Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілого - законного представника потерпілих ОСОБА_9 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченої - ОСОБА_11 ,

захисника - ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2025 року, яким, -

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Журавники Горохівського району Волинської області, жителька АДРЕСА_1 та зареєстрована в АДРЕСА_2 , громадянка України, українка, з повною вищою освітою, заміжня, на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей: син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вагітна, фізична особа підприємець, не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід застосований відносно ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили залишено попередній у вигляді домашнього арешту.

Захід забезпечення застосований відносно ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили залишено попередній у вигляді тимчасового обмеження у користуванні спеціальним правом - правом керувати транспортними засобами.

Цивільний позов представника потерпілих ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до обвинуваченої ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 , який діє також в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , моральну шкоду в загальній сумі 850000 (вісімсот п`ятдесят тисяч) гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вироком вирішено питання про речові докази, арешт майна та судові витрати .

В С Т А Н О В И В

Згідно з вироком суду ОСОБА_11 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 12 жовтня 2024 року, близько 12 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz ML350», р.н. НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі Н-17 сполученням «Львів-Радехів-Луцьк» в с. Чаруків Луцького району Волинської області, в напрямку до м. Львів, на відстані 237,8 м від початку інформаційно-вказівного дорожнього знаку Правил дорожнього руху України 5.51 «Початок населеного пункту» (Чаруків), грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 (б, д), 10.1, 12.3, 14.6 (г), заборонного дорожнього знаку 3.25 «Обгін заборонено», горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 «вузька суцільна лінія», інформаційно-вказівного дорожнього знаку 5.53 «Початок забудови населеного пункту» Правил дорожнього руху України, була неуважною, не зреагувала на зміну дорожньої обстановки, не переконалась, що рух керованого нею транспортного засобу буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перевищила максимально дозволену швидкість на вказаній ділянці дороги, проігнорувала заборону перетину вузької суцільної лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.1, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, вимоги заборонного дорожнього знаку 3.25 «Обгін заборонено», виїхала на смугу зустрічного руху для здійснення обгону, внаслідок чого допустила зіткнення правою передньою частиною автомобіля з лівою бічною частиною автомобіля марки «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_15 , яка рухалась попереду в попутному напрямку та виконувала маневр повороту ліворуч до вул. Вокзальна с. Чаруків, Луцького району Волинської області.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_2 - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження: злам шийного відділу хребта на рівні першого шийного хребця із повним розривом спинного мозку; крововилив в м`які тканини голови, злами ребер з обох сторін із пошкодженням парієтальної плеври, масивними крововиливами коренів легень, гемоторакс, крововиливи в середостіння, крововиливи під парієтальною плеврою в міжреберні м`язи; крововилив в жирову капсулу лівої нирки; численні садна обличчя та тіла, забійно-рвана рана підборіддя; закритий злам кісток лівої гомілки. Причиною смерті є злам шийного відділу хребта на рівні першого шийного хребця із повним розривом спинного мозку.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.п. 2.3 (б, д), 10.1, 12.3, 14.6 (г), заборонного дорожнього знаку 3.25 «Обгін заборонено», інформаційно-вказівного дорожнього знаку 5.53 «Початок забудови населеного пункту», горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 «вузька суцільна лінія» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними замінами та доповненнями), а саме: п. 2.3 (б) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 2.3 (д), згідно якого, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 10.1, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 12.3, згідно якого, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 14.6 (г), згідно якого, обгін заборонено в кінці підйому, на мостах, естакадах, шляхопроводах, крутих поворотах та інших ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи в умовах недостатньої видимості; вимоги заборонного дорожнього знаку 3.25 «Обгін заборонено», згідно якого забороняється обгін усіх транспортних засобів (крім поодиноких, що рухаються зі швидкістю менше ніж 30 км/год); вимоги інформаційно-вказівного дорожнього знаку 5.53 «Початок забудови населеного пункту», який застосовується виключно в межах населених пунктів, початок яких позначено знаком 5.51, для позначення межі, де починається забудова безпосередньо поблизу проїзної частини (за умови наявності такої забудови). Означає обмеження максимальної дозволеної швидкості до 50 км/год.; горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 "вузька суцільна лінія", яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків (осьова розмітка) та яку перетинати забороняється.

За таких обставин, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні необережних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, та дані її дії кваліфікує, як вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурор, та представник потерпілих- адвокат ОСОБА_10 , кожен зокрема, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій обвинуваченої, подали апеляційні скарги у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченої, внаслідок м`якості. Посилаються на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано думку потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченій сурового покарання, неповним відшкодуванням шкоди. Зазначають, про грубе порушення ОСОБА_11 ПДР України, що спричинили смерть потерпілої.

Відтак, вважають, наведені судом підстави для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробовуванням враховані також і при визначені виду та розміру покарання, що є недопустимим. З урахуванням наведеного, просять вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк прокурор - 5 років, представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 - 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В заперечені на апеляційні скарги захисник просить відмовити в їх задоволенні, посилається на визнання вини ОСОБА_11 , щире каяття, визнання позовів, часткове відшкодування збитків, та наявність на утриманні двох дітей віком до 7 років, що дає підстави для застосування вимог ст. 79 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційних скарг, прокурора, потерпілих та представника потерпілих, які подані ними апеляційні скарги, кожен зокрема, підтримували та просили вирок суду скасувати і ухвалити новий, обвинуваченої та її захисника, які апеляційні скарги заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_11 за ч.2 ст.286 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності її винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, обґрунтовано зроблена судом першої інстанції в порядку ст. ч. 3 ст. 349 КПК України, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині - відсутні.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги матеріального права при призначенні обвинуваченій ОСОБА_11 покарання не були повністю дотримані судом першої інстанції, а також не в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційних скаргах.

Так, при визначенні ОСОБА_11 виду та розміру покарання суд першої інстанції, з дотриманням положень ст.65 КК України, врахував характер, обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченої.

Місцевим судом враховано, що обвинувачена раніше не судима, вперше притягається до відповідальності, виключно позитивно характеризується, в установах міста на обліку не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, одружена, на утриманні двоє малолітніх дітей, добровільно частково відшкодувала моральну шкоду потерпілим.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_11 , суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_11 , судом не встановлено.

Поряд з цим судом першої інстанції було прийнято до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, необережну форму вини, та обставини його вчинення.

Однак, доводи апеляційних скарг про безпідставне звільнення обвинуваченої ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, є слушними, з огляду на підвищений характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого нею кримінального правопорушення, грубість порушення ПДР України, що є наслідком спричинення смерті потерпілої.

Відтак, вирок суду в частині звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню.

Разом з тим, відповідно до положень ч.1 ст.79 КК України у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.

Зазначене звільнення є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і допустимість його застосування лише до вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, визнається обов`язковою умовою такого звільнення.

При вирішенні питання щодо можливості звільнення ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням у відповідності до ст.79 КК України апеляційний суд виходить з того, що значення інституту звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають малолітніх дітей, полягає у тому, що за його допомогою держава намагається задовольнити передусім інтереси дитини.

Завдяки інституту звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають малолітніх дітей, суд дає ОСОБА_11 можливість виправитися без ізоляції від суспільства, та інших реальних обмежень, характерних для позбавлення волі. ОСОБА_11 має на утриманні двох малолітніх дітей та має народити дитину, піклуватися про них, займатися їх вихованням постійно, оскільки для жінки, суспільства і держави важливим та особливо цінним є фізичне і моральне здоров`я дитини. Звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання у відповідності до ст. 79 КК України сприятиме побудові здорового соціального фундаменту для майбутнього життя її дітей.

Приймаючи таке рішення, апеляційний суд виходить з того, що завдяки цьому інституту, закон ставить інтереси дитини, її народження та виховання, вище, ніж негайне виконання покарання, вище за реалізацію цілей кримінальної відповідальності.

Отже, у такий спосіб суд, звільняючи ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання, виходить перш за все з інтересів її дітей та дбаючи про народження майбутньої дитини, їх майбутнє, нормальний розвиток яких, може постраждати через відбування їх матір`ю реального покарання, адже у малолітньому віці особливо важливим є материнське виховання, тому що саме в цей період відбувається становлення моральної самосвідомості дитини.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що в такий спосіб будуть досягнуті не лише спеціальні самостійні цілі кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , а й врегульовані суспільні відносини, що складаються між матір`ю і дітьми, жінкою і державою, тобто буде досягнуто загальноправових цілей регулювання суспільних відносин і забезпечення правопорядку в державі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_11 є вагітною, термін вагітності становить 13-14 тижнів (станом на 25.08.2025- довідка Горохівської багатопрофільної лікарні №2203/1.21/2-25).

А тому апеляційний суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, беручи до уваги характер вини обвинуваченої, мотив і мету злочину, а також інші обставини, встановлені у даному кримінальному провадженні, вважає за можливе у відповідності до ст. 79 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_11 від відбування покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку та покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. Адже, на переконання апеляційного суду, таке звільнення від відбування покарання надасть можливість обвинуваченій виправитися без ізоляції від суспільства та задовольнить передусім інтереси її дітей.

Оскільки застосуванням положень ст. 79 КК України до ОСОБА_11 в даному випадку встановлюють додаткові умови відбування покарання, аніж ті, що були визначені судом першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити новий вирок в частині призначення покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_11 в частині звільнення від призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, скасувати.

На підставі ч. 1 ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_11 від призначеного основного покарання до досягнення дітьми ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 3 (три) річного віку.

Після закінчення вказаного строку, суд, залежно від поведінки засудженої звільняє її або відправляє для відбування покарання.

На підставі ст. 76 КК України покласти на встановлений судом період на ОСОБА_11 обов`язки:

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді