Номер провадження: 11-кп/813/1676/25
Справа № 469/1644/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

24.04.2025 року м. Одеса

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши на відповідність вимогам ст.ст. 392, 396 КПК України апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 21.03.2025 року в кримінальному провадженні №0002581 від 25.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

Ухвалою Верховного суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 14.04.2025 року задоволено подання Миколаївського апеляційного суду та кримінальне провадження №0002581 від 25.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, передано на розгляд до Одеського апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів провадження, на розгляді Березанського районного суду Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження №0002581 від 25.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинуваченим ОСОБА_4 заявлено клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст.401 КК України.

20.03.2025 року місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання обвинуваченого, про що постановлено відповідну ухвалу, в судовому засіданні оголошено перерву до 15.04.2025 року (згідно журналу судового засідання від 20.03.2025 року, а.п.37-39).

Мотивуючи прийняте рішення, районний суд зазначив, що обвинуваченому ОСОБА_4 вже була надана можливість захищати державу від повномасштабної агресії рф, та він був звільнений від відбування покарання 22 травня 2024 року Казанківським районним судом Миколаївської області, проте, обвинувачений такою можливістю не скористався, самовільно, всупереч чинного законодавства та обов`язків, покладених на нього ухвалою суду, залишивши місце служби.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу районного суду від 20.03.2024 року, постановити нову, якою звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст.401 КК України та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги адвокат зазначає, що обвинувачений ОСОБА_4 проходив військову службу, до кримінальної відповідальності за ст.ст. 407, 408 КК України раніше не притягувався, добровільно звернувся до прокурора та суду про звільнення його від кримінальної відповідальності, а також надав суду лист командира військової частини про письмову згоду на подальше проходження обвинуваченим військової служби.

Перевіривши зміст апеляційної скарги та її вимоги, суддя-доповідач приходить до висновку про таке.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачає забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Це означає, що Конституція України забезпечує можливість апеляційного перегляду саме справи, що реалізується шляхом оскарження судових рішень, якими завершено розгляд справи (кримінального провадження) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).

Частина 1 ст. 24 КПК України (далі КПК) встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Порядок та перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку чітко визначено та регламентовано Главою 31 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Згідно ч.2 ст.392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Як вбачається із апеляційної скарги захисник оскаржує ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст.401 КК України. Вказана ухвала постановлена в ході судового розгляду кримінального провадження, в якому судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Враховуючи вище зазначене, суддя-доповідач вважає, що судом першої інстанції постановлена ухвала, яка згідно з положеннями КПК, на даній стадії кримінального провадження, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Суддя-доповідач звертає увагу апелянта на те, що права та свободи людини і громадянина, у відповідності до ст. 55 Конституції України, захищаються судом, при цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Разом з цим, специфіка кримінальної процесуальної діяльності визначає особливу процедуру оскарження дій (бездіяльності) і рішень осіб, які її здійснюють, водночас право на оскарження у кримінальному процесі забезпечується встановленням у нормах КПК порядку і строків подання (у деяких випадках і розгляду) скарг на дії (бездіяльність) і рішення суду, слідчого судді, прокурора, слідчого.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

У рішенні від 27.01.2010 року у справі №3-рп/2010 Конституційний суд України дійшов висновку (абзац другий підпункту 3.2), що апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження.

У рішенні від 11.03.2011 року у справі №2-рп/2011 Конституційний Суд України (пп.3.3 п.3 мотивувальної частини) зазначив, що «Верховна Рада України в законах України визначає судочинство та судоустрій і підсудність справ як їх елемент, а також може встановлювати випадки, в яких не допускається апеляційне, касаційне оскарження рішення суду (п.14 ч.1 ст.92, п 8 ч.1 ст.129 Конституції України).

Відповідно до вищезазначеного, Конституційний суд України зробив висновок про те, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Таким чином, слід констатувати, що саме за допомогою чіткого визначення в Кримінальному процесуальному законі України порядку і переліку тих ухвал суду, які підлягають апеляційному оскарженню, знаходить свою реалізацію конституційний припис закріплений в п.8 ч.1 ст.129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення.

Тобто, з дослівного змісту зазначеної норми Основного Закону можна зробити висновок, що Законом встановлена можливість апеляційного оскарження всіх рішень суду першої інстанції, але тих, які ухвалені за результатами судового розгляду справи (судового провадження). Разом з цим, на теперішній час офіційного тлумачення, в тому числі Рішення Конституційного суду України, терміну «забезпечення права на апеляційний перегляд справи», в контексті положень п.8 ч.1 ст.129 Конституції України (в редакції Закону №1401-VIII від 02.06.2016), не існує.

Таким чином, із системного аналізу наведених норм Конституції України, кримінального процесуального закону та правових висновків Конституційного суду України можна зробити висновок, що конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, що регламентовано положеннями ст.55 Конституції України та ст.ст. 24, 392 КПК.

Виконуючи вимоги ч. 5 ст.9 КПК, суддя-доповідач, вирішуючи питання щодо можливості апеляційного перегляду оскарженої ухвали суду також враховує правові позиції Європейського суду з прав людини стосовно доступу до правосуддя.

Так, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), визнано Україною, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (1998р.) зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У рішенні у справі «Мельник проти України» (2006р.), ЄСПЛ зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

У рішенні у справі «Воловік проти України» (2007р.), Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ)зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження.

У рішенні у справі «Скорик проти України» (2008р.) ЄСПЛ нагадав, що «відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції.

Таким чином, з урахуванням правових позицій Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, які були сформовані під час розгляду й вирішення справ і втілились у судових рішеннях, можливо дійти ґрунтовного висновку, що їх правові позиції повністю збігаються, взаємодоповнюються та взаємооб`єднуються щодо забезпечення гарантування загальних принципів права особи на судовий захист, у тому числі забезпечення апеляційного оскарження рішень суду, за визначеною Конституцією України та Кримінальним процесуальним Кодексом України процедурою.

Частиною 4 статті 399 КПК регламентовано, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги наведене, керуючись ч.1 ст.5 КПК, яка визначає, що апеляційний суд зобов`язаний прийняти рішення згідно з положеннями КПК, чинними на момент прийняття такого рішення та, виходячи зі змісту ст.ст. 392, 398, 399 КПК, які містять вичерпний перелік судових рішень, які відповідно до діючого КПК, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час судового провадження та регламентують дії судді-доповідача після отримання апеляційної скарги, суддя-доповідач, виконуючи вимоги ч.4 ст.399 КПК вважає, що у відкритті провадження за апеляційною скаргою слід відмовити, оскільки ухвала суду постановлена під час судового провадження, до ухвалення судового рішення, передбаченого ч.1 ст.392 КПК, а тому окремому оскарженню не підлягає.

За наведених обставин, суддя-доповідач вважає, що у відкритті провадження слід відмовити та повернути апеляційну скаргу особі, яка її подала, разом із доданими матеріалами.

Керуючись ст.ст. 392, 399 КПК України, суддя-доповідач,

постановив:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 21.03.2025 року в кримінальному провадженні №0002581 від 25.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу разом із апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня набрання законної сили до Верховного суду.

Суддя

Одеського апеляційного суду ОСОБА_2