ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 635/ 1606 /22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_8
Провадження №: 11-кп/818/ 1005 /25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_9
Категорія: ч.1 ст.119 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_9, суддів ОСОБА_10 та ОСОБА_11, при секретареві ОСОБА_12, з участю прокурора ОСОБА_13, з участю захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_14, з участю потерпілої ОСОБА_2 та її представника - адвоката ОСОБА_15, без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме - обвинуваченого, інших потерпілих, належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_14 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 30.01.2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, який обіймає посаду номера обслуги 2 зенітно-артилерійського відділення 1 зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , військовослужбовець у військовому званні солдат, не одружений, не засуджений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, з іспитовим строком 3 (три) роки та покладено обов`язки в силу ч. 1 ст. 76 КК України:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, служби, роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та від імені ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від імені якого діє ОСОБА_2 , суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 коп. та 23733 (двадцять три тисячі сімсот тридцять три) гривні 00 коп. на його утримання, у зв`язку зі смертю годувальника, починаючи з дня смерті ОСОБА_4 , щомісячно, починаючи з 25.09.2022 до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 - відмовлено в повному обсязі.

Також вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат та арешту майна, відповідно до вимог ст. ст.100,126,174 КПК України.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_1 обвинувачується у тому, що 24.09.2022, приблизно о 23 годині 45 хвилин, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , другого зенітно артилерійського відділення 1 зенітно артилерійського взводу роти вогневої підтримки, перебуваючи на спостережному пункті "Червоний", розташованому на території с. Мороховець Харківського району Харківської області, виконуючи завдання за призначенням, щодо відбиття збройної агресії російської федерації, а саме - спостереження за діями диверсійно розвідувальних груп збройних сил рф у безпосередній близькості до Державного кордону України, не розібравшись хто саме перед ним знаходиться, хоча мав можливість та повинен був це зробити, проявивши злочину недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен і міг їх передбачити, із закріпленої за ним вогнепальної зброї - автомат типу АК-74 НОМЕР_2, яка була знята із запобіжника та переведена на режим автоматичної стрільби, із досланим патроном до патронника, шляхом натискання на спускову скобу пальцями правої руки з положення лежачі на спині, здійснив шість пострілів короткими чергами у бік водія військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок чого спричинив останньому сліпе проникаюче вогнепальне кульове поранення тулуба, що бере свій початок шкірною раною на правій бічній поверхні грудної клітки, що супроводжується саднами навколо неї із ушкодженням підшкірної жирової клітковини, міжреберних м`язів та пристінкової плеври, розтрощенням хрящової частини 8 ребра праворуч по передній паховій лінії в проекції шкірної рани, наскрізними ушкодженнями правого куполу діафрагми на 1,5 см. доверху від місця кріплення його до реберної дуги, правої частки печінка та правого куполу діафрагми в місці прилягання задньої поверхні правої частки печінки, наскрізним ушкодженням нижньої частки правої легені та сліпо закінчується в товщі правої бічної поверхні тіла 10 грудного хребця: наскрізне вогнепальне кульове поранення правої верхньої кінцівки на рівні проекції правого ліктьового суглоба, що бере свій початок шкірною раною на заднє внутрішній поверхні рівня проекції правого ліктьового суглоба, що супроводжується ушкодженнями підшкірної жирової клітковини та м`яких тканин, уламковим переломом правої плечової кістки безпосередньо доверху від ліктьового суглобу, ушкодженнями підшкірної жирової клітковини та м`яких тканин та відкривається шкірними ранами на передній поверхні правого плеча та на передній поверхні правого передпліччя.

24.09.2022 року приблизно о 24:00, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, при транспортуванні з спостережного пункту "Червоний", що розташований на території с. Мороховець Харківського району Харківської області для надання медичної допомоги до бригадного пункту евакуації, внаслідок отримання вищевказаних тілесних ушкоджень, настала смерть ОСОБА_4 . Причиною смерті ОСОБА_4 стала крововтрата, що розвинулась в результаті сліпого проникаючого вогнепального поранення тулуба. Між вказаним сліпим проникаючим вогнепальним пораненням тулуба та смертю ОСОБА_4 мається причинний зв`язок.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції в частині цивільного позову, захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_14, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуваний вирок, в частині часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_2 та відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на відсутність підстав для задоволення цивільного позову ОСОБА_2 , зокрема, у зв`язку з отриманням потерпілою стороною відшкодування у формі виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю ОСОБА_4 .

Як зазначає захисник, життя та здоров`я військовослужбовця є застрахованим на випадок загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 «Про затвердження Порядку призначення виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби військовому резерві»

А тому, в період військового часу матеріальна та моральна шкода потерпілій стороні мала бути відшкодована державою, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у формі одноразової грошової допомоги, відповідно до якої, особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1- 2 цієї постанови, а також їх смерті, внаслідок поранення (контузії, травми каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема, на тимчасово окупованій рф території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення, (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн гривень.

Як зазначає захисник, під час судового розгляду, це питання стороною захисту не порушувалося, з підстав делікатності, а потерпіла сторона про це не зазначала.

Також захисник не погоджується з розміром позовних вимог, у зв`язку з його збільшенням до 4 млн. 062 тис. 589 грн., яке здійснила позивач ОСОБА_2 , посилаючись на довідку від 28.01.2023 та мотивуючи це збільшенням доходу загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 в період з червня по серпень 2022 року.

Захисник вважає, що позивачем невірно визначений розмір доходу військовослужбовця ОСОБА_4 у період з червня по серпень 2022 року, з огляду на те, що військова служба є різновидом трудових відносин між державою та працівником (військовослужбовцем), який отримує плату - грошове забезпечення, яке складається з: 1) щомісячних основних виплат (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років); 2) щомісячних додаткових виплат (підвищення посадового окладу, різноманітні надбавки, доплати та винагороди постійного характеру, а також премія); 3) одноразових виплат (винагороди та допомоги, які надаються за певних обставин.

На думку захисника, збільшення доходу період з червня по серпень 2022 року загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 , відбулось за рахунок одноразових виплат (винагороди), у зв`язку із безпосередньою участю останнього у бойових діях, тобто, таке збільшення відбулось не з підстав збільшення щомісячних грошових виплат або щомісячних додаткових виплат, передбачених грошовим забезпеченням військовослужбовця, а за рахунок одноразових виплат.

Тому, на переконання захисника, розмір доходу військовослужбовця ОСОБА_4 у період з червня по серпень 2022 року позивачем визначений невірно, а повинен визначатись у будь-якому-разі, з розміру щомісячних основних та додаткових виплат, а суд, на думку захисника, скорегував середньомісячний розмір доходу військовослужбовця ОСОБА_4 в період з червня по серпень 2022 року, як середньоарифметичний за цей період.

Захисник вважає, що збільшення середньомісячного розміру доходу військовослужбовця ОСОБА_4 в період з червня по серпень 2022 року відбулося за рахунок одноразової виплати: винагороди та допомоги, які надаються за певних обставин, а саме, за безпосередню участь у бойових діях, а не за рахунок щомісячних основних чи додаткових виплат. На думку захисника, вірним було б робити розрахунок тільки щомісячних основних чи додаткових виплат, а одноразова виплата: винагороди та допомоги, які надаються за певних обставин, не має прийматися до розрахунку середньомісячного розміру доходу військовослужбовця.

Захисник вважає, що відсутні також підстави для задоволених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, з огляду на те, що життя та здоров`я військовослужбовця є застрахованим, тому, відшкодування шкоди не поширюється на військовослужбовців, осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ і деякі інші категорії осіб, порядок та умови страхування яких, установлено спеціальним законодавством.

Посилаючись на Постанову № 4 від 31.03.1995 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де зазначено, зокрема у п.8 вказаної Постанови, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею, в порядку регресу (статті 130, 132-134 К3пП, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого) Оскільки у даних обставинах потерпілий ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_6 є військовослужбовцями, тобто перебували, а останній перебуває на цей час, у трудових відносинах із роботодавцем (державою), то підстави для задоволення позовних вимог частині відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки потерпіла сторона мала отримати належне відшкодування від держави у розмірі 15 млн., у формі одноразової грошової виплати за загибель військовослужбовця ОСОБА_4 . До того ж, як вказує захисник, заявлений цивільний позов не обґрунтовується недостатньою компенсацією з боку держави або іншими доводами і аргументами щодо невиплати державою компенсації потерпілій стороні. А тому вважає, що у задоволені позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , має бути відмовлено.

Крім того, як зауважив захисник, з боку ОСОБА_1 , була запропонована пропозиція частково, у межах фінансових можливостей, сплатити цивільний позов, у зв`язку з чим, він прохав надати реквізити для сплати цивільного позову, які на цей час відхилені потерпілою стороною (копія пропозиції надіслана на адресу позивача ОСОБА_2 та долучена до матеріалів справи), що, на думку захисника, свідчить про невпевненість потерпілої сторони у правомірності заявлених позовних вимог, з підстав отримання нею одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_4 , тому вичікує на постановлення вироку у справі із задоволеними або частково задоволеними позовними вимогами, тобто, отримає таке відшкодування двічі у разі задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, просить відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 у повному обсязі

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу захисника обвинуваченого та просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок законним та обґрунтованим.

Потерпіла ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого та просили залишити в силі вирок суду першої інстанції, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник потерпілої ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, в яких просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а вирок залишити без змін.

Як зазначила представник потерпілої, право особи, права якої порушено, у даному випадку, внаслідок вчиненого злочину проти члена сім`ї, гарантоване положеннями ст. 23 ЦК України, відповідно до ч.ч.1,2 якої, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів.

Як зазначає представник потерпілої, з огляду на положення ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті, а відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів, а моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Як наголошує представник потерпілої, саме внаслідок вчиненого відповідачем ОСОБА_1 злочину, ОСОБА_2 , було завдано сильних моральних (душевних) страждань, що викликані втратою рідної людини чоловіка ОСОБА_4 , що є невідворотним та невідновним наслідком дій ОСОБА_1 . Окрім цього, як наголошує представник, у зв`язку із смертю чоловіка ОСОБА_4 , моральної шкоди було завдано малолітньому синові ОСОБА_3 , що виявилася у його душевних стражданнях, а право на відшкодування шкоди дитині, яка була на утриманні потерпілого, гарантоване ст. 1200 ЦК України, згідно якої, у разі смерті потерпілого, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання, від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті, шкода відшкодовується, зокрема, дитині до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). З огляду на це, представник потерпілої вважає, що син померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , який є малолітнім та залишився без батька, має право на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника.

При цьому, як зауважує представник потерпілої, право членів сім`ї на отримання виплат у зв`язку зі смертю військовослужбовця, передбачених постановою КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та постановою КМУ №975 від 25.12.2013 p «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або частково втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби військовому резерві», жодним чином не впливає на право таких членів сім`ї вимагати відшкодування завданої їм матеріальної та моральної шкоди, гарантованої, зокрема, ст. 23 та ст. 1200 ЦК України. Виплати військовослужбовцям та членам їх сімей та відшкодування матеріальної моральної шкоди не є взаємозамінними поняттями, не пов`язані між собою та не виключають одна одну. А тому, посилання захисника на отримання позивачем одноразової грошової допомоги або будь яких інших виплат, пов`язаних зі смертю її чоловіка, як військовослужбовця, на думку представника, не є підставою для звільнення особи, яка вчинила злочин, від обов`язку відшкодувати завдану таким злочином матеріальну та моральну шкоду.

Крім цього, представник потерпілої не погоджується із запропонованим захисником обвинуваченого, розрахунком середньомісячного доходу загиблого ОСОБА_4 , з розрахунку тільки щомісячних основних та додаткових виплат, виходячи з того, що відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-X1, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначає представник потерпілої, п.п.2,4 ст.9 вищевказаного Закону України №2011-XІI визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються КМУ та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, передбачений Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, в першому розділі якого передбачено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам. Пунктом 2 Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як зазначає представник потерпілої, до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать посадовий оклад, оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років, а до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення - підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди, допомоги.

Як визначено у ч.2 ст.1200 ЦК України, особам, визначеним у пунктах 1-5 ч.1 ст.1200 ЦКУ, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого, з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Враховуючи, що вказана стаття не передбачає порядку обрахунку середньомісячного доходу, то, захисник вважає, що керуватись необхідно ст.8 ЦК України, відповідно до якої, при обрахунку середньомісячного доходу ОСОБА_4 слід керуватись положеннями абз. 2 ч. 1 ст.1197 ЦК України, згідно з якою, середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності, внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я.

А тому, як вважає представник потерпілої, виходячи з вимог абз.2 ч.1 ст. 1197 ЦК України, середньомісячний дохід обчислено за три останні місяці, які передували дню смерті ОСОБА_4 , а саме: 91 189, 19 грн., виходячи з довідки від 28.01.2023 військової частини НОМЕР_1 , де проходив службу чоловік ОСОБА_2 , де вказано, що ОСОБА_4 отримав: за червень 2022 року суму у розмірі 48 115, 65 грн.; за липень 2022 року - суму у розмірі 112 619, 68 грн. і за серпень 2022 - суму у розмірі 112 832, 24 грн.

У зв`язку з вищевикладеним, вважає, що висновки сторони захисту щодо необхідності виключення із середньомісячного доходу загиблого отриманих ним сум одноразових виплат у вигляді винагород та доходів, є хибними.

Також представник потерпілої не погоджується з висновками захисника обвинуваченого щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, з огляду на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є військовослужбовцями та перебували у трудових відносинах з роботодавцем (державою). При цьому, представник потерпілої посилається на норми ч.2 ст.127 та ч.ч.1,5 ст.128 КПК України, згідно з якими, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, а особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/ або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. А у разі, якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не зрегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Представник потерпілої вважає, що відповідно до положень ч.1 ст.1166, ч.2 ст.1167, ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону, в повному обсязі особою, яка її завдала та незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Як зазначає представник потерпілої, відповідальність юридичної або фізичної особи, настає лише у разі, коли особа з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами в трудових (службових) відносинах та під час їх виконання, з урахуванням положень статей 1172, 1174 Цивільного кодексу України. Враховуючи, що на момент скоєння кримінального правопорушення обвинувачений не виконував жодних обов`язків військової служби, оскільки використання обвинуваченим вогнепальної зброї стосовно інших військовослужбовців не входило до його службових обов`язків, то в даному випадку, завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним службових обов`язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником.

Представник потерпілої вважає, що з урахуванням положень статей 1172, 1174 ЦК України, для покладення на державу відповідальності за наслідками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності так і спеціальних, зокрема, перебування у трудових (службових) відносинах з державою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Проте, в даному випадку, завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним службових обов`язків, не створює відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником.

Як зазначає представник потерпілої, не визнається джерелом підвищеної небезпеки поводження зі зброєю, але діяльність з організації стрілянини до таких належить, бо при зосередженні зброї в одному місці, попри знання пристрою, механізму дії і проведення інструктажу з безпеки, виникає вірогідність заподіяння шкоди третім особам. А тому, з огляду на викладене, представник потерпілої вважає, що положення ст. 1172 ЦК України не можуть застосовуватися до правовідносин, що є предметом даного судового розгляду.

Крім того, на переконання представника потерпілої, згідно роз`яснень, викладених в листі Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців», військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та Інших військових формувань, відповідно до Закону України від 25.03.92 № 2232-XІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» , а військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. А тому, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

У зв`язку з чим, представник потерпілої вважає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Виходячи з вищевикладеного, представник потерпілої вважає вимоги апеляційної скарги сторони захисту, незаконними, необґрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку потерпілої та її представника щодо апеляційних вимог, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким із учасників не оспорюються, тому судом апеляційної інстанції вирок в цій частині не переглядається.

Колегія суддів вважає, що рішення суду щодо наявності підстав для задоволення цивільного позову потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, а також розрахунок суми шкоди, які підлягають стягненню, зроблені на підставі низки досліджених доказів, які походять з різних джерел, що безпосередньо стосуються події злочину, його наслідків, у зв`язку з чим є належними та допустимими доказами.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності підстав для стягнення з обвинуваченого ОСОБА_1 моральної шкоди з підстав отримання потерпілою одноразової грошової допомоги від держави, внаслідок загибелі військовослужбовця ОСОБА_4 , колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, при цьому цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст.ст. 32, 56 Конституції України, гарантоване право кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Частиною другою статті 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Цивільне законодавство України, під моральною шкодою розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті; шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; при цьому особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди, при цьому відповідно до частини третьої вказаної статті, особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпілою ОСОБА_2 до суду була подана позовна заява про стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_2 та на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., на кожного (т.1 а.с.30-36), а також відшкодування, у зв`язку зі смертю годувальника на користь ОСОБА_3 , у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) померлого ОСОБА_4 , які були нею в наступному змінені в частині розміру відшкодування ОСОБА_3 , у зв`язку зі смертю годувальника, який потерпіла зазначила у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) померлого ОСОБА_4 , а саме - 45 594, 60 грн. (т.1 а.с.264-714)

Судом першої інстанції було частково задоволено вказаний цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди та виплат, у зв`язку зі смертю годувальника та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 500 000 грн. моральної шкоди та 23 733 грн. на користь ОСОБА_3 , у зв`язку зі смертю годувальника, починаючи з дня смерті ОСОБА_4 , щомісячно, починаючи з 25.09.2022 до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, саме внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_1 настала смерть потерпілого ОСОБА_4 , який внаслідок необережних дій обвинуваченого, отримав сліпе проникаюче вогнепальне кульове поранення тулуба та наскрізне вогнепальне кульове поранення правої верхньої кінцівки на рівні проекції правого ліктьового суглоба, внаслідок чого розвинулась крововтрата, в результаті сліпого проникаючого вогнепального поранення тулуба, яка і стала причиною смерті ОСОБА_4 . Між вказаним сліпим проникаючим вогнепальним пораненням тулуба та смертю ОСОБА_4 мається причинний зв`язок. І саме внаслідок цих невідворотних дій обвинуваченого, загинув ОСОБА_4 , смерть якого, завдала сильних моральних страждань його дружині, яка зазнала сильних душевних страждань, внаслідок смерті чоловіка, які вплинули на зміни в емоційному стані потерпілої та фізичному, а також дитині загиблого, який втратив батька, смерть якого, негативно вплинула на емоційний стан дитини та на рівень життя, викликаний втратою рідної їм людини, чоловіка та батька.

Враховуючи вищенаведене, факт завдання діями обвинуваченого потерпілим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди, яка виразилась у сильному душевному стражданні, внаслідок смерті чоловіка та батька, є доведеним, у зв`язку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано, відповідно до вимог, зазначених в ст. 129 КПК України, задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 та стягнуто на користь кожного 500 000 грн. моральної шкоди.

При цьому, твердження захисника обвинуваченого щодо відшкодування потерпілій ОСОБА_2 державою одноразової грошової допомоги, в разі смерті її чоловіка, як члену сім`ї військовослужбовця, не є підставою для звільнення обвинуваченого від відшкодування моральної шкоди, завданої його діями, оскільки в даному випадку, саме внаслідок необережних дій обвинуваченого настала смерть потерпілого ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, саме обвинувачений повинен відшкодовувати моральну шкоду, а не держава, як на цьому наголошує захисник обвинуваченого, посилаючись на наявність між обвинуваченим та державою трудових відносин, оскільки відповідно до Закону України від 25.03.92 № 2232-XІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни, внаслідок чого, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.

Також колегія суддів не погоджується з висновками захисника обвинуваченого щодо врахування для розрахунку середньомісячного заробітку військовослужбовця ОСОБА_4 , лише щомісячних основних чи додаткових виплат, без врахування винагород та допомоги, які надаються , на думку захисника лише за певних обставин.

Як визначено у ч.2 ст.1200 ЦК України, особам, визначеним у пунктах 1-5 ч.1 ст.1200 ЦКУ, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого, з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, передбачений Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року, яким передбачено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Відповідно до п.2 вказаного Порядку № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-X1, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

При цьому, пунктами 2 та 4 статті 9 вищевказаного Закону України №2011-XІI визначено склад грошового забезпечення, до якого входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються КМУ та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано було покладено в основу розрахунку середньомісячного заробітку військового ОСОБА_4 , отриманий ним за останні три місяці дохід, в сумі 91 189, 19 грн., виходячи з довідки військової частини НОМЕР_1 від 28.01.2023, де проходив службу ОСОБА_4 , з якої вбачається дохід ОСОБА_4 за червень 2022 року - в сумі 48 115, 65 грн.; за липень 2022 року - в сумі 112 619, 68 грн. і за серпень 2022 - в сумі 112 832, 24 грн., внаслідок чого, судом було визначено суму відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника, за виключенням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди, в розмірі 23 733 гривні.

Вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що зроблені з урахуванням доказів, що містяться у матеріалах справи та виходячи з принципів розумності та виваженості, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія судді не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді даного провадження колегією суддів не встановлено, та інших переконливих доводів апеляційної скарги, які б безумовно спростовували висновки суду та були підставою для скасування вироку, захисником обвинуваченого не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 30.01.2025 року по справі щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за ч.1 ст.119 КК України, в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_2 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ____________ _____________

ОСОБА_9 ОСОБА_11 ОСОБА_10