КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 000093 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Нововоронцовка Нововоронцовського району Херсонської області, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої:

- 08.09.2023 Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до штрафу у сумі 5 100 грн.,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та їй призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1324/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України Доповідач ОСОБА_1

України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, покарання ОСОБА_7 за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023 року у виді штрафу в сумі 5 100 грн. та покарання за даним вироком суду постановлено виконувати самостійно.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час ОСОБА_7 , перебуваючи по бул. Висоцького, 8-А в м. Києві, знайшла та підібрала, тим самим незаконно придбала без мети збуту психотропну речовину - амфетамін, масою 0,285 г, в одному поліетиленовому зіп-пакеті, яку стала незаконно зберігати в своїй сумці при собі без мети збуту, після чого, незаконно зберігаючи при собі без мети збуту вказану психотропну речовину, 02.02.2024 року приблизно в 14.40 год. по пр. Червоної Калини, 44-Б в м. Києві була зупинена працівниками поліції, та в подальшому добровільно видала працівникам поліції вказану психотропну речовину - амфетамін, масою 0,285 г, яку вона незаконно придбала та зберігала без мети збуту.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить:

- вирок суду змінити в частині визнання обставини, що обтяжує покарання, виключивши з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , - рецидив.

- вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України призначити покарання у виді 2 років обмеження волі та на підставі ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України покарання за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 08.09.2023, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 5 100 грн., виконувати самостійно.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що положеннями п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються рецидив злочинів. Водночас, в п. 2-4, 6-9, 13 ч. 1, ч. 2, 4 ст. 67 КК України Законом № 2617-VIII від 22.11.2018 слово «злочин» замінено словами «кримінальне правопорушення».

Отже, аналіз зазначених норм законодавства України про кримінальну відповідальність у їх системному взаємозв`язку та з нормами міжнародного права дає підстави для висновку, що передбачену в п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України обтяжуючу покарання обставину (рецидив злочинів) законодавець поширив лише на кримінальні правопорушення, вчинені у формі злочинів. Інакше ж тлумачення призведе до протиправного та свавільного обмеження прав, свобод та інтересів особи.

Як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного вироку, судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , визнано рецидив.

Однак, оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, а відтак, визнання у даному випадку обставиною, що обтяжує покарання, - рецидив, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для зміни вироку в цій частині, оскільки цим не погіршується становище обвинуваченої.

Окрім цього, вказує й на те, що судом першої інстанції також допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків.

Зокрема, зазначає, що ОСОБА_7 вчинила нове кримінальне правопорушення після ухвалення вироку Шевченківського районного суду міста Києва і до відбуття покарання за даним вироком. Отже, при призначенні остаточного покарання у виді штрафу та обмеження волі з урахуванням приписів ст. 71, 72 КК України рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді обмеження волі на підставі ст. 75 КК України є неприпустимим.

При призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків судом першої інстанції порушено принцип, передбачений ст. 71 КК України, а саме: остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Звільненням обвинуваченої від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України за скоєне нове кримінальне правопорушення після постановлення попереднього вироку фактично створено умови для ухилення від реального покарання, як того вимагає ст. 71 КК України.

Крім того, вважає, що відносно ОСОБА_7 також безпідставно і незаконно застосовано ст. 75 КК України, чим неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Так, судом не враховано, що ОСОБА_7 раніше судима, нове кримінальне правопорушення вчинила в період невідбутого покарання за попереднім вироком, не займається суспільно корисною діяльністю. Судом перебільшено значення обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченої, - щирого каяття, як фактично єдиної підстави для застосування ст. 75 КК України.

Також судом необґрунтовано і невмотивовано належним чином у вироку застосування ст. 75 КК України, що є порушенням вимог ст. 370 КПК України.

При цьому будь-яких даних, які б свідчили про дійсну можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 в умовах звільнення від відбування покарання з випробуванням, у вироку не наведено і під час судового розгляду справи не встановлено.

Отже, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 50, 65, 71 КК України та сталої судової практики, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

За таких обставин, вважає, що вказані обставини відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставами для скасування вироку відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також заперечення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 проти її задоволення, дослідивши додатково надані під час апеляційного розгляду матеріали, що характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_7 , а саме: свідоцтво про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та довідку з місця роботи ОСОБА_7 , провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини, без мети збуту, тобто у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам, встановленим органом досудового розслідування, оскільки вирок суду був ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст.ст. 381, 382 КПК України, та ніким не оспорюються.

Порушень кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку у спрощеному порядку колегія суддів не вбачає, а тому встановлені органом досудового розслідування обставини, як і правова кваліфікація дій обвинуваченої, відповідно до вимог ч. 1 ст. 394 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в частині призначеного покарання.

Що стосується призначеного судом ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з положеннями ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Виходячи із системного аналізу законодавства України про кримінальну відповідальність, у разі засудження особи за нове кримінальне правопорушення, учинене до повного відбуття покарання за попереднім вироком, яке, згідно з ч. 3 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, спочатку повинен застосувати вимоги ст. 71 КК України і визначити остаточне покарання за сукупністю вироків. У такому випадку суд визначає остаточне покарання, яке складається із сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, і на підставі ч. 3 ст. 72 КК України приймає рішення про їх самостійне виконання.

Вказані вимоги закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції не виконав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 раніше судима вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2023 року за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн., але покарання не відбула, оскільки визначений вироком суду штраф не сплатила.

За повідомленням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.06.2025, наданого на запит апеляційного суду, у провадженні № 000093 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, відсутні відомості про сплату штрафу у розмірі 5 100 грн. за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023 року.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 вчинила нове кримінальне правопорушення у період невідбутого покарання у виді штрафу.

Отже, враховуючи те, що невідбутою частиною покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023 стосовно ОСОБА_7 є покарання у виді штрафу, яке складанню з іншими видами покарань не підлягає, а за знову вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК України їй призначено покарання у виді обмеження волі, то, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків, на підставі ст. 71 КК України з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, суд мав ухвалити рішення про самостійне виконання призначеного за цим вироком покарання у виді обмеження волі та невідбутого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023 у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн., без застосування положень ст. 75 КК України, яка визначає окремий кримінально-правовий інститут, та не є покаранням, а лише може бути застосована до такого.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України суд взагалі не може звільнити особу засуджену до штрафу від відбування такого виду покарання з випробуванням та іспитовим строком.

Проте, в порушення зазначених вище вимог закону України про кримінальну відповідальність суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 2 років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнив її від відбування даного виду покарання з випробуванням та іспитовим строком, і лише потім зазначив про окреме виконання вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023, яким призначалось покарання у виді штрафу.

За таких обставин, суд першої інстанції, застосовуючи таким чином положення ст.ст. 71, 72, 75 КК України, фактично звільнив ОСОБА_7 від відбування частини призначеного покарання, а саме від покарання у виді обмеження волі, що є недопустимим, оскільки, відповідно до вимог кримінального закону, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення остаточного покарання, виходячи з його виду і розміру, яке судом з урахуванням положень ст. 71 КК України не визначено.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що, згідно з вимогами ст.ст. 409, 413 КПК України, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції за правилами ст. 420 КПК України у цій частині.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 2 років обмеження волі, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за яке передбачене покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або пробаційного нагляду на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк.

Як вбачається із наданої, під час апеляційного розгляду, стороною захисту копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 02.09.2014, ОСОБА_7 має сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Отже, до ОСОБА_7 , яка має дитину віком до 14 років, покарання у виді обмеження волі, не застосовується.

За таких підстав, беручи до уваги альтернативний перелік видів покарань, передбачених ч. 1 ст. 309 КК України, колегія суддів вважає за доцільне призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , колегія суддів на виконання вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєного нею кримінального правопорушення, яке віднесено до кримінальних проступків, обставини його вчинення, особу обвинуваченої, яка свою вину визнала повністю, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно працевлаштована в ДП СП «Арсенал», має на утриманні малолітню дитину, 2014 року народження, раніше судима та вчинила кримінальний проступок в період невідбутого покарання призначеного попереднім вироком, а також обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Оскільки в матеріалах провадження відсутні докази відбуття ОСОБА_7 покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023 у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн., та стороною захисту вони під час апеляційного розгляду не надані, колегія суддів не може зробити висновок про відбуття ОСОБА_7 покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023.

За таких підстав, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення ч. 1 ст. 71 КК України та призначити ОСОБА_7 , на підставі положень ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного їй за даним вироком, невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023, остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20 400 грн.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання та сприятиме досягненню цілей покарання.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора у провадженні підлягає частковому задоволенню.

Крім того, доводи прокурора про необґрунтоване визнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 - рецидиву, тобто неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 34 КК України, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.

Враховуючи те, що за класифікацією, визначеною у ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, і з огляду на зміст вказаних раніше норм, а також інших пунктів частини 1, частин 2, 4 ст. 67 КК України, де йдеться як про злочини, так і про кримінальні правопорушення, це дає обґрунтовані підстави вважати, що рецидив злочинів визнається обставиною, яка обтяжує покарання, у разі вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 притягається до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, тобто кримінального проступку.

А відтак, суд першої інстанції не міг визначати обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_7 - рецидив, тобто суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, а, отже, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до положень ст. 409 КПК України, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, положення п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, які не підлягають застосуванню, вказані обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, згідно зі ст.ст. 408, 413 КПК України, є підставою для зміни вироку шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на обставину, яка обтяжує покарання, і задоволення в цій частині апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 змінити, виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 1 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20 400 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3