокурора про продовження строку тримання під вартою не було наведено жодного підтвердженого факту, який би доводив існування ризику ухилення обвинуваченого від правосуддя.

Також стороною обвинувачення до клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не долучено жодних матеріалів, які б підтверджували реальність загрози незаконного тиску з боку обвинуваченого ОСОБА_10 на інших учасників кримінального провадження.

Щодо ризику впливу на свідків, захисник вважає можливим встановити обмеження у спілкуванні з визначеними судом учасникам кримінального провадження.

Окрім того, захисник вважає завідомо непомірним для ОСОБА_10 встановлений розмір застави, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, що у обвинуваченого є достатні матеріальні активи у виді готівкових коштів чи коштів, розміщених на банківських рахунках, нерухомого та рухомого цінного майна.

На думку захисника, застава в розмірі 211 960 000 є надмірною та не відповідає інституту застави, основною метою якого є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 , постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 відмовити та застосувати щодо ОСОБА_11 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

У випадку залишення запобіжного заходу в виді тримання під вартою, суму застави відповідно до ст. 382 КПК Україн, визначити в розмірі 300 прожитковим мінімумів для працездатних осіб в сумі 908 400 грн.

Окрім того, захисник просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали суду, посилаючись на те, що встановлений законом п`ятиденний строк на апеляційне оскарження закінчився 03.04.2025 року, що було вихідним днем, а тому останнім днем на подачу апеляційної скарги був наступний за вихідним робочий день.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник вважає, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку про можливість ОСОБА_11 переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків.

При цьому, прокурором у клопотанні не наведено жодних підстав, які б могли б вказувати на існування вказаних ризиків.

Щодо відсутності ризику переховуватись від органів досудового розслідування та суду, захисник вказує на те, що під час досудового розслідування ОСОБА_11 з`являвся за першим викликом до слідчих та прокурорів.

Окрім того, ОСОБА_11 має постійне місце проживання в АДРЕСА_1 , де мешкає разом з дружиною і дітьми, які перебувають на його утримані, має сталі соціальні зв`язки.

При цьому ОСОБА_11 доводить свою невинуватість в суді, у зв`язку з чим він є однією з найзацікавленіших осіб в завершенні розгляду справи. Вказані обставини свідчать про належну процесуальну поведінку ОСОБА_11 та спростовують ризик переховування від суду.

Також, на думку апелянта, відсутній ризик незаконного впливу на свідків, оскільки показання допитаних у кримінальному провадженні свідків не містять даних, що б могли вказувати на причетність ОСОБА_11 до вчинення злочинів, та навпаки, спростовують інкриміновані йому діяння в участі в злочинній організації та розкраданні коштів банку.

Окрім того, звертає увагу на відсутність інших ризиків, які прокурор не навів у своєму клопотанні.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено, обвинувальний акт у справі скеровано до суду, отже ОСОБА_11 не може вплинути на досудове розслідування у справі та перешкодити кримінальному провадженню.

Також захисник звертає увагу на те, ОСОБА_11 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, отже ризик, що він може вчинити інше кримінальне провадження є мінімальним.

Окрім того, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що прокурор у клопотанні та безпосередньо під час судового засідання жодним чином не аргументував, що більш м`який запобіжний захід ОСОБА_11 не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Також захисник не погоджується з визначеним розміром застави, оскільки, суд не навів в ухвалі обґрунтування виключності випадку, що дало йому змогу визначити заставу у розмірі більшому, ніж встановлено ст. 182 КПК України, та в оскаржуваній ухвалі не наведено критеріїв, за якими суд визначив заставу саме у розмірі 21 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Судом не наведено доказів того, що менший розмір застави не зможе забезпечити виконання ОСОБА_11 процесуальних обов`язків і того, що такий розмір застави є помірним для ОСОБА_11 та його родини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги захисників, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Що стосується клопотання захисника ОСОБА_8 про продовження строку на подачу апеляційної скарги, то колегія суддів не убачає підстав для його розгляду, оскільки апеляційна скарга була подана захисником у перший робочий день, який слідував за вихідним днем, на який припадало закінчення строку на апеляційне оскарження, тобто строк на апеляційне оскарження пропущеним не був.

Висновок, викладений в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Так суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Наведені в ухвалі ризики щодо можливості обвинувачених ухилитися від суду, незаконно впливати на свідків, експертів, інших обвинувачених у кримінальному провадженні, ґрунтуються на досліджених у суді матеріалах кримінального провадження, позаяк, ризики які були враховані при обранні кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на момент вирішення питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшились та продовжують існувати.

Окрім того, з оскаржуваної ухвали вбачається, що суд також врахував тяжкість і підвищену суспільну небезпечність інкримінованих обвинуваченими злочинів та покарання, яке загрожує ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 у разі доведеності їх винуватості за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191 КК України, які утворюють сукупність особливо тяжких злочинів, покарання у виді позбавлення волі на строк понад 10 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна, і прийшов до обґрунтованого висновку, що існує ризик переховування від суду задля уникнення кримінальної відповідальності.

Тому доводи захисників про те, що прокурором не доведена наявність такого ризику, як переховування від суду, є безпідставними, оскільки, як убачається з клопотання прокурора, даний ризик прокурором обґрунтований належним чином, оскільки з метою уникнути відповідальності за скоєні злочини обвинувачені можуть переховуватися від суду.

Також судом враховано наявність ризику незаконного впливу на свідків, експертів та інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні, позаяк враховуючи стадію судового розгляду та можливість впливу на свідків, тим самим, наявність ризику впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом. Більш того, свідки у цьому кримінальному провадженні ще не були допитані в судовому засіданні, оскільки така стадія судового розгляду не настала, а тому існує висока ймовірність настання ризику вчинення незаконного тиску на свідків.

Відтак доводи захисників про те, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є необґрунтованими.

Посилання захисників на те, що під час продовження ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурором не додано жодних матеріалів, якими прокурор доказує обставини та доводи клопотання, є безпідставними, оскільки в провадженні суду перебувало кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Посилання захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на те, що згідно з практикою ЄСПЛ сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою і суд також зобов`язаний перевірити можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу є неспроможними, оскільки суд, окрім покарання, яке може загрожувати обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих їм кожному кримінальних правопорушень, врахував ризики, які існують з огляду на стадію судового засідання.

Також суд, вирішуючи клопотання прокурора про продовження кожному обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дійшов до висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів є обґрунтованим, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисників про те, що при призначені розміру застави судом мають урахуватись, зокрема, майновий стан, вагомість доказів про вчинення злочину, тяжкість покарання за злочин, вік та стан здоров`я, та визначена застава обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в розмірі 211 960 000 грн., а для Голуба у розмірі 63 588 000 грн. є для кожного обвинуваченого та їх родин непомірною не можуть бути взятими до уваги, позаяк застава у вказаному розмірі була визначена, керуючись правилами ч. 5 ст. 182 та ст. 183 КПК України, та суд визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави в межах визначених ст. 182 КПК України з урахуванням доведених ризиків.

Окрім того, визначення кожному з обвинувачених застави у розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є обґрунтованим та зумовлено необхідністю забезпечити виконання особами, що обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на них обов`язків, та ураховує розмір завданої шкоди, відповідальність за яку покладається на обвинувачених.

Доводи захисників про те, що судом не взято до уваги дані про кожного з обвинуваченого, їх позитивні характеристики та наявність міцних соціальних зв`язків не можуть бути взятими до уваги, оскільки такі дані самі по собі не можуть нівелювати існування ризиків, які були підставою для продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи захисників обвинувачених про те, що прокурором не додано доказів, які б підтверджували обставини, викладені в клопотанні щодо існування ризиків є безпідставними, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються, а при продовженні запобіжного заходу прокурор повинен довести, що зазначені у клопотанні ризики не зникли та не зменшились.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційних скарг захисників про те, що єдиною підставою для тримання обвинувачених під вартою є тяжкість злочину, в якому вони обвинувачуються, оскільки висновок суду про продовження строку тримання під вартою ґрунтується на наявності сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставин, передбачених ст. 178 КПК України, серед яких враховано, зокрема, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

При цьому тяжкість покарання, яке загрожує кожному обвинуваченому у разі визнання їх винним у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, що є лише однією з підстав для продовження строку тримання під вартою, а тому посилання захисника на практику ЄСПЛ про те, що тяжкість обвинувачення сама по собі не може бути виправданням тривалого періоду запобіжного ув`язнення у цьому випадку є безпідставними.

На думку колегії суддів, судом ретельно перевірено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого, встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, враховано дані про обвинуваченого в сукупності, та зроблено вмотивований висновок про те, що на даний час немає достатніх підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який не пов`язаний із триманням під вартою.

Посилання захисника ОСОБА_8 щодо можливості зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту є безпідставними, оскільки суд першої інстанції з достатньою повнотою та об`єктивністю дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого та навів мотиви, з яких прийняв таке судове рішення.

Наявні в розпорядженні апеляційного суду матеріали не містять переконливих доказів того, що існуючі у поведінці обвинуваченого ОСОБА_11 ризики зменшилися, або, що запобігти їм в змозі інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, про який зазначає апелянт.

Твердження апелянтів про те, що ухвала суду першої інстанції суперечить вимогам чинного закону та обраний їх підзахисному запобіжний захід не відповідає меті його застосування, загальним засадам кримінального судочинства, вимогам Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є голослівними та не підтверджуються матеріалами провадження, наданим суду апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва 28 квітня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Керуючись ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва 28 квітня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191 КК України, строком на 60 діб, тобто до 26 червня 2025 року включно залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 761/41352/24

Провадження № 11-кп/824/4131/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_15

Доповідач ОСОБА_1