ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/409/25 Справа № 932/6313/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого, - адвоката ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 та прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_7 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року у кримінальному провадженні №0000679 щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Дніпропетровська, який має вищу освіту, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_11

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років випробувального терміну не скоїть нового кримінального правопорушення, зобов`язавши його відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_6 - 69 375 грн. 58 коп. матеріальної шкоди та 31 500 грн. витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_6 1 500 000 грн. ( один мільйон п`ятсот тисяч гривень ) моральної шкоди.

Судом вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_8 визнаний винним за наступних обставин.

19 серпня 2022 року приблизно об 11 годині 40 хвилин ОСОБА_8 в ході словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_6 , що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, перебуваючи біля автомобільної стоянки, розташованої по вул.Паршина, буд.16-а в м.Дніпро, діючи необережно, не маючи прямого умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, які міг та повинен був передбачити, а також уникнути їх, діючи необережно, внаслідок злочинної недбалості, наніс один боковий удар кулаком правої руки в область підборіддя потерпілого ОСОБА_6 , від вказаного удару потерпілий не втримав рівновагу, впав на асфальтне покриття, вдарившись при цьому головою справа.

Внаслідок такого падіння потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Вказані дії ОСОБА_8 кваліфіковані судом за ст. 128 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження.

Органом досудового розслідування, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення при наступних обставинах: 19.08.2022 року приблизно об 11.40 год. ОСОБА_8 перебуваючи біля автомобільної стоянки, розташованої за адресою: м.Дніпро, вул.Паршина, буд.16-А, разом із незнайомим йому потерпілим ОСОБА_6 , де у вказаний час між ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та особистої неприязні одне до одного виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_8 виник прямий умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, ОСОБА_8 , підійшовши обличчям до потерпілого ОСОБА_6 , умисно наніс останньому боковий удар правою рукою зігнутою в кулак в область підборіддя потерпілого ОСОБА_6 .

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_6 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 3-го ступеню з геморагічними вогнищами забиття речовини головного мозку в обох скроневих частках, гострої субдуральної гематоми лобно-скронево-тім`яно-потиличної ділянки зліва, субарахноїдального крововиливу, дислокаційного синдрому (зміщення речовини головного мозку праворуч), переломів лобної, скроневої та тім`яної кісток праворуч, гематоми м`яких тканин скроневої ділянки справа, з розвитком в посттравматичному періоді мнестичної афазії по помірно вираженого астено-вегетативного синдрому, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Після чого, ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування вказані дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляції:

- захисник обвинуваченого просить оскаржуваний вирок суду скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким цивільний позов потерпілого задовольнити частково та стягнути матеріальну шкоду у розмірі 11186 гривень 49 копійок та моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог не оскаржуючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, вважає що висновки суду щодо визначеного розміру моральної та матеріальної шкоди є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що потерпілим не доведено належними доказами понесені ним матеріальні витрати, а також судом не встановлено причинний зв`язок між діями обвинуваченого та понесеними витратами.

Зауважує, що розмір моральної шкоди є завідомо непомірним, несправедливим, оскільки глибина душевних хвилювань потерпілого належними доказами не доведена, сторона захисту вважає, що розмір моральної компенсації у сумі 50 000 гривень буде необхідним, справедливим та достатнім.

В запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту потерпілий просить залишити її без задоволення, а апеляції потерпілого та прокурора задовольнити у повному обсязі. Викладені стороною захисту мотиви вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки вважає доведеним у повному обсязі розмір завданої моральної та матеріальної шкоди.

- потерпілий ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок суду скасувати та визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Стягнути на користь ОСОБА_6 суму моральної шкоди у розмірі 2000000 (двох мільйонів) гривень. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Мотивуючи апеляційні вимоги вказує на те, що вирок суду підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості інкримінованого злочину та його особі.

Вважає, що зміна правової кваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 121 на ст. 128 КК України є необґрунтованою, оскільки удар останнього був цілеспрямований та зі значною силою, від якого потерпілий втратив свідомість в результаті чого впав на асфальтне покриття. Зазначає, що в підтвердження наявності у ОСОБА_8 прямого умислу на нанесення тілесних ушкоджень свідчить і те, що останній на вході до магазину "АТБ" штовхнув у спину та розпочав нецензурною висловлюватись та погрожувати фізичною розправою.

Звертає увагу, що обвинувачений перед нанесенням удару зняв рюкзак, що підтверджується відеозаписом події, після чого різко підійшов та завдав один удар кулаком в область голови, а тому вважає, що характер таких дій безумовно свідчить про наявність у ОСОБА_8 умислу на несення тяжких тілесних ушкоджень.

Призначене обвинуваченому покарання вважає таким, що не відповідає тяжкості скоєного злочину та особі ОСОБА_8 , який у скоєному не розкаявся, вчинив злочин щодо особи похилого віку, добровільно завдану шкоду не компенсував, допомоги на лікування не надавав, крім того обвинувачений є неєдиним опікуном малолітнього ОСОБА_9 .

Потерпілий наголошує на тому, що розмір моральної шкоди є повністю обґрунтованим невідворотними наслідками, через отриману черепно-мозкову травму, в результаті якої ОСОБА_6 має стійкі болісні відчуття, запаморочення та порушення опорно-рухового апарату та значного погіршення рівня життя та неможливості самостійного забезпечення. Крім того, внаслідок отриманої травми згідно висновку лікаря-окуліста від 03.11.2022 року у потерпілого констатовано значне погіршення зору та 03.07.2023 року лікарем-невропотологом діагностовано енцефалопатію та мнестичну афазію.

- прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком до 5 років 4 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що висновки суду щодо кваліфікації кримінально-протиправних дій ОСОБА_8 за ст. 128 КК України не ґрунтуються на аналізі досліджених судом доказів, даних про особу обвинуваченого та інших обставинах кримінального провадження у їх сукупності.

Звертає увагу, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки обвинувачений наніс потерпілому цілеспрямований удар кулаком в область підборіддя, від чого останній не втримався на ногах, впав на асфальтне покриття, вдарившись головою. Зважаючи на висновок експерта №2517е, вважає, що висновки суду про те, що ОСОБА_6 отримав виявлені тілесні ушкодження не від удару кулаком, а від удару об предмет з необмеженою контактуючою поверхнею, - асфальтне покриття є хибними, з огляду на досліджені судом докази. Наведені вище обставини свідчать про наявність непрямого умислу обвинуваченого на спричинення тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_6 .

Окрім цього, зазначає, що версія захисту щодо спрямованості умислу обвинуваченого є суперечливою з огляду на встановлені судом фактичні обставини та досліджені докази.

Вислухавши захисника та обвинуваченого, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, при цьому заперечували проти задоволення апеляції потерпілого та прокурора; прокурора який часткового підтримав доводи та вимоги апеляцій прокурора та потерпілого, а також заперечував проти задоволення апеляції захисника обвинуваченого, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Приписи ст. 370 КПК України встановлюють, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення; жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вказані вимоги закону при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції дотриманні.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого щодо кваліфікації дій обвинуваченого та наявності в діях ОСОБА_8 умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, є хибними та неприйнятними.

Так, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України підтверджена покладеними в основу вироку дослідженими безпосередньо судом доказами, які є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку.

Суд першої інстанції перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України зазначив, що тяжке тілесне ушкодження було не безпосереднім наслідком заподіяного ОСОБА_8 удару в область підборіддя потерпілого, а результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, чого обвинувачений ОСОБА_8 хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.

Такі висновки суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 128 КК України є правильними та такими, що відповідають встановленим фактичним обставинам справи та узгоджуються з релевантною практикою ВС, а саме правовою позицією викладеною у постанові від 25 вересня 2018 року у справі №684/766/15-к (провадження №51-4007км18).

В підтвердження доведеності умислу ОСОБА_8 саме на умисне на необережне тяжке тілесне ушкодження свідчать і дані досліджених судом першої інстанції та покладених в основу вироку доказів, а саме: висновку судово-медичної експертизи №2517е від 15.09.2022 року, відповідно до якого, виявлені у потерпілого тілесні ушкодження відносяться до тяжких та спричинені від механічної дії тупого твердого предмету (предметів) з необмеженою контактуючою поверхнею або при ударі об такий (такі), що діяв ( діяли) в праву половину голови; протоколами слідчих експериментів від 06.09.2022 року, за участю потерпілого ОСОБА_6 та слідчим експериментом від 04.10.2022 року за участю ОСОБА_8 , під час яких кожен окремо розповіли про обставини події та продемонстрували механізм нанесення ОСОБА_6 тілесного ушкодження; висновку судово-медичних експертиз № 2518е та 2746е також підтверджено факт того що, локалізація та характер виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не суперечить механізму їх утворення, на який вказували потерпілий та обвинувачений в ході проведення слідчих експериментів за їх участю; протоколу зняття показань технічних засобів від 05.09.2022 року, на відеозаписі якого зафіксовано, як обвинувачений з сином рухались попереду потерпілого, а потім ОСОБА_8 зупинився, підійшов до потерпілого і наніс останньому один удар, від якого ОСОБА_6 впав.

Крім того, допитана в суді першої інстанції експерт ОСОБА_12 , в підтвердження судово-медичних висновків зазначила, що виявлені у потерпілого ОСОБА_6 тілесні ушкодження спричинені від однієї механічної дії, яка надала тілу прискорення і в подальшому падіння тіла на тверду поверхню з необмеженою контактуючою поверхнею.

При цьому, експертом зазначено, що виявлені тілесні ушкодження не могли утворитися від удару кулаком, оскільки кулак володіє властивостями тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею.

За наведеного слід зауважити, що виявлене у ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження було не безпосереднім наслідком заподіяного ОСОБА_8 одного удару, а результатом падіння останнього об асфальтне покриття, чого обвинувачений хоч і не хотів, але повинен був передбачити.

Тобто, мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а необережне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, передбачене ст. 128 КК України, з огляду на події, а також обставини, спосіб нанесення саме одного удару.

Зважається на те, що необережний злочин містить в собі умисне вчинення особою певної дії або послідовності дій, фактичну сторону яких особа усвідомлює та результат яких вона передбачає й бажає досягнути так і наслідки, що не охоплюються умислом винної особи.

Отже, необережний злочин відрізняється від умисного лише з огляду на ставлення винної особи до наслідків своїх дій, хоча в обох випадках такі дії вчиняються свідомо.

Наведена вище послідовність дій ОСОБА_8 свідчить про те, що він хоча і не передбачав таких негативних наслідків, але повинен і міг перебачити, що внаслідок надання тілу прискорення через нанесений удар, потерпілий з огляду на те, що події відбувались на місці з асфальтним покриттям міг отримати таку травму, а тому за таких обставин, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ст. 128 КК України, у зв`язку з чим апеляційні вимоги прокурора та потерпілого щодо кваліфікації дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України задоволенню не підлягають.

Отже, доведеність вини обвинуваченого у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

За наведеного вимоги як прокурора так і потерпілого щодо призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, не підлягає задоволенню, оскільки прокурор та потерпілий такий вид покарання просили призначити лише за ч. 1 ст. 121 КК України, при цьому за ст. 128 КК України, таких вимог не ставилось, а тому відсутній у даному випадку апеляційний привід для погіршення становища обвинуваченого, що узгоджується з правовим висновком ВС викладеним у постанові від 30 квітня 2024 року, справі № 207/4190/19 (провадження №51-7654км23).

Призначаючи ОСОБА_8 покарання за ст. 128 КК України у виді двох років позбавлення волі з застосуванням положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог ст. ст. 50, 65 КК України та врахував особу винного, зокрема, тяжкість вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, утримує та самостійно виховує неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також враховано відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих обставин.

Саме таке покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також, зважається на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

При вирішенні питання щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, яку потерпілий просив збільшити, а захисник частково зменшити в частині стягнення моральної шкоди, слід врахувати наступне.

Приписами ч.1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому, відповідно до ч. 5 вказаної норми процесуального закону цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На підставі досліджених судом першої інстанції доказів покладених в основу вироку, а саме висновків експертів, копії фіскальних чеків на придбання лікарських препаратів, речей, було встановлено, що в результаті протиправних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_6 завдану майнову шкоду у розмірі 69 375, 58 гривень, яка і була стягнута судом першої інстанції з обвинуваченого на користь потерпілого, а тому вимоги апеляційної скарги захисника щодо їх зменшення задоволенню не підлягають.

При цьому, звертається увага що захисником в апеляційні скарзі наведені лише загальні ствердження щодо незгоди з розміром майнової шкоди, які будь-яким чином не спростовують реально понесі витрати потерпілого.

Щодо апеляційних вимог захисника про зменшення також розміру моральної шкоди та вимог потерпілого про збільшення суми до 200 0000 (двох мільйонів) гривень, то такі вимоги обох сторін також не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Так, частина 1 ст. 1167 ЦК визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Задовольнивши частково вимоги потерпілого, місцевий суд визначив грошове відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 5000000 гривень, при цьому судом першої інстанції в достатній мірі враховано тяжкість отриманих ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, ступінь вимушених життєвих змін внаслідок отриманої травми, тривалість лікування, перенесений емоційний стрес, та порушення нормального укладу життя потерпілого.

Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є значним та визначений з огляду на характер і обсяг моральних страждань потерпілого відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості, підстав для збільшення чи зменшення його розміру не вбачається.

З огляду на наведене, вирок суду першої інстанції належним чином мотивований та обґрунтований, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

З огляду на вище разом наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 та прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року у кримінальному провадженні №0000679 щодо ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4