печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участі сторін кримінального провадження:

адвоката - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на постанову старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 від 18.03.2025 про відмову у задоволенні клопотання та зобов`язання вчинити дії, які полягають у поверненні тимчасового вилученого майна у кримінальному провадженні №001808 від 27.09.2023,-

ВСТАНОВИВ:

25.04.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на постанову старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 від 18.03.2025 про відмову у задоволенні клопотання та зобов`язання вчинити дії, які полягають у поверненні тимчасового вилученого майна у кримінальному провадженні №001808 від 27.09.2023.

Так, з обґрунтувань скарги зазначено, що 11.06.2024 було проведено невідкладний обшук в автомобілі «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що перебував в користуванні ОСОБА_6 , який є підозрюваним у кримінальному провадженні №0001808 від 27.09.2023.

Разом з цим, власником транспортного засобу марки «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_4 .

Представником ОСОБА_4 до Головного слідчого управління Національної поліції України було подано клопотання про негайне повернення майна від 27.02.2025.

16.04.2025 на адресу адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , надійшов супровідний лист про те, що клопотання розглянуто, за результатами якого прийнято рішення про відмову у його задоволенні та відмову у поверненні майна, з якою адвокат не погоджується та вказує, що у постанові не вказано, які конкретно відомості, докази містить вищевказаний автомобіль, а також яким чином може вказане майно бути використане, як знаряддя вчинення злочину та бути предметом вчинення злочину.

Таким чином, оскільки арешт на вилучене майно не накладено, адвокат звернулась до суду та просить суд:

- скасувати постанову відмову в задоволенні клопотання від 18 березня 2025 року старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України капітана поліції ОСОБА_5

- зобов`язати старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України капітана поліції ОСОБА_5 , що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001808 від 27.09.2023, повернути ОСОБА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 , належне йому майно, а саме: транспортний засіб марки «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 транспортний засіб марки «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та ключі від транспортного засобу марки «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 транспортний засіб марки «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 без оплати їх зберігання.

В судовому засіданні адвокат підтримала заявлені вимоги та просила скаргу задовольнити.

Слідчий у судове в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином.

Разом з цим, слідчий подав заяву в якій заперечував щодо задоволення скарги, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 користувався транспортним засобом «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який визнано речовим доказом.

Також, слідчий зазначив, що в рамках розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , використовував транспортний засіб «КІА FORTE», VIN: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , на постійній основі з метою власного пересування, так і безпосередньо з метою вчинення кримінального правопорушення, забезпечення діяльності місць розпусти, створенних ОСОБА_7 .

З врахуванням зазначенного, слідчий просив відмовити в задоволенні скарги.

Вивчивши скаргу, заслухавши думку адвоката, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001808 від 27.09.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 302, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 303, ч. 4 ст. 369 КК України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2025 у справі № 757/26726/24-к було надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу «KIA FORTE», VIN: НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_5 , який перебував у користуванні ОСОБА_6 , та який зареєстрований за ОСОБА_4 , з метою виявлення та вилучення: грошові кошти 85 000 гривень;грошові кошти 1 550 доларів США;-ланцюг золотого кольору;орнові записи (окремі аркуші, блокноти);мобільний телефон Xiaomi Redmi A2 IMEI: НОМЕР_6 IMEI 2: НОМЕР_7 ;мобільний телефон Vertu IMEI: НОМЕР_8 , IMEI 2: НОМЕР_9 ;мобільний телефон Xiaomi Redmi IMEI: НОМЕР_10 IMEI 2: НОМЕР_10 ;-банківські картки: НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 ;чотири візитівки з номер телефону НОМЕР_15 ;2 постанови про адміністративні правопорушення;свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «KIA FORTE», VIN: НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_5 ;флеш картка чорного кольору «SPIG GB»;тримач сім картки «Life Cell»;ключі від транспортного засобу «KIA FORTE», VIN: НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_5 ; транспортний засіб «KIA FORTE», VIN: НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_5 .

З даної ухвали вбачається, що в ході здійснення досудового розслідування в межах вказаного кримінального провадження встановлено, що на території Львівської області здійснюють протиправну діяльність громадяни України, які усвідомлюючи характер своїх дій та об`єднавши свої зусилля з іншими учасниками для досягнення єдиного злочинного результату - незаконного збагачення, вступили до злочинної організації та налагодили діяльність розгалужених мереж місць розпусти, склавши при цьому єдиний план злочинних дій, завідомо відомий всім учасникам, з розподілом функцій кожного учасника групи. Встановлено, що структура злочинного об`єднання в складі якого діють фігуранти кримінального провадження, має внутрішнє й зовнішнє стійке ієрархічне об`єднання, метою діяльності якого є тривале вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів в сфері моральності, що супроводжується ретельною довготривалою підготовкою, керівництвом та координацією злочинної діяльності всіх учасників, централізованим забезпеченням функціонування злочинного об`єднання, стабільним складом, тісними стосунками між його учасниками, їх централізованим підпорядкуванням, єдиними для всіх правилами поведінки, а також наявність єдиного плану злочинної діяльності і чіткого розподілу функцій учасників щодо його досягнення.

Встановлено, що дана злочинна організація створена ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який здійснює керування нею, що полягає у вчиненні сукупності дій, спрямованих на управління її функціонуванням як стійкого об`єднання осіб (забезпечення існування, відповідного рівня організованості, дотримання загальних правил поведінки і дисципліни; вербування нових учасників, розподіл або перерозподіл між ними функціональних обов`язків; організація заходів щодо прикриття останньої; вдосконалення структури об`єднання) та здійсненням ними злочинної діяльності (визначення її мети і напрямів, конкретних завдань об`єднання, його структурних частин або окремих учасників, координація їх дій; ініціювання здійснення певного виду злочинної діяльності чи вчинення конкретних злочинів тощо).

11.06.2024 до Головного слідчого управління Національної поліції України надійшов рапорт працівників Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про те, що ОСОБА_7 , утримує одне з місць розпусти, за адресою: АДРЕСА_1 , де можуть зберігатися речі та документи, які мають значення для досудового розслідування і можуть бути використані як докази.

У зв`язку з наявністю невідкладного випадку, пов`язаного з рятуванням майна - предметів і документів, які мають значення доказів для досудового розслідування, 11.06.2024 слідчим слідчої групи ГСУ НП України проведено невідкладний обшук транспортного засобу «KIA FORTE», VIN: НОМЕР_1 , р.н.з. НОМЕР_5 , оскільки були достатні підстави вважати, що у вказаному приміщенні знаходяться предмети і документи, які можуть бути знищені, спотворені, пошкоджені у випадку зволікання із негайним проведенням вказаної слідчої дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

На підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч.ч. 8, 9 ст. 236 КПК України, особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей (за наявності) вручається особі, у якої проведено обшук, а в разі її відсутності - повнолітньому членові її сім`ї або його представникові.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя, при вирішенні даної скарги, враховує приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).5

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає неповерненні тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу. Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні - вони мають бути повернуті власнику.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Так, при винесенні даного рішення, слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, слідчий суддя, дослідивши обставини, прийшов до висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки при зверненні до суду представник не обґрунтовує належним чином обставини на які посилається та не надає доказів того, що майно на поверненні якого він наполягає не відносяться до кримінального провадження, не є предметом дослідження у кримінальному провадженні.

Окрім цього, адвокатом, станом на день розгляду, не надано слідчому судді актуальної інформації щодо того чи звертався орган досудового розслідування до суду з клопотанням про арешт майна, з метою встановлення всіх обставин.

З врахуванням зазначеного, в рамках обставин, які досліджуються органом досудового розслідування, та наданого дозволу на проведення обшуку, слідчий суддя прийшов до висновку, про те, що вилучене майно станом на день розгляду скарги підлягає дослідженню та опрацюваню зі сторони органу досудового розслідування, а тому доводи адвоката є передчасними.

Разом з цим, зазначене не свідчить, що через певний проміжок часу питання доцільності вилучення даного майна та в разі не накладення на нього арешту, заявник буде позбавлений права повернути його та звернутись до суду за захистом своїх прав.

Також, вимога про скасування постанови про відмову у задоволенні клопотання щодо повернення тимчасово вилученого майна, не підлягає задоволенню, оскільки на досудовому провадженні може бути оскаржено бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає неповерненні тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу.

На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про необґрунтованість вимог скарги, а відтак у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на постанову старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 від 18.03.2025 про відмову у задоволенні клопотання та зобов`язання вчинити дії, які полягають у поверненні тимчасового вилученого майна у кримінальному провадженні №001808 від 27.09.2023, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_8