ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року

м. Київ

справа № 181/301/21

провадження № 51-4902км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року і ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року, а також прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000458 від 25 жовтня 2018 року, за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Васильківка Васильківського району Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексуУкраїни (далі - КК України),

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Васильківка Васильківського району Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Змістсудовихрішеньівстановленісудамипершоїтаапеляційноїінстанційобставини

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання: за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією частини особистого майна; за ч. 1 ст. 263 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі на строк 10 років, з конфіскацією частини особистого майна.

За цим же вироком ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, з конфіскацією частини особистого майна.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально викладених у вироку цього суду, 25 жовтня 2018 року приблизно о 00:30 ОСОБА_10 , у складі групи осіб, спільно з ОСОБА_11 та невстановленою особою прибули на автомобілі «ВАЗ-21083», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , до фермерського господарства «Птиця» за адресою: вул. Софіївська, 76, смт Межова, Дніпропетровська обл., на територію якого потрапили через паркан, де погрожуючи предметом схожим на пістолет охоронцю ОСОБА_12 , застосовуючи насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, відвели останнього до приміщення для охоронців та для усунення можливого опору з його боку, зв`язали йому руки липкою стрічкою, після чого через вікно потрапили до адміністративної будівлі, де заволоділи металевим сейфом, у якому перебували грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, господарська документація вказаного фермерського господарства, телевізор марки «LG» модель 42LF652V, ноутбук «HP», акустична система SONY GTK-XB7 Black, пневматична гвинтівка GAMO CFX cal - 4, 5 мм (177). У подальшому ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 та невстановленою особою з місця скоєння злочину зникли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 1 440 851,97 грн.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 12 серпня 2024 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , а також прокурора ОСОБА_15 залишив без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року - без змін.

Вимогитаузагальненідоводиосіб, якіподали касаційніскарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

·доручення про здійснення досудового розслідування іншим органом прийнято неуповноваженою на те особою, оскільки прокурором визначено слідчий підрозділ вищого рівня в межах одного органу. Зауважує, що зазначене процесуальне рішення є невмотивованим. Вказане, на думку захисника, зумовило недопустимість усіх доказів, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не набули статусу підозрюваних та обвинувачених;

·строки досудового розслідування незаконно продовжувалися, оскільки 05 січня 2021 року Синельниківська місцева прокуратура ухвалила постанову про продовження відповідних строків на підставі клопотання слідчого від 06 січня 2021 року. Зауважує, що надалі, 09 лютого 2021 року слідчий суддя продовжив строк досудового розслідування за відсутності сторони захисту, отже були порушені загальні засади КПК України і права ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на захист, тож фактичні дані, отримані внаслідок проведених слідчих дій у цьому кримінальному провадженні, є недопустимими;

·дані протоколу обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 від 21 вересня 2020 року є також недопустимим доказом, оскільки у протоколі не вказані відомості про участь в ході цієї слідчої дії чотирьох оперативних працівників і зазначений протокол підписаний невідомими особами. Звертає увагу, що висновки трасологічної (дактилоскопічної) експертизи та висновки експертиз зброї також є недопустимими доказами, оскільки походять від недопустимого протоколу обшуку;

·дані протоколу обшуку за місцем проживання свідка ОСОБА_16 є недопустимим доказом, оскільки в зазначеному протоколі також не вказані особи, які брали участь у цій слідчій дії. Крім того, протокол підписаний тільки спеціалістом. Наголошує, що дані протоколу пред`явлення речей для впізнання потерпілому ОСОБА_8 є похідними, отже є недопустимим доказом;

·дані протоколу огляду місцевості від 12 червня 2020 року є недопустимим доказом, оскільки ця слідча дія проведена слідчим Сінельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, у той же час підслідність на цей слідчий орган прокурором була змінена лише 18 червня 2020 року. Зауважує, що слідчий, який проводив цю слідчу дію, не мав повноважень на її проведення. Вказує на невідповідність розмірів віднайденого сейфа наданій потерпілим інформації про викрадений сейф;

·протокол слідчого експерименту, в ході якого було віднайдено металеві двері, є недопустимим доказом, оскільки така слідча дія не передбачає вилучення речових доказів. Більш того, указаний протокол не містить відомостей про вилучення вказаної речі, про її упакування. Указує, що фактично в ході цієї слідчої дії було проведено допит свідка ОСОБА_17 . Протокол слідчого експерименту не містить відомостей про всіх осіб, які брали участь у цій слідчій дії;

·в основу обвинувального вироку покладені показання залегендовного свідка ОСОБА_18 , який вказував, що вчиняв злочин разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Посилаючись на практику ЄСПЛ, зауважує, що цей свідок не притягнутий до кримінальної відповідальності, а тому, на думку захисника, вказане ставить під сумнів показання цього свідка та свідчить про отримання останнім імунітету від притягнення до кримінальної відповідальності;

·судові рішення не узгоджуються з практикою Верховного Суду, а ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 419 КПК України.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_11 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

·винуватість ОСОБА_11 не доведена поза розумним сумнівом, в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 4 ст. 187 КК України;

·протоколом огляду від 25 жовтня 2018 року не встановлено місце, де був розташований сейф (у викраденні якого обвинувачується ОСОБА_11 ), а також факт його виявлення;

·судом неправильно було встановлені дані, зазначені у розписці від 14 червня 2012 року, зокрема щодо валюти позики. Крім того, суд не допитав ОСОБА_19 , який позичав грошові кошти у потерпілого, а також не встановив його особу. Захисник ставить під сумнів наявність цієї розписки у потерпілого на момент викрадення сейфу та стверджує, що у разі повернення йому грошових коштів така розписка підлягала поверненню позичальнику, отже матеріали справи не містять доказів наявності грошових коштів у викраденому сейфі та джерело їх походження;

·доводи сторони обвинувачення про те, що обшук автомобіля ОСОБА_11 не проводився спростовуються як показаннями свідків, так і відповідною ухвалою слідчого судді. Стверджує, що в ході обшуку автомобіля стороною обвинувачення були вилучені ключі від місця проживання останнього, що надало змогу органу досудового розслідування «підкинути» документи на землю, які надалі були вилучені в ході проведення обшуку за місцем проживання засудженого;

·виявлені копії актів на землю в ході обшуку від 23 вересня 2020 року були підкинуті ОСОБА_11 за місцем його мешкання, що підтверджується відповіддю Держгеркадастру про отримання ОСОБА_8 копій таких документів лише 17 вересня 2020 року;

·судом не було з`ясовано думку учасників процесу щодо належності, допустимості, а також можливості долучення речових доказів, зокрема особистих документів ОСОБА_11 , копій державних актів на землю до матеріалів провадження;

·показання свідка Прус не доводять вчинення злочину ОСОБА_11 . У той же час показання свідка ОСОБА_18 не підтверджуються належними та допустимими доказами. Вказує, що з показань останнього вбачається, що він фактично визнав свою винуватість у вчиненні цього злочину, але суд проігнорував клопотання сторони захисту про витребування відомостей про стан кримінального провадження стосовно цього свідка;

·постанова керівника Синельниківської місцевої прокуратури про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування не містить відомостей щодо здійснення неефективного досудового розслідування;

·в ході проголошення ухвали про привід свідків від 01 червня 2023 року був відсутній секретар судового засідання та не велося фіксування моменту проголошення ухвали технічними записами;

·судові рішення не відповідають положенням ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - приписам ст. 419 КПК України.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вказує, що апеляційний суд не перевірив доводів сторони захисту щодо:

· особи, якій належали викрадені грошові кошти, наявності та походження цих грошових коштів, а також щодо розбіжності в імені потерпілого, зазначеного у тексті розписки від 14 червня 2012 року, яка не була досліджена судом та не з`ясовано її місцезнаходження;

· підкидання документів до квартири ОСОБА_11 , оскільки відсутня відповідь суду про факт вилучення ключів від квартири останнього в ході обшуку його автомобіля;

· відсутності в переліку викрадених речей у потерпілого державних актів на землю;

· наявності суперечностей у вироку місцевого суду щодо дати походження виявлених в ході обшуку державних актів на землю за місцем мешкання засудженого;

· візиту невідомої особи до місця проживання ОСОБА_10 під час проголошення ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, під час якого була виявлена зброя;

· порушення прав ОСОБА_10 в ході його затримання та проведення обшуку, а також доводів в частині визнання недопустимими доказів, отриманих за результатом цієї слідчої дії;

· недопустимості даних протоколу обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 від 21 вересня 2020 року та протоколу огляду місцевості від 12 червня 2020 року;

· незаконного продовження строків досудового розслідування;

На думку прокурора, ухвала апеляційного суду не відповідає приписам статей 370, 419 КПК України.

Заперечень від учасників кримінального провадження на касаційні скарги до Верховного Суду не надходило.

Позиціїучасниківсудовогопровадження

Прокурорпідтримав частково усі подані касаційні скарги, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Потерпілий заперечував проти задоволення касаційних скарг, просив залишити судові рішення без зміни.

Захисники підтримали подані касаційні скарги та частково касаційну скаргу прокурора.

МотивиСуду

Заслухавшидоповідьсудді, обговорившидоводи, наведенівкасаційнихскаргах, перевірившиматеріаликримінальногопровадження, колегіясуддівдійшлатакихвисновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З огляду на приписи статей 370, 374, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції має надати вмотивовані відповіді на всі доводи скарги і постановити законне та обґрунтоване рішення.

Зі змісту положень ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Оскільки сторона захисту, оскаржуючи вирок місцевого суду, в апеляційній скарзі посилалася на невідповідність висновків суду обставинам справи і неповноту розгляду справи місцевим судом, а також на те, що суд надав неправильну оцінку доказам за наслідком судового розгляду, та, враховуючи, що вказані порушення, за умови їх підтвердження, могли вплинути на законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідні доводи апеляційних скарг потребували ретельної перевірки.

Так, згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 03 квітня 2023 року в справі № 537/984/20, суду апеляційної інстанції, необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.

Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.

Процесуальні вимоги, засновані на вмотивованій незгоді та обґрунтованому запереченні правильності висновків місцевого суду щодо встановлених обставин, зобов`язують апеляційний суд надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення заявлених вимог без задоволення в судовому рішенні має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має обов`язок усунути (у разі встановлення) допущені місцевим судом недоліки та суперечності, вжити заходів для дотримання процесуальних прав усіх учасників провадження і постановити законне та обґрунтоване судове рішення. Жодна норма кримінального процесуального закону, як установлений імперативний припис, не звільняє апеляційний суд від указаного вище обов`язку.

Крім того, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, мета викладення мотивів рішення полягає в тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту (Ruiz Torija v. Spain, 09 December 1994, §29, SeriesA, no.303-A). Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання (Van de Hurk v. the Netherlands, 19 April 1994, §61, Series A, no.288), проте з рішення має бути зрозуміло, що головні проблеми, порушені у справі, було вивчено (Boldea v. Romania, 15 February 2007, §30, no.19997/02).

Втім суд апеляційної інстанції в ході розгляду цього кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 таких вимог не дотримався.

Так, зміст доводів касаційних скарг сторони захисту фактично зводиться до того, що винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень не доведена поза розумним сумнівом, досудове розслідування було проведено з істотними порушеннями норм кримінального процесуального закону, про що зазначалося і в апеляційних скаргах сторони захисту.

Водночас у поданій касаційній скарзі прокурор наголошує, що апеляційний суд не вмотивував своє рішення та залишив без відповіді низку доводів апеляційних скарг сторони захисту.

Так, із судових рішень убачається, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, проаналізувавши показання обвинувачених, свідків і письмові докази, визнав ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 КК України, ч. 1 ст. 263 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Суди обґрунтували свої рішення, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 25 жовтня 2018 року, висновку цитологічної експертизи від 18 грудня 2018 року, фотокопії розписки від 14 червня 2012 року, протоколу огляду від 12 червня 2020 року, протоколів обшуків від 17 вересня, 23 вересня та 20 жовтня 2020 року, протоколу пред`явлення речей для впізнання від 3 листопада 2020 року.

Також суди дослідили відповідь Управління надання адміністративних послуг Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 08 червня 2023 року, відповідно до якої перераховані в запиті особи ( ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ) зверталися до відділу із заявами та оригіналами власних державних актів для засвідчення копій. Водночас у цій же відповіді зазначено про те, що дату звернення повідомити відсутня можливість у зв`язку із відсутністю доступу до автоматизованої системи, оскільки діяльність цього відділу була припинена шляхом ліквідації. На виконання вимог постанови ВР України від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів» Межівський район був включений до Синельниківського району (т. 5 а.168 зворотна сторона).

Крім того, стороною захисту надано та судами ураховано відповідь начальника Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 липня 2023 року про те, що зареєстрована заява ФГ «Птиця А.П» «щодо надання копій державних актів на земельні ділянки часку (пай)»; звернення закрите 17 вересня 2020 року (т. 5, а. с 211).

Дослідивши вказані відповіді, суди дійшли переконання, що Держгеокадастр двічі засвідчував копії актів, але з різних підстав. 17 вересня 2020 року за зверненням ФГ «ПТИЦЯ» про надання копії державних актів. А в іншому випадку вказані громадяни звертались з метою засвідчити копії державних актів і це мало місце до ліквідації відділу держгеокадастру в Межівському районі.

Проте, як убачається з матеріалів справи, 05 червня 2023 року адвокат ОСОБА_29 звернувся до Синельниківського районного відділу центру державного земельного кадастру, в якому запитував таке: «В який час (число і місяць), кому та на яких підставах (заява, запит тощо) були видані завірені печаткою Відділу Держгеокадастру у Межівському районі ГУД у Дніпропетровській області за підписом ОСОБА_30 (без проставлення дати) архівні копії державних актів на право власності на земельну ділянку видані на ім`я наступних громадян…..».

Надалі, отримавши неповну відповідь, 15 червня 2023 року адвокат ОСОБА_29 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у зв`язку із тим, що саме це управління є розпорядником запитуваної інформації (у попередньому запиті) та запитав аналагочну за змістом інформацію щодо звернення перелічених осіб саме до Відділу Держгеокадастру у Межівському районі ГУД у Дніпропетровській області.

Тож, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, уважає доводи касаторів слушними, оскільки суди не вказали, на підставі яких саме доказів вони дійшли висновку, про те, потерпілий двічі (до і після ліквідації Відділу Держгеокадастру у Межівському районі ГУД у Дніпропетровській області) звертався до держегеокадастру для отримання копій документів на землю та з різних причин, зважаючи, що адвокатські запити стосувалися саме звернення до Відділу Держгеокадастру у Межівському районі ГУД у Дніпропетровській області, а тому твердження судів про те, що таке звернення мало місце після ліквідації вказаного органу є передчасним. Відповідно слушними є доводи касаторів про те, що суди належним чином не мотивували своє рішення в частині спростування версії сторони захисту про підкидання вказаних документів засудженому.

Крім того, захисники стверджували про те, що стороною обвинувачення не доведено факт знаходження у сейфі 50 000 доларів США на момент розбійного нападу, з огляду на те, що у справі наявна лише копія розписки, у якій до того ж зазначені неправильні ініціали потерпілого. Також сторона захисту зауважувала, що у разі повернення боргу (як про це вказує потерпілий) розписка повинна була бути повернута, знищена або ж повинна бути розписка про повернення боргу. Також сторона захисту фактично ставила під сумнів знаходження цієї розписки у потерпілого, зважаючи, що строк позовної давності сплинув.

Сторона захисту також звертала увагу на те, що у заяві про перелік викраденого майна потерпілий вказував суму в розмірі 10 000 доларів. Вважала, що така непослідовність у наданих відомостях потерпілим також ставить під сумнів наявність коштів, які перебували у викраденому сейфі, та відповідно і суму. Зауважувала про неправильність встановленої валюти позики.

У свою чергу прокурор у касаційній скарзі зазначив, що судами не встановлено та не з`ясовано, кому саме належали грошові кошти: ОСОБА_8 чи юридичній особі ФГ «Птиця», не надано оцінку зазначенню у тексті розписки про отримання ОСОБА_19 грошей від особи, яка має інші ініціали ніж потерпілий.

Так, обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, суди посилалися на те, що потерпілий ОСОБА_8 у своїй заяві від 25 жовтня 2018 року вказав, що невідомі особи проникли на територію фермерського господарства, звідки викрали сейф з грошовими коштами, документацію підприємства та інше. Під час допиту останній зазначив, що сума грошових коштів, яка зберігалась у сейфі складала 50 000 доларів США, на підтвердження чого надав копію розписки (договору позики) від 14 червня 2012 року, проте у визначений день вказана суми коштів повернута не була, тому з урахуванням прострочки позичальник повернув суму у розмірі 50 000 доларів США, яку потерпілий зберігав у сейфі.

Також суди встановили, що згідно з указаною розпискою гр. ОСОБА_19 , 14 червня 2012 року отримав від ОСОБА_8 у позику 20 тисяч євро та 10 тисяч доларів США та зобов`язався загальну суму коштів повернути до 30 листопада 2012 року.

З урахуванням викладеного, а також того, що потерпілий ОСОБА_8 протягом тривалого часу здійснює підприємницьку діяльність, займається фермерським господарством, пославшись на норми цивільного законодавства, суди дійшли висновку, що об`єктивно вказана сума може належати останньому у якості прибутку від здійснення діяльності, отже відсутні об`єктивні дані на спростування суми завданої шкоди.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, у заяві про перелік викраденого майна потерпілий зазначив суму в розмірі 10 000 доларів США. Надалі вказував про те, що у сейфі перебувало 50000 доларів США. Разом з тим, у судовому засіданні пояснював, що у Межівському відділі поліції не повідомляв про суму коштів, бо там нікому не довіряє. Коли справою стала займатися Синельниківська поліція, то повідомив останніх про кошти. На момент злочину він був у шоковому стані, тому не міг зрозуміти до кінця, що зникло. Він з 2002 року по сьогоднішній день є приватним підприємцем, тому має такі кошти.

Тож, зважаючи на викладене, висновки суду з цього приводу містять протиріччя та залишилися не вмотивованими належним чином.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 99 КПК України сторона зобов`язана надати іншій стороні можливість оглянути або скопіювати оригінали документів, зміст яких доводився у передбаченому цією статтею порядку.

Частина 3 ст. 358 КПК України передбачає, що, якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

Однак апеляційний суд не мотивував своє рішення належним чином в частині достовірності наданих копій документів, які покладені в основу обвинувального вироку.

Тож такі відповіді апеляційного суду є формальними та немотивованими, адже версія сторони захисту, яка наполягала на недоведеності розміру грошових коштів у сейфі та їх наявності в цілому, дати отримання копій державних актів на землю, які згодом знайшли у засудженого, залишилась без належної уваги суду.

Також поза увагою апеляційного суду залишились доводи сторони захисту про порушення процедури продовження строків досудового розслідування. Так, зокрема, сторона захисту вказувала, що постанова керівника Синельниківської місцевої прокуратури від 05 січня 2021 року про продовження строків досудового розслідування до трьох місяців передувала відповідному клопотанню слідчого, яке погоджене прокурором тієї ж прокуратури, від 06 січня 2021 року. Крім того, не перевірені залишилися доводи сторони захисту про те, що 09 лютого 2021 року слідчий суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області розглянув та задовольнив клопотання про продовження строків досудового розслідування до п`яти місяців за відсутності сторони захисту, не перевіривши, чи отримувала протилежна сторона таке клопотання, що порушило права засуджених на захист.

Апеляційний суд також не мотивував своє рішення щодо відсутності в реєстрі кримінального провадження відомостей про постанову про визначення групи слідчих від 18 травня 2020 року, яка була надана безпосередньо апеляційному суду.

Без відповіді також залишились доводи сторони захисту про те, що розміри сейфа, який було знайдено в ході огляду місця події, та розміри, які зазначений у наданій потерпілим квитанції, мають відмінності.

Суд апеляційної інстанції також не звернув увагу на доводи сторони захисту щодо проголошення 01 червня 2023 року ухвали відбулося без фіксації та за відсутності секретаря судового засідання.

Тож, залишаючи без ефективної відповіді вищевикладені доводи сторони захисту, апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, що суперечить положенням статей 370, 419 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення касаційних скарг та скасування ухвали апеляційного суду на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить урахувати вказане в постанові суду касаційної інстанції, ретельно перевірити доводи апеляційних та касаційних скарг, безпосередньо, за наявності для цього передбачених у законі підстав, дослідити необхідні докази, проаналізувати й оцінити їх у сукупності, і, дотримуючись приписів кримінального та кримінального процесуального законів, постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, навівши докладні, послідовні мотиви його ухвалення.

Отже касаційні скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Водночас, згідно з приписами ч. 3 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.

Ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, зокрема можливого переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі, Верховний Суд вважає, що ОСОБА_11 необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_11 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 05 липня 2025 року включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3