09.06.2025 Справа № 756/7297/25
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/7297/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.06.2025 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

слідчий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання представника іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРВОРК», про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 №756/3178/25 в рамках кримінального провадження №0000039 від 20.02.2024 за ч. 2 ст. 382 КК України,

за участю учасників судового провадження:

представник іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються

під час досудового розслідування, адвокат ОСОБА_3 ,

прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

До Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання представника іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 №756/3178/25.

У клопотанні адвокат ОСОБА_3 , посилаючись на необгрунтованість обмеження права власності ТОВ «МІРВОРК» на належне йому майно, просить клопотання задовольнити, та скасувати арешт на належний вказаному товариству об`єкт нерухомого майна, накладений ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 №756/3178/25.

У судовому засіданні представник іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила задовольнити.

Прокурори ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен окремо, заперечили проти доводів, викладених у клопотанні, та просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, а також матеріали на підставі яких було накладено арешт на майно (судова справа №756/3178/25), слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що 27.03.2025 ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва за №756/3178/25 накладено арешт на речові докази у кримінальному провадженні, а саме на нежитлове приміщення літ. «А» по вул. Юрія Кондратюка, 15 в м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), що перебуває у власності ТОВ «МІРВОРК», та самочинно збудоване нерухоме майно загальною площею 522,5 кв. м, що розташоване на земельній ділянці площею 0,04 га, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :78:137:0005 по вул. Вишгородській, 150 у Оболонському районі м. Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) шляхом заборони користування, відчуження та розпорядження.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у представника власника майна права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Частинами першою та другою ст. 170 КПК України передбачено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення збереження речового доказу у кримінальному провадженні, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170, ч. 3 ст. 170 цього Кодексу арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Такий арешт може бути накладено на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

З матеріалів клопотання, а також матеріалів судового провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно вбачається, що Оболонським УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000039 від 20.02.2024 за ознаками ч. 2 ст. 382 КК України.

Стала та послідовна практика Касаційного кримінального суду Верховного Суду (зокрема, постанови від 13.07.2021 у справі №664/2551/18 (провадження №51-678км21), від 09.11.2022 у справі №149/745/14 (провадження №51-4269км19), від 16.03.2023 у справі №592/7913/18 (провадження №51-134км22), від 02.11.2023 у справі №721/698/20 (провадження №51-3977км23) та ін.) констатує, що об`єктом злочину, передбаченого ст. 382 КК України, є порядок діяльності суду як органу правосуддя, який є можливим за умови точного і своєчасного виконання його рішень, а також інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення.

Предметом злочину за частинами 1-3 ст. 382 КК України є судовий акт органів правосуддя (рішення, вирок, ухвала, постанова), який постановлений судом будь-якої юрисдикції, будь-якої інстанції з будь-якої категорії судових справ за умови, що такий акт набрав законної сили.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, полягає в одному з таких альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду або перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльності (невиконання). Саме з цього моменту злочин визнається закінченим. Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Однією з форм (способу) невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.

Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Положеннями ч. 2 цієї статті передбачено відповідальність за ті самі дії, якщо вони вчинені службовою особою.

Суспільна небезпечність злочину - це його здатність заподіювати істотну шкоду суспільним відносинам, що охороняються кримінальним законом, або створювати реальну загрозу спричинення такої шкоди.

Суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, з-поміж іншого, полягає у заподіянні суттєвої шкоди нематеріального характеру правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам, яка напряму пов`язана з характером спірних правовідносин, що стали підставою для судового розгляду та відповідного судового рішення, від виконання якого умисно ухилився винний.

При цьому суспільна небезпечність умисного невиконання судового рішення також полягає і в тому, що протиправні дії особи перш за все несуть загрозу авторитету правосуддя та принижують інститут судового рішення, що в свою чергу заподіює шкоду правам громадян та державним інтересам.

З мотивувальної частини ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 вбачається, що метою застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження було збереження речових доказів задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до втрати або відчуження майна.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, визначальною юридичною ознакою речового доказу є можливість використання його як матеріального носія інформації щодо обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України.

Разом із тим, за результатами судового провадження стороною обвинувачення не доведено, яким чином матеріальний об`єкт (об`єкт нерухомого майна) підпадає під критерії, визначені ст. 98 КПК України, враховуючи складові ознаки злочину, передбаченого ст. 382 КК України, що викладено вище, який має формальний нематеріальний склад.

Наявність постанови про визнання майна речовими доказами у кримінальному провадженні не може автоматично свідчити про відповідність такого майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки визначені нормами цього Кодексу повноваження слідчого судді спрямовані на здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, які у поєднанні з метою застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладають саме на слідчого суддю обов`язок встановлення, з`ясування та дослідження усіх обставин справи у кожному конкретному випадку (постанова Великої Палати Верховного суду від 12.12.2019 у провадженні №11-788сап19), а тому слідчий суддя, здійснюючи відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» судовий контроль, самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, з матеріалів, які перебувають у розпорядженні слідчого судді, встановлено, що сторонами судового провадження та судового рішення у справі №910/12762/20, невиконання якого є предметом перевірки органу досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «РИНОК-Н», та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - Державне підприємство «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця». При цьому, ані за результатами судового провадження в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції ТОВ «МІРВОРК» не було стороною та/або учасником вказаного провадження, а відтак не може бути суб`єктом кримінального правопорушення за ст. 382 КК України за встановлених обставин, викладених у документах, що містяться у судових матеріалах, які були предметом дослідження слідчого судді.

Оскільки Україна визнала юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), то рішення цього Суду є обов`язковими для застосування. Це закріплено як положеннями ст. 9 КПК України, так і ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до яких суди застосовують практику ЄСПЛ як джерело права. Це стосується не лише рішень ЄСПЛ стосовно України, оскільки розглядаючи справи, ЄСПЛ перевіряє, чи дотримані принципи, які випливають з його рішень з аналогічних питань, навіть якщо вони ухвалені стосовно інших держав (рішення ЄСПЛ у справі «Опуз проти Туреччини» від 09.06.2009). Тобто висновки цього Суду, зроблені у рішеннях стосовно іншої держави, повинна враховувати й держава, у правовій системі якої існує така сама принципова проблема.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення ЄСПЛ по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004). При цьому, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Ятрідіс проти Греції» від 25.03.1999).

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є втручання законним; - чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; - чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Відповідають вони і нормам національного законодавства.

Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (рішення у справах «Ісмаїлов проти Росії» від 16.10.2008; у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982; у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999; у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 у справі «Фрізен проти Російської Федерації» від 24.03.2005, у справі «Коновалов проти Російської Федерації» від 24.05.2007).

Для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а має бути «пропорційним», тобто повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи на принципах «пропорційності», «справедливої рівноваги» (рішення у справах «АГОСІ проти Сполученого Королівства» від 24.10.1986, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 26.11.2009).

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011, «Кривенький проти України» від 16.02.2017).

Із аналогічних правовідносин висловив свою позицію ЄСПЛ у справі «Христов проти України» від 19.02.2009, згідно якої суд повинен встановити підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар».

Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справах «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 20.11.1995, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Малама проти Греції» від 01.03.2001, «Україна-Тюмень проти України» від 20.05.2010, «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982).

Слідчий суддя не приймає доводи прокурора про те, що на момент набуття права власності власник майна (ТОВ «МІРВОРК») зобов`язаний був пересвідчитись у правомірності набуття ним прав на об`єкт нерухомого майна, що, на переконання прокурора, грунтується на судовій практиці суду касаційної інстанції, оскільки такий підхід навпаки суперечить і не узгоджується з практикою Верховного Суду.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 09.12.2024 у справі №754/446/22 (провадження №61-7349сво23) дійшла до висновку, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц (провадження №61-17779св18).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 (провадження №14-436цс19), постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (провадження №12-44гс20).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Прокурор у судовому засіданні посилався на те, що майно, на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 за №756/3178/25, було набуте ТОВ «МІРВОРК» на підставі підробних документів. Однак, слідчий суддя звертає увагу, що вказані обставини не є предметом перевірки в рамках цього провадження та, як наслідок, предметом доказування, враховуючи, що доказів наявності кримінального провадження за цим фактом з відповідною кваліфікацією стороною обвинувачення не надано, а відповідно до положень КПК України спір про належність речей вирішується у порядку цивільного судочинства.

У рамках кримінальної юстиції не здійснюється вирішення спору, а за допомогою доказів встановлюється наявність чи відсутність у діях осіб складу кримінальних правопорушень. Твердження про неправомірність набуття права власності внаслідок підроблення певних документів за відсутності здійснення перевірки вказаних обставин з дотриманням встановленої законом процедури здійснення кримінального провадження не буде відповідати завданням кримінального провадження, визначеним ст. 2 КПК України, які, як неодноразово наголошував у своїх постановах Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (постанови від 13.04.2021 №554/10204/15-к (провадження №51-492км21) та від 04.08.2021 у справі №390/934/13-к (провадження №51-3481км18), є відмінними від тих завдань, які вирішують національні суди в цивільній, господарській чи адміністративних юрисдикціях.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону (рішення у справах «Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Малама проти Греції» від 01.03.2001). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справах «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

У той же час, Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999, «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» від 23.09.1998).

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Слідчим суддею встановлено, що, незважаючи на тривалий час здійснення досудового розслідування кримінального провадження (більше року), стороною обвинувачення не вчинено достатньої кількості дій, направлених на завершення досудового розслідування вчинення вказаного злочину.

Крім того, ймовірна недобросовісність набуття ТОВ «МІРВОРК» права власності на майно, на яке накладено арешт, судовим рішенням не встановлено, відповідні процедури, встановлені Законом, в судовому порядку не ініційовані, а відтак слідчий суддя відхиляє вказані доводи прокурора як такі, що не доведені відповідними доказами, не приймаючи доводи прокурора про вчинення таких дій у майбутньому.

Слідчий суддя звертає увагу, що посилання прокурора на лист-відповідь на запит щодо присвоєння (неприсвоєння) адреси майну, у клопотанні про долучення якого слідчим суддею було в судовому засіданні відмовлено, не може свідчити про обгрунтованість накладення арешту на майно в межах наявної кваліфікації кримінального правопорушення, при цьому навіть посилання прокурора в судовому засіданні на нього як на доказ наявності підстав для подальшого застосування заходу забезпечення кримінального провадження не є таким, що здійснено у відповідності до вимог Закону, оскільки, як зазначає Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 02.11.2023 у справі №199/4275/19 (провадження №51-3932км22) орган досудового розслідування не вправі цілеспрямовано збирати докази за кримінальними правопорушеннями без внесення до ЄРДР відомостей про них і без прийняття прокурором рішення про об`єднання матеріалів досудового розслідування за такими кримінальними правопорушеннями в порядку ч. 5 ст. 217 КПК України. Зібрані докази не можуть вважатися такими, що побічно отримані, а отже будуть недопустимими.

При вирішенні питання усунення негативних наслідків для власників майна слідчий суддя враховує, що ЄСПЛ у рішенні у справі «П`єрсак проти Бельгії» від 01.10.1982 зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante. Крім того, у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» від 31.10.1995 ЄСПЛ застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (рішення у справах «Маестрі проти Італії» від 17.02.2004, «Ассанідзе проти Грузії» від 08.04.2004, «Ілашку та інші проти Молдови та Російської Федерації» від 08.07.2004).

Таким чином, виходячи з принципу змагальності, який передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, з огляду на вимоги доцільності і співмірності втручання держави в право власності ТОВ «МІРВОРК», виходячи з того, що зі змісту ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, як і презюмується правомірність правочину відповідно до ст. 204 ЦК України, слідчий суддя приходить до висновку про те, що подальше застосування заходу забезпечення щодо майна, належного ТОВ «МІРВОРК», яке немає процесуального статусу у цьому кримінальному провадженні, буде непропорційним втручанням у право вказаного товариства на мирне володіння, розпорядження та користування належним майном, яке захищено нормами національного законодавства та, враховуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентну практику Європейського суду з прав людини, становитиме «особистий і надмірний тягар для особи», що не відповідатиме завданням кримінального провадження та цілям, що переслідуються його застосуванням, а тому з метою подолання стану невизначеності, враховуючи твердження прокурора про те, що майновий об`єкт, щодо якого застосовано захід забезпечення кримінального провадження, незважаючи на відмінності ідентифікуючих ознак, зазначених в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 за №756/3178/25 та клопотанні про скасування арешту майна з додатками, є одним і тим самим, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання та скасування арешту майна, накладеного ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 за №756/3178/25.

Керуючись статтями 22, 26, 98, 170, 171-174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання представника іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРВОРК», - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.03.2025 №756/3178/25, на нежитлове приміщення літ. «А» по вул. Юрія Кондратюка, 15 в м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), що перебуває у власності ТОВ «МІРВОРК», та самочинно збудоване нерухоме майно загальною площею 522,5 кв. м, що розташоване на земельній ділянці площею 0,04 га, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :78:137:0005 по вул. Вишгородській, 150 у Оболонському районі м. Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

Ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1