Номер провадження: 11-кп/813/649/25
Справа № 511/2290/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову в повторному дослідженні доказів

23.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про повторне дослідження доказів в межах розгляду апеляційної скарги прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 квітня 2024 року в кримінальному провадженні №0000036 від 13.01.2020 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт.Красні Окни Одеської області, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та його виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить виправдувальний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Прокурор вважає, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, а тому підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Також прокурор зазначає, що в порушення ст.ст. 94, 370, 374 КПК України, при ухваленні виправдувального вироку місцевим судом не здійснено належну оцінку сукупності зібраних стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, не вмотивовано належним чином підстави, з яких суд відкидає сутність доказів обвинувачення та враховує позицію сторони захисту.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує наступними доводами:

1)виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином не надав оцінку зазначеній в обвинувальному акті ролі у кримінальному провадженні свідка ОСОБА_10 (здійснював діяльність з супроводження розмитнення транспортних засобів), вдавшись до зазначення у своєму висновку нібито необхідної поведінки свідка ОСОБА_10 за обставин кримінального провадження (брати безпосередню участь у митному оформленні автомобілів, здійснювати безпосередню процесуальну діяльність з супроводження митного оформлення, отримати на це відповідний дозвіл), що одночасно є виходом суду за межі з`ясування обставин, які підлягають доказуванню відповідно до положень ст. 91, ч. 1 ст. 337 КПК України. Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо ролі свідка ОСОБА_10 у кримінальному провадженні та неправдивості його показань є необґрунтованими, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, містять істотні суперечності, частково прийняті за межами з`ясування обставин, які підлягають доказуванню, що є невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, тобто порушенням ст.ст. 84, 91. 94, 337. 370,374, 411 КПК України;

2)показання обвинуваченого ОСОБА_8 , надані в судовому засіданні, не підтверджуються жодним доказом та є просто версією сторони захисту. До того ж, визнаючи послідовними покази обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції без перевірки, підтвердження чи спростування фактично визнав, що ОСОБА_10 працівник правоохоронного органу, що взагалі не відповідає дійсності;

3)станом на момент написання заяви, початку досудового розслідування та документування протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , свідок ОСОБА_10 фактично був особою, яка здійснювала діяльність з супроводження розмитнення транспортних засобів, про що зазначено в обвинувальному акті. Як з показань, наданих свідком ОСОБА_10 під час досудового розслідування, так і наданих під час судового розгляду, змісту спілкування між свідком ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_8 , наявного в матеріалах про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, встановлено, що ОСОБА_10 був особою, яка володіє відомостями з оформлення вказаним митним постом конкретних транспортних засобів, зокрема їх найменування, ідентифікаційних ознак, походження, факту подачі необхідних документів для митного оформлення кожного транспортного засобу, тобто ОСОБА_10 був особою, яка від імені осіб, зацікавлених у законному порядку розмитнення конкретних транспортних засобів, здійснює діяльність з супроводження розмитнення конкретних транспортних засобів, а не консультант із вказаних питань;

4)до повноважень обвинуваченого ОСОБА_8 , як керівника митного посту «Кучурган», входили як особисте здійснення митного оформлення транспортних засобів, так і надання вказівок та контроль за роботою підпорядкованих працівників, які уповноважені здійснювати таке оформлення. З урахуванням встановлених під час досудового розслідування обставин кримінального правопорушення, наведених у обвинувальному акті, як під час висловлення вимоги щодо надання неправомірної вигоди ОСОБА_10 , так і під час неодноразового одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_8 достовірно розумів свої службові повноваження, відповідно до яких може умисно шляхом надання вказівок підпорядкованим працівникам заблокувати законне розмитнення транспортних засобів, або умисно сприяти безперешкодному їх розмитненню. Саме за вчинення таких дій з використанням наданого службового становища у ОСОБА_8 і виник злочинний умисел спрямований на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 ;

5)обвинуваченим ОСОБА_8 з урахуванням свого службового становища спеціально та умисно створено умови, за яких митне оформлення транспортних засобів, супроводження яких здійснював ОСОБА_10 , було неможливим навіть у встановленому законом порядку. Як результат, обвинувачений ОСОБА_8 досягнув свого злочинного умислу та двічі одержав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду за безперешкодне митне оформлення вказаних транспортних засобів (тобто ОСОБА_8 фактично усунув перешкоди митного оформлення, які сам і створив).;

6)матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних даних про те, що ОСОБА_10 діяв за дорученням працівників поліції, є агентом правоохоронних органів або є особою залежною чи підпорядкованою їм. Відсутні в матеріалах справи й будь-які докази, які б свідчили про те, що правоохоронні органи вийшли за межі пасивного розслідування протиправної діяльності обвинуваченого ОСОБА_8 та шляхом психологічного тиску спровокували його на вчинення злочину. В свою чергу, порушуючи у виправдувальному вироку питання щодо нібито наявності провокації у діях правоохоронного органу у зв`язку із співпрацею ОСОБА_10 з правоохоронними органами, суд першої інстанції не здійснив належну перевірку дій правоохоронного органу на предмет наявності вищезазначених критеріїв;

7)висновки суду першої інстанції щодо порушення процесуального порядку під час реєстрації відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР є необґрунтованими, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

8)результатом проведення контролів за вчиненням злочину є підтвердження викладених у заяві ОСОБА_10 фактів систематичного вимагання та одержання ОСОБА_8 неправомірної вигоди. В свою чергу, судом першої інстанції зроблено хибний висновок щодо цілей постанов прокурора про проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Згідно висновку суду відповідно вказаних процесуальних рішень прокурорів, оперативний підрозділ мав би змоделювати ситуацію, у якій в оточенні ОСОБА_8 утворилося б враження, що реально вчинений злочин, тобто результати імітування мали носити відкритий характер, очевидний для сторонніх осіб. Разом з тим, будь-якої вказівки від прокурорів до оперативного підрозділу щодо моделювання ситуації, утворення враження у оточенні ОСОБА_8 вказані процесуальні рішення (постанови) не містять, відповідно такі дії оперативним підрозділом не вчинялись;

9)надаючи оцінку зафіксованим обставинам зустрічей ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції спромігся лише зробити висновок щодо відсутності ознак вимагання неправомірної вигоди у діях ОСОБА_8 , залишивши поза увагою обставини кримінального провадження, відповідно до яких кваліфікуюча ознака вимагання неправомірної вигоди у діях ОСОБА_8 вбачається з урахуванням його службового становища при створенні перед ОСОБА_10 умов, за яких останній вимушений був надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів, як особи яка забезпечувала законне розмитнення транспортних засобів;

10)суд ухвалюючи виправдувальний вирок, дійшовши висновку про одержання 16.07.2020 на території митного посту «Кучурган» у салоні автомобілю обвинуваченим ОСОБА_8 грошових коштів у сумі 800 доларів США від ОСОБА_10 , тобто зазначаючи у вироку факт одержання неправомірної вигоди обвинуваченим, при цьому не визнаючи наявності кваліфікованої ознаки «вимагання» неправомірної вигоди, не навів мотивів відсутності підстав для використання свого права, передбаченого ч.3 ст.337 КПК України, та не розглянув питання щодо наявності чи відсутності у діях обвинуваченого, з урахуванням наведених у вироку обставин події, ознак одержання неправомірної вигоди чи складу іншого кримінального правопорушення.

Під час апеляційного розгляду прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 заявив клопотання, в якому просить повторно дослідити та надати оцінку письмовим доказам, дослідженим судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав клопотання; думку захисника та обвинуваченого, які заперечували проти його задоволення; перевіривши матеріали кримінального провадження; колегія суддів вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Частинами 1, 2 статті 22 КПК України (далі - КПК) передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.6 ст.22 КПК, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом наведеної норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Колегія суддів зауважує, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Наведена позиція апеляційного суду кореспондується з висновком Верховного Суду в постанові від 10.02.2021 року (справа №127/14811/17).

У постанові від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17) Верховний Суд також зазначив, що на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Також колегією суддів враховується правова позиція Верховного Суду в постанові по справі №712/2341/15-к, відповідності до якої, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання, щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Крім того, колегія суддів наголошує, що прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що положеннями ст.ст. 412, 415 КПК встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Однак, в апеляційній скарзі прокурор не зазначив передбачених ст.ст. 412, 415 КПК обставин, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції, та слугують підставою для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в клопотанні про повторне дослідження доказів прокурор, який подав апеляційну скаргу та прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , не конкретизують, які порушення вимог процесуального закону допущені судом першої інстанції під час дослідження доказів, слугують підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Таким чином, під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не наведено та колегією суддів не встановлено будь-яких обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та які слугують підставою для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

З огляду на те, що прокурор в апеляційній скарзі не ставить питання про ухвалення апеляційним судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 , а просить призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для повторного дослідження доказів, оскільки такий алгоритм розгляду справи на стадії апеляційного перегляду вироку, жодним чином не може вплинути на рішення апеляційного суду, з урахуванням вимог апеляційної скарги прокурора.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав, які в розумінні положень ст.404 КПК та з урахуванням вимог ст.ст. 412, 415 КПК, дають можливість суду апеляційної інстанції повторно дослідити письмові докази, у зв`язку з чим клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.24, 332, 350, 370, 404, 405, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про повторне дослідження доказів в межах розгляду апеляційної скарги прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 квітня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000036 від 13.01.2020 року щодо ОСОБА_8 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4