КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0001471 від 19 квітня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , про арешт тимчасово вилученого майна - задоволено.

Накладено арешт на тимчасово вилучене під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме на:

- кросівки сірого кольору марки «Nike», кепку чорного кольору, жилетку чорного кольору марки «Zara», які поміщені до поліетиленового пакету, який затягнутий спеціальною біркою № НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон марки «Iphone» 11 ProMax сірого кольору, без сім карти, який поміщено та опечатано до спец. пакету №CRI 1047957.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою представник ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого та зобов`язати слідчого повернути вказане майно власнику ОСОБА_7 .

Уважає, що оскаржувана ухвала винесена без достатніх на це підстав та із суттєвим порушенням норм КПК України, у зв`язку з чим має бути скасована.

У мотивування апеляційної скарги зазначає, що слідчий СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 звернувся з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна лише 04 червня 2025 року, доказом цього є дата надходження клопотання, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту «Судова влада».

Окрім того, слідчим подано клопотання про арешт майна 04 червня 2025 року, проте ухвала слідчого судді винесена 13 червня 2025 року, тобто з порушенням встановленого частиною першою статті 172 КПК України строку.

Вказує, що під час обшуку 31 травня 2025 року ОСОБА_7 добровільно надавав телефон Iphone 11 Pro Max для здійснення копіювання інформації зі свого мобільного пристрою, про що свідчить відеофіксація при проведенні обшуку, слідчий також здійснив копіювання інформації з телефону, робив фото та відеофіксацію.

Посилається на те, що при поданні клопотання про накладення арешту на майно слідчий СВ голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_10 не навела достатніх підстав та необхідності арешту вилученого майна, не вказала достатніх доводів та обґрунтувань щодо необхідності такого арешту, а також не вказала про наявні ризики, передбачені абзацом 2 частини першої статті 170 КПК України.

Зауважує, що відсутні правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні, вилучене майно не є предметом правопорушення і немає зв`язку з вказаним кримінальним провадженням.

Зазначає, що ані в клопотанні слідчого, ані в ухвалі слідчого судді не вказано які конкретно відомості, сліди містить вищенаведене майно, а також яким чином могли вказані речі бути використані як знаряддя вчинення злочину, а відтак не наведено доказів того, що дане майно має ознаки речових доказів.

Також звертає увагу суду на те, що орган досудового розслідування під час повідомлення про підозру не вказав на беззаперечність фактів, викладених у тексті повідомлення про підозру, та не посилався на зібрані у зв`язку з цим докази; факти, які вказані у повідомленні про підозру не відповідають зібраним досудовим слідством доказам, як до пред`явлення підозри, так і після.

На переконання представника власника майна, повідомлення про підозру ОСОБА_7 від 31 травня 2025 року не відповідає вимогам законності та основним засадам кримінального провадження, ґрунтується на припущеннях, а не на доказах, як того вимагає КПК України, є необґрунтованим, а викладені у повідомленні про підозру обставини не відповідають фактичним обставинам події, як це передбачає пункт 6 частини першої статті 277 КПК України.

Звертає увагу суду на те, що з метою забезпечення виконання вимог статті 9 КПК України, а також для здійснення повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування по даному кримінальному провадженню слідчі за два місяці не провели жодної процесуальної дії для встановлення істини.

Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді посилається на те, що суд першої інстанції здійснив розгляд клопотання слідчого без повідомлення підозрюваного, а також жодним чином не повідомив підозрюваного та його захисника про те, що 13 червня 2025 року була винесена ухвала про арешт майна, про даний факт захисник дізнався з ЄДРСР лише 24 червня 2025 року, в якому зазначена дата загального доступу до ухвали - 23 червня 2025 року.

22 липня 2025 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 про розгляд апеляційної скарги без участі її та підозрюваного у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи документами.

Прокурор, власник майна та його представник у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, з клопотанням про відкладення судового засідання не звертались.

З урахуванням положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України, колегія суддів уважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна та його представника.

Згідно матеріалів судової справи копія ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року ОСОБА_7 та/або його представнику не направлялась.

Як зазначає апелянт, суд першої інстанції здійснив розгляд клопотання слідчого без повідомлення підозрюваного, а також жодним чином не повідомив підозрюваного та його захисника про те, що 13 червня 2025 року була винесена ухвала про арешт майна, про даний факт захисник дізнався з ЄДРСР лише 24 червня 2025 року, в якому зазначена дата загального доступу до ухвали - 23 червня 2025 року, що підтверджується матеріалами справи.

З апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 звернулася 25 червня 2025 року.

З урахуванням наведеного, строк на апеляційне оскарження апелянтом не пропущено, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні слідчого відділу Голосіївського УП ГУ Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження №0001471 від 19 квітня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 22 квітня 2025 року до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві надійшло повідомлення про те, що 18 квітня 2025 року о 21:05 за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 46, дві невстановлені особи чоловічої статі порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразились у нанесенні тілесних ушкоджень заявнику та громадянину, який намагався припинити їх хуліганські дії.

В ході досудового розслідування було допитано потерпілого громадянина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є військовослужбовцем третьої штурмової бригади збройних сил України та повідомив, що 18 квітня 2025 року перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 48-А , до нього підійшов раніше невідомий чоловік віком близько 23-26 років, середньої статури, з яким у потерпілого розв`язався словесний конфлікт під час спілкування, в ході якого невідома особа повалила потерпілого на землю та почала завдавати тілесні ушкодження, після чого вказана особа почала бігти в напрямку вул. Заболотного, підвівшись на ноги ОСОБА_11 намагався наздогнати вказану особу, в цей час до ОСОБА_11 підійшли йому раніше незнайомі особи ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які допомогли зібрати останньому його речі. Під час розмови з вищевказаними особами, ОСОБА_11 побачив як повз них проїхав автомобіль темного кольору, з якого вийшла невідома особа, яка наносила йому тілесні ушкодження, а з ним ще одна особа чоловічої статі, віком близько 23-26 років, волосся темного кольору, середньої статури, які повторно розпочали бійку. Так, вказані особи повалили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і почали наносити останнім удари ногами спрямовані в тулуб та обличчя. Під час бійки потерпілий почув звук схожий на постріл, після чого особи, що наносили тілесні ушкодження, побігли в бік припаркованого автомобіля біля ринка «Феофанія» та на вказаному автомобілі з місця вчинення кримінального правопорушення зникли.

Крім того, було допитано в якості свідка громадянина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який повідомив, що перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Заболотного 48-А разом зі своїм товаришем ОСОБА_14 побачили штовханину між чоловіком з костилем та іншим чоловіком, віком близько 25 років, зростом близько 180-185 см, худорлявої статури, без бороди, вдягнений у куртку темного кольору, штани темного кольору, на голові була кепка чорного кольору. Під час штовханини вище вказаний чоловік, віком близько 25 років, повалив на землю чоловіка, який був з костилем, та наніс йому декілька ударів кулаками та ногою, надалі, коли чоловік з костилем підвівся на ноги, він відкинув костиль та намагався наздогнати кривдника, на що останній, у свою чергу, почав провокувати чоловіка, який був з костилем на продовження бійки, але вже за межами ринку. Нецензурно виражаючись в бік чоловіка з костилем, махав руками в його напрямку та задкував в напрямку виходу до проїзної частини, яка розташована за межею ринку «Феофанія», що по вул. Заболотного у м. Києві. Зі спливом часу, близько 1 хвилини, коли ОСОБА_12 збирав речі, останній почув галас зі сторони, де знаходились ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Підійшовши ближче до проїзної частини, ОСОБА_12 побачив як ОСОБА_15 лежить на землі, а ОСОБА_16 , лежачи на землі, відбивається костилем від двох осіб чоловічої статі, які ногами наносили йому тілесні ушкодження. Один з кривдників був чоловік, у кого декілька хвилин тому був конфлікт з ОСОБА_17 , інший нападник виглядав наступним чином: на вигляд близько 25-27 років, худорлявої статури, зростом близько 185 см. У подальшому ОСОБА_12 почув звук, схожий на постіл, після пострілу особи припинили наносити тілесних ушкоджень та швидко попрямували вздовж дороги в напрямку буд №94 що по вул. Заболотного у м. Києві.

Також в якості свідка було допитано ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який додав, що особи чоловічої статі, які наносили йому та потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження, вибігали з автомобіля темного кольору у кузові хетчбек, схожий на марку «Ауді».

У ході відпрацювання доручення про проведення слідчих розшукових дій, працівниками ВКП Голосіївського УП ГУ Національної поліції було отримано відеозапис з камер відеоспостереження системи «Безпечне місто» за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 20-А та безпосередньо на місці вчинення кримінального правопорушення за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 48-А і встановлено автомобіль марки «Audi A2», д.н.з. НОМЕР_2 , яка фіксується о 20 год. 52 хв. за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 20-А, в ході перегляду камер відеоспостереження встановлено, що з вказаного автомобіля виходять два чоловіки та одна жінка, які рухаються в бік магазину «АТБ», надалі вказаний автомобіль фіксується о 21 год. 15 хв., за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 48-А, припаркований біля ринку «Феофанія». Так, в ході відпрацювання було отримано відеозапис з камер відеоспостереження, що встановлені в приміщенні магазину «АТБ», за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 20-А. Під час перегляду відеозапису встановлено, що 18 квітня 2025 року о 20 год. 57 хв. у приміщенні магазину «АТБ», за вищевказаною адресою перебувають дві особи чоловічої статі, які відповідають описам свідків та потерпілого, а також особа жіночої статі, які пересуваються та поводяться так, що можна прийти до висновку, що вказані особи знайомі між собою та обирають товар.

Відповідно до отриманих відеозаписів з камер відеоспостереження, що встановлені на фасаді ринку «Феофанія», за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного 48-А, вбачається як 18 квітня 2025 року о 21 год. 22 хв. з автомобіля темного кольору, марки «Audi A2», д.н.з. НОМЕР_2 , вибігають дві особи чоловічої статі, після чого автомобіль паркується біля ринку «Феофанія», на відеозаписі видно як вказані особи чоловічої статі розпочинають бійку, надалі о 21 год. 23 хв. з водійського сидіння вказаного автомобіля вибігає особа жіночої статі, яка прямує до вказаних осіб та разом з ними повертається, після чого вказані особи сідають в автомобіль та з місця вчинення кримінального правопорушення зникають.

У подальшому було встановлено, що водієм автомобіля марки «Audi A2», д.н.з. НОМЕР_2 , являється ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, установлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення причетні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та перебували разом з ОСОБА_18 в автомобілі на момент вчинення кримінального правопорушення.

31 травня 2025 року у період часу з 07 год. 29 хв. по 09 год. 05 хв., на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року слідчим СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_8 було проведено обшук в приміщенні квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході проведення вказаного обшуку у приміщенні квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , в присутності понятих, виявлено та вилучено:

- кросівки сірого кольору марки «Nike», кепку чорного кольору, жилетку чорного кольору марки «Zara», які поміщені до поліетиленового пакету, який затягнутий спеціальною біркою № НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон марки «Iphone» 11 ProMax сірого кольору, без сім карти, який поміщено та опечатано до спец. пакету №CRI 1047957.

31 травня 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 КК України.

Постановою слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 від 31 травня 2025 року вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0001471 від 19 квітня 2025 року.

04 червня 2025 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001471 від 19 квітня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 КК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , про арешт тимчасово вилученого майна - задоволено.

Накладено арешт на тимчасово вилучене під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме на:

- кросівки сірого кольору марки «Nike», кепку чорного кольору, жилетку чорного кольору марки «Zara», які поміщені до поліетиленового пакету, який затягнутий спеціальною біркою № НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон марки «Iphone» 11 ProMax сірого кольору, без сім карти, який поміщено та опечатано до спец. пакету №CRI 1047957.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно, а саме: кросівки сірого кольору марки «Nike», кепку чорного кольору, жилетку чорного кольору марки «Zara», які поміщені до поліетиленового пакету, який затягнутий спеціальною біркою № НОМЕР_1 ; мобільний телефон марки «Iphone» 11 ProMax сірого кольору, без сім карти, який поміщено та опечатано до спец. пакету №CRI 1047957, яке було виявлено та вилучено в ході проведеного обшуку 31 травня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року в приміщенні квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що вказане майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, визначеним статтею 98 КПК України, та метою такого арешту є забезпечення збереження речових доказів.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що слідчим у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий та прокурор просили накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри колегія суддів уважає безпідставними, оскільки наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, на даному етапі досудового розслідування свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 КК України.

Враховуючи те, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то, з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у пункті 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, у тому числі наявності або відсутності умислу в діях особи, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

З наведених підстав, доводи адвоката про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 від 31 травня 2025 року не відповідає вимогам законності та основним засадам кримінального провадження, ґрунтується на припущеннях, а не на доказах, як того вимагає КПК України, є необґрунтованими, а викладені у повідомленні про підозру обставини не відповідають фактичним обставинам події, як це передбачає пункт 6 частини першої статті 277 КПК України; з метою забезпечення виконання вимог статті 9 КПК України, а також для здійснення повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування по даному кримінальному провадженню слідчі за два місяці не провели жодної процесуальної дії для встановлення істини; орган досудового розслідування під час повідомлення про підозру не вказав на беззаперечність фактів, викладених у тексті повідомлення про підозру, та не посилався на зібрані у зв`язку з цим докази; факти, які вказані у повідомленні про підозру не відповідають зібраним досудовим слідством доказам, як до пред`явлення підозри, так і після, є передчасними та такими, що підлягають вирішенню під час розгляду кримінального провадження по суті.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що при поданні клопотання про накладення арешту на майно слідчий СВ голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_10 не навела достатніх підстав та необхідності арешту вилученого майна, не вказала достатніх доводів та обґрунтувань щодо необхідності такого арешту, а також не вказала про наявні ризики, передбачені абзацом 2 частини першої статті 170 КПК України; відсутні правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні, вилучене майно не є предметом правопорушення і немає зв`язку з вказаним кримінальним провадженням; ані в клопотанні слідчого, ані в ухвалі слідчого судді не вказано які конкретно відомості, сліди містить вищенаведене майно, а також яким чином могли вказані речі бути використані як знаряддя вчинення злочину, а відтак не наведено доказів того, що дане майно має ознаки речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане у клопотанні та вилучене майно може бути об`єктом кримінально протиправних дій, зберегти на собі його сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже дане майно відповідає ознакам, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Як убачається з положень частини сьомої статті 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення володільця майна, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення судом питання про арешт майна або його повернення, або ж його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час затримання особи, обшуку, огляду.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) є засобами чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Разом з тим, заборонено вилучення (виїмка) матеріальних носіїв інформації, пов`язаних із веденням Центральним депозитарієм цінних паперів та депозитарними установами системи депозитарного обліку цінних паперів, облікової системи часток і внесенням змін до них.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Слідчий чи прокурор може зробити та вилучити копію інформації, що міститься на вищезазначених носіях, або ж якщо вилучає носії інформації - на вимогу володільця має лишити йому копію відповідної інформації.

Таким чином, зважаючи на те, що необхідність в арешті майна виникла з тих підстав, що вилучений мобільний телефон може містити докази для встановлення істини у кримінальному провадженні, зважаючи на необхідність його дослідження, а відтак, слідчим прийнято рішення про вилучення такого пристрою, а отже вилучене майно відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, що згідно статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження та досягнення дієвості цього провадження, при цьому постановою слідчого від 31 травня 2025 року, зокрема вилучений у ході проведення обшуку мобільний телефон, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001471 від 19 квітня 2025 року, необґрунтованими є посилання скаржника на те, що під час обшуку 31 травня 2025 року ОСОБА_7 добровільно надавав телефон Iphone 11 Pro Max для здійснення копіювання інформації зі свого мобільного пристрою, про що свідчить відеофіксація при проведенні обшуку, слідчий також здійснив копіювання інформації з телефону, робив фото та відеофіксацію.

Незастосування у даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апелянта щодо порушення слідчим процесуальних строків із зверненням до суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, оскільки слідчий СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 звернувся з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна лише 04 червня 2025 року, доказом цього є дата надходження клопотання, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту «Судова влада», не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Як установлено матеріалами справи, обшук за адресою: АДРЕСА_1 проведено 31 травня 2025 року.

З клопотанням про накладення арешту на майно слідчий звернувся 02 червня 2025 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 103).

Таким чином, зважаючи на те, що огляд та вилучення майна, на яке слідчий просить накласти арешт, проведено 31 травня 2025 року, а клопотання про арешт майна направлено до суду 02 червня 2025 року, строк на звернення слідчого до суду з клопотання про накладення арешту на майно не пропущено.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що слідчим суддею не дотримано строку розгляду клопотання, передбаченого частиною першою статті 172 КПК України, то на переконання колегії суддів, недотримання строку розгляду клопотання, передбаченого частиною першою статті 172 КПК України, саме по собі не може бути безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4