УХВАЛА

07 липня 2025 року

м. Київ

справа № 642/1538/22

провадження № 51-2525ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

До Верховного Суду надійшла указана вище касаційна скарга, перевіривши яку на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її подано без додержання приписів цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 2 ст. 427 КПК передбачено, що у касаційній скарзі зазначаються, зокрема, судове рішення, що оскаржується (п. 3); вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції (п. 5). Згідно з ч. 5 ст. 427 цього Кодексу до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються.

Суд зауважує, що вимоги до суду касаційної інстанції мають співвідноситися із приписами ст. 436 КПК, відповідно до яких суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; 3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.

Проте касатор не дотримався приписів п. 3 ч. 2 ст. 427 КПК, оскільки не вказав у касаційній скарзі, які судові рішення він оскаржує до Верховного Суду. Крім того, Суд зауважує, що долучення до касаційної скарги копії вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року не свідчить про оскарження саме цього судового рішення.

Додатково колегія суддів звертає увагу скаржника, що відповідно до ч. 1 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції.

З викладеного вбачається, що вирок суду першої інстанції, може бути оскаржений в касаційному порядку лише разом із ухвалою апеляційного суду, постановленою за результатами перегляду цього вироку.

Водночас ОСОБА_4 у касаційній скарзі порушує питання про зміну лише вироку суду першої інстанції та перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 307 КК на ч. 2 ст. 309 КК. Однак такі вимоги не узгоджуються з приписами ст. 436 КПК у частині повноважень суду касаційної інстанції за результатами касаційного розгляду, оскільки їх сформульовано неповно, так як скаржник не зазначив, яке рішення необхідно ухвалити Верховному Суду стосовно рішення апеляційного суду.

Крім того, Суд зауважує, що ОСОБА_4 хоча і вказав про розгляд кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, однак не зазначив про оскарження рішення суду апеляційної інстанції та не долучає його копію.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 427 КПК визначено, що касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Водночас обґрунтування вимог касаційної скарги засуджений сформулював суперечливо, оскільки ОСОБА_4 одночасно стверджує у скарзі як про недоведеність взагалі події будь-якого кримінального правопорушення, так і про неправильність кваліфікації його діяння за ст. 307 КК, заперечуючи наявність у нього мети на збут наркотичних засобів. Тому, для правильного розуміння обґрунтувань скарги Судом та учасниками судового провадження необхідно їх викласти однозначно, зрозуміло, з наведенням конкретних аргументів на підтвердження незаконності й необґрунтованості судових рішень у відповідній частині.

Зазначені вище обставини перешкоджають Верховному Суду встановити дійсну позицію скаржника щодо меж і, відповідно, результатів касаційного розгляду та перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження, оскільки суд касаційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 433 КПК переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Також, колегія суддів звертає увагу скаржника на положення ч. 1 ст. 433 КПК, згідно з якими суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас засуджений порушив перед судом касаційної інстанції питання щодо виклику та допит свідків, однак, ураховуючи положення ст. 433 КПК, проведення указаних процесуальних дій не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Зважаючи на те, що касаційна скарга засудженого не відповідає вимогам, які до неї ставляться, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Верховний Суд звертає увагу, що особа, яка подає касаційну скаргу та якій надано строк на усунення її недоліків, може виправити їх шляхом складання нового тексту касаційної скарги та подання додаткових документів.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:

Залишити без руху касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 і встановити строк п`ятнадцять днів із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.

У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3