Справа №522/7044/25
Провадження по справі №1-кп/522/2376/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року місто Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000016 від 10.01.2024, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Красні Окни, Одеської області, громадянина України, українця, не одруженого, з повною середньою освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за мобілізацією на посаді солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією на посаді розвідника-навідника 3 розвідувального відділення розвідувального взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , у військовому звані «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 58, 59, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, 31.07.2023 приблизно о 08 годині 00 хвилин, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, самовільно залишив місце тимчасового розташування військової частини НОМЕР_2 , яке знаходилося за адресою: АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах правового режиму воєнного стану), в умовах воєнного стану, та ухилявся від проходження військової служби до 18.12.2024, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з обов`язками військової служби.

Так, 18.12.2024 о 16 год. 00 хв., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, солдат ОСОБА_3 добровільно та з власної ініціативи прибув до розташування місця дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 - більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах правового режиму воєнного стану) та розпочав подальше проходження військової служби.

Крім того, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, та проходячи військову службу на посаді солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, о 20 год. 00 хв., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, 27.12.2024 в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби, а саме місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_1 (більш точна адреса не зазначається у зв`язку із дією воєнного стану), та ухилявся від проходження військової служби по 10 год. 00 хв., більш точного часу під час досудового розслідування не встановлено, 17.02.2025, використовуючи вільний час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби.

Так, 17.02.2025 о 10 год 47 хв., солдата ОСОБА_3 було затримано в порядку ст. 615 КПК України у приміщенні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві, що знаходиться за адресою: вул. Велика Арнаутська, 20, Приморський район, м. Одеса.

Позиція учасників судового засідання.

Допитаний в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів визнав повністю, не оспорюючи при цьому фактичні обставини вчинення злочинів, які викладені в обвинувальному акті. У вчиненному щиро розкаявся, зазначивши, що він не хоче проходити військову службу, боїться за своє життя, що вплинуло на вчинення ним зазначених дій.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддавав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_3 доказів, що стосуються особи обвинуваченого, докуметів та доказів щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та процесуальних витрат. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Мотиви суду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 дав суду показання, що він дійсно, будучи обізнаним про оголошений в Україні воєнний стан, у зазначені в обвинувальному акті час, дати та місці вчинив інкриміновані йому злочини.

При цьому, на уточнюючи питання обвинувачений підтвердив, що злочини ним вчинені саме у ті дати, час та у місцях, які вказані в обвинувальному акті.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Тому, суд з урахуванням того, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та продовжений і діє до наявного часу, вважає доведеною винність ОСОБА_3 у вчиненні ним злочинів, та кваліфікує його дії за ч. 5 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, та епізоду за ч. 5 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оборону України», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Відтак, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Об`єктом вказаного злочину є установлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців строкової служби постійно перебувати в розташуванні військової частини чи місця служби, а офіцерів, військовослужбовців за контрактом - у службовий час і не залишати їх без дозволу відповідного начальника.

Об`єктивною стороною злочину є самовільне залишення військової частини або місця служби.

З суб`єктивної сторони, самовільне залишення військової частини характеризується прямим умислом.

Суб`єктом злочину є всі категорії військовослужбовців.

Суд, при обранні заходу примусу від імені Держави обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до вимог Закону України про кримінальну відповідальність, покарання має на меті не тільки кару, а повинне забезпечити перевиховання обвинуваченого, задля недопущення повторення протиправної поведінки з його сторони. Покарання повинно бути справедливим.

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив умисні злочини проти встановленого порядку несення військової служби, які у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Суд бере до уваги положення абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24.10.2003 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Верховного Суду № 18 від 10.12.2004, № 8 від 12.06.2009, № 11 від 06.11.2009), згідно якому, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо.

В якості ознак, що характеризують особу обвинуваченого, суд враховує, що ОСОБА_3 має постійні місце реєстрації та проживання, позитивно характеризується за місцем служби.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд відносить: щире каяття, яке полягало в критичному ставленні до своєї злочинної поведінки, її осуді, у тому числі шляхом повного визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність, що виглядало перед судом правдиво та досить переконливо.

До обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 суд відносить: вчинення злочину повторно.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_3 необхідно для його виправлення та запобігання вчиненних ним нових злочинів призначити покарання у виді позбавлення волі в межах мінімального строку покарання, передбаченого санкцією ч.5 ст.407 КК України.

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується практика Європейського суду з прав людини як джерело права та норми КК України.

Так, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, суд враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Відтак, кримінально-правовий закон прямо забороняє звільнити зі іспитовим строком за ст.75 КК України обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 КК України, або призначити покарання нижче від найменшої межі, передбаченої санкцією цієї статті за ст. 69 КК України.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді позбавлення волі саме у мінімальних межах санкції частини статті повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

З урахуванням також позиції ВС, викладеній у постановах від 15.11.2023 (справа № 641/1067/23) та від 05.02.2024 (справа № 625/67/23), про те, що звільнення ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців, вплине на їх бойовий дух та мотивацію, не сприятиме дотримання мети покарання, сприятиме ухиленню інших осіб від призову на військову службу під час мобілізації і, в свою чергу, вплине на якість оборони України, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку ЗСУ до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби, що може стати наслідком неможливості боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень.

У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

Суд призначає покарання в дотримання вимог ст.65 КК України у межах, установлених санкцією ч. 5 ст.407 КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_3 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, не знизить рівень військової дисципліни і боєздатності підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань.

Таке покарання, на переконання суду, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - є законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи); в умовах введеного воєнного стану, приватний інтерес і позиція ОСОБА_3 не повинна спричинити шкоду загальнонаціональному інтересу, який охоплює на сьогоднішній день сферу збереження державного суверенітету, територіальної цілісності держави.

З огляду на відношення обвинуваченого, який є військовослужбовцем, свідоме його небажання нести тягар військової служби, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, продовження дії воєнного стану на території України, суд вважає, що саме покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України на строк п`ять років буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, стверджує принцип невідворотності покарання, є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_3 дій та їх небезпечності, є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

В рамках кримінального провадження щодо ОСОБА_3 застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 17.02.2025 у зв`язку з чим слід зарахувати в якості відбутого ОСОБА_3 за цим вироком покарання строк попереднього ув`язнення, починаючи з моменту затримання, а саме з 17.02.2025, виходячи з положень ст. 72 КК України, що 1 (одному) дню попереднього ув`язнення відповідає 1 (один) день позбавлення волі.

Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

Цивільний позов у рамках даного кримінального провадження не заявлено.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 100, 124, 368-371, 373, 374, 376, 392, 393, 394, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбування покарання зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 строк попереднього ув`язнення з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі, з 17.02.2025 по день набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили - залишити без змін, після чого скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя: ОСОБА_6