№ 143/563/24
ВИРОК

Іменем України

24.06.2025р. м.Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Погребище Вінницької області матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.06.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Булаї Погребищенського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, тимчасово не працюючого, засудженого вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 року за ч.1 ст.368 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 35700 грн. 00 коп., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно розпорядчих та адміністративно - господарських функцій на строк 1 (один) рік, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Наказом від 01.01.2023 року №1-к директора філії «Іллінецьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ОСОБА_4 зараховано у штат філії «Іллінецьке лісове господарство» на посаду майстра лісу обходу №6 по Погребищенському лісництву.

У відповідності до пунктів 1, 2, 4, 5, 7 Розділу ІІ посадової інструкції майстра лісу, затвердженої 06.03.2023 року в.о. директора філії «Іллінецьке лісове господарство», майстер лісу виконує адміністративно господарські та організаційно розпорядчі функції, тобто в силу ч.3 ст.18 КК України є службовою особою.

Таким чином, ОСОБА_4 в силу займаної посади, а саме майстра лісу обходу №6 по Погребищенському лісництву філії «Іллінецьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», виконуючи адміністративно господарські та організаційно розпорядчі функції, є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.367 КК України.

У відповідності до пункту 2 Розділу 1 посадової інструкції майстра лісу, затвердженої 06.03.2023 року в.о. директора філії «Іллінецьке лісове господарство», майстер лісу здійснює контроль за станом, використанням, відновленням, охороною і захистом лісу у ввіреному обході.

Не зважаючи на викладене, ОСОБА_4 , будучи службовою особою, до обов`язків якої входить здійснення захисту лісу, та наділений відповідними повноваженнями для виконання своїх прямих посадових обов`язків, не виконав їх, не вжив заходів щодо своєчасного попередження та виявлення самовільних рубок на ввіреній йому території та не повідомив про них своєму керівництву та правоохоронним органам, як наслідок 30.08.2023 року працівниками правоохоронних органів під час проведення слідчих дій на кварталі №51 обходу №6 Погребищенського лісництва філії «Іллінецьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», у виділах №5, 7, 13 у хаотичному порядку виявлено пні сухостійних вітровальних дерев породи «Ясен» в загальній кількості 30 одиниць діаметром: 40 см 2; 30 см 5; 32 см 3; 34 см 1; 38 см 5; 36 см 2; 50 см 1; 28 см 3; 46 см 1; 24 см 2; 48 см 2; 26 см 1; 16 см 1; 18 см 1; 72 см 1, а також «Граб» (сиро ростучий) з діаметром пнів біля шийки кореня 20 см -1, 2 см -1 шт.

Крім того, цього ж дня у кварталі №52 виділу 4 обходу №6 Погребищенського лісництва філії «Іллінецьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» виявлено три пні незаконної порубки дерев, з яких породи «Ясен» (сухостійний) з діаметром біля шийки кореня 72 см 1; породи «Ясен» (сиро ростучий) з діаметром біля шийки кореня 80 см 1; породи «Граб» (сиро ростучий) з діаметром біля шийки кореня 28 см 1.

Розмір шкоди внаслідок незаконної порубки сухостійних вітровальних дерев породи «Ясен» у загальній кількості 30 одиниць у виділах №5, 7, 13 кварталі №51 обходу №6 Погребищенського лісництва філії «Іллінецьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» становить 145979,58 грн., а розмір шкоди внаслідок незаконної порубки дерев «Ясен» (сухостійний), «Ясен» (сиро ростучий) та породи «Граб» (сиро ростучий) у кварталі №52 виділу 4 обходу №6 Погребищенського лісництва філії «Іллінецьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» складає 60510,96 грн.

Таким чином, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, останній, маючи можливість передбачити настання таких наслідків, унаслідок кримінальної протиправної недбалості, допустив завдання збитків на загальну суму 206490,54 грн., що з урахуванням примітки до ст.364 КК України, положень ст.169.1 Податкового кодексу України і Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» , якими визначено застосування розміру податкової соціальної пільги для кваліфікації діянь як кримінальних правопорушень, є істотною шкодою, оскільки у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, однак не перевищує у двісті п`ятдесят разів неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив наведені в обвинувальному акті обставини його скоєння, у вчиненому щиро розкаюється, просить суворо його не карати, цивільний позов визнає повністю. Також вказав, що перебував на посаді майстра лісу, до його службових обов`язків входило здійснення контролю за вирубкою лісу, ввірена йому територія становила 263 га, він один раз на тиждень здійснював її обхід, однак не встановив, що було здійснено порубку вищевказаних дерев. Зауважив, що має намір відшкодувати Державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України» завдану шкоду. Також повідомив, що з 27.08.2023 року він перебував під цілодобовим домашнім арештом, а тому не допомагав органам досудового розслідування встановлювати фактичні обставини цього кримінального провадження. Крім того наголосив на тому, що бажає аби суд призначив йому покарання у виді штрафу або виправних робіт.

Представник потерпілого ОСОБА_5 в судовому засіданні фактичні обставини кримінального провадження не оспорював, підтримав цивільний позов та просив його задовольнити.

Ураховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, позицію представника потерпілого, а також те, що фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження не оспорюються, зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

З огляду на викладене суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України ухвалив обмежитись допитом обвинуваченого, поясненнями представника потерпілого, дослідженням документів, що характеризують обвинуваченого, та стосуються вирішення питань щодо долі речових доказів та процесуальних витрат в кримінальному провадженні.

При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Зважаючи на позицію обвинуваченого, суд дійшов висновку, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення поза розумним сумнівом доведена повністю.

Його дії судом кваліфікуються за ч.1 ст.367 КК України, як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом інтересам окремих юридичних осіб.

Згідно зі ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір.

Згідно із ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Телеологічне (цільове) тлумачення положень ст.ст.50, 65 КК України у їх сукупності дозволяє дійти висновку, що призначення покарання це форма реалізації кримінально правового реагування, що відноситься до дискреційних повноважень суду та полягає в його владній інтелектуально вольовій діяльності, спрямованій на застосування закріплених у законі заходів державного примусу, унаслідок яких тимчасово обмежуються (звужуються) права та свободи особи, винної у вчиненні кримінально караного діяння.

Як роз`яснено в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд ураховує характер та суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого діяння, особу обвинуваченого.

Так, суд бере до уваги, що вчинене діяння відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

ОСОБА_4 за місцем роботи характеризується посередньо (а.с.171), на момент вчинення злочину до кримінальної відповідальності не притягувався, тимчасово не працює, депутатом не являється, на обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває (а.с.180).

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до ст.66 КК України, судом не встановлено.

Так, вирішуючи питання щодо наявності або відсутності передбаченої пунктом 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме щирого каяття, суд послуговується на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 283/2169/19, який зводиться до того, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 , повідомивши в судовому засіданні про бажання відшкодувати потерпілому збитки, жодних дій, спрямованих на виправлення наслідків вчиненого не здійснив, та шкоду, заподіяну унаслідок кримінального протиправного діяння, хоча б частково не відшкодував, що, на переконання суду, свідчить про формальне визнання обвинуваченим своєї провини у вчиненому злочині.

Разом із цим, акцентування обвинуваченим в судовому засіданні уваги суду на тому, що він бажає аби суд призначив йому покарання у виді штрафу або виправних робіт, ураховуючи, що санкцією ч.1 ст.367 КК України альтернативно передбачено більш суворе основне покарання (обмеження волі), вочевидь не дає підстав для висновку про його готовність у повній мірі нести визначене законом покарання.

З огляду на викладене, суд вважає, що посткримінальна поведінка ОСОБА_4 не свідчить про його щире каяття.

Визначаючись із наявністю або відсутністю передбаченої пунктом 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, суд ураховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2023 року у справі № 127/10701/20, за змістом якого активне сприяння розкриттю злочину має місце тоді, коли особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, в установленні невідомих їм обставин справи.

Як повідомив у судовому засіданні ОСОБА_4 , з 27.08.2023 року він перебував під цілодобовим домашнім арештом, а тому не допомагав органам досудового розслідування встановлювати фактичні обставини цього кримінального провадження.

Матеріалами кримінального провадження також не підтверджується те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно із ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими так і іншими особами.

Частиною 2 ст. 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ураховуючи наведене, та беручи до уваги ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння, фактичні обставини справи, форму та характер вини, розмір заподіяної шкоди, особу обвинуваченого, зважаючи на позицію прокурора щодо виду та строку основного покарання, суд дійшов висновку, що основне покарання ОСОБА_4 слід призначити у виді обмеження волі в межах, установлених у санкції ч.1 ст.367 КК України, на строк, наближений до його мінімального розміру, визначеного ч.2 ст.61 КК України, яке він має відбувати реально.

Призначення саме такого покарання обвинуваченому, а не менш суворого, що альтернативно передбачене санкцією ч.1 ст.367 КК України, на переконання суду, відповідає загальним засадам призначення покарання, закріпленим у ст.ст.50, 65 КК України, ураховує принципи справедливості та індивідуалізації покарання, є домірним, необхідним та достатнім для його ресоціалізації, виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним самим, так і іншими особами.

Визначаючись із можливістю звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ч.1 ст.75 КК України, суд виходить із того, що за змістом цієї кримінально правової норми, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності: призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої ухвалюється рішення про можливість чи неможливість застосування положень кримінально правового інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2025 року у справі № 202/19782/23).

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі №619/4355/23 виснувано, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого та інше.

Суд відзначає, що хоча ОСОБА_4 вчинив нетяжкий злочин, однак унаслідок кримінально протиправного діяння заподіяв істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи, яку не відшкодував; за місцем роботи характеризувався посередньо; на даний час ніде не працює, а отже не має постійного джерела доходів.

Суд вважає неприйнятними доводи сторін кримінального провадження щодо необхідності застосування приписів ст.75 КК України, оскільки обвинувачений є одруженим та на його утриманні знаходиться малолітній син, так як наведені обставини самі по собі не можуть знижувати суспільну небезпечність кримінально протиправного діяння та не вказують на можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.

Крім того, суд відзначає, що в матеріалах провадження відсутні будь які належні та допустимі докази на підтвердження того, що обвинувачений є одруженим та на його утриманні знаходиться малолітній син, як то свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження дитини, витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян тощо.

Також необхідно зауважити, що за змістом досудової доповіді ОСОБА_4 повідомив, що проживає разом із дружиною і дитиною, однак відомостей про те, що означені обставини були предметом перевірки працівниками органу пробації досудова доповідь не містить.

Суд не погоджується із викладеним у досудовій доповіді органу пробації висновком про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, позаяк він не є належним чином вмотивованим та не ґрунтується на встановлених судом характеризуючих даних про останнього. Зокрема, слід відзначити, що органом пробації не надано оцінки встановленим ним же факторам, які підвищують ризик повторного вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме відсутності необхідного контролю над своєю поведінкою та мисленням, а також відсутності коштів та стабільної роботи (а.с.113-115).

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 295/8690/21 обумовлено, що така доповідь для суду має рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає вагомих та достатніх підстав для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.

Санкцією ч.1 ст.367 КК України передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Відтак, обвинуваченому, з урахуванням характеру службових обов`язків, неналежне виконання яких він допустив, беручи до уваги позицію прокурора, слід призначити додаткове покарання в межах санкції ч.1 ст.367 КК України у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із матеріальною відповідальністю.

Поряд із цим, вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 року, який набрав законної сили 25.03.2024 року, ОСОБА_4 визнаний винуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 35700 грн. 00 коп., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно розпорядчих та адміністративно - господарських функцій на строк 1 (один) рік (а.с.173-175).

Таким чином, злочин, передбачений ч.1 ст.367 КК України, вчинено ОСОБА_4 до постановлення попереднього вироку Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 року, яким йому призначено основне покарання у виді штрафу.

Згідно із відповіддю начальника Вінницького РС №5 філії ДУ «Центр пробації у Вінницькій області» від 27.05.2025 року №42/17/360-24 ОСОБА_4 20.03.2024 року в повному обсязі було сплачено призначений судом штраф. Кінцевим терміном покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно розпорядчих та адміністративно - господарських функцій строком на 1 рік буде 21.02.2025 року (а.с.177).

Відповідно до ч.3 ст.55 КК України при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

За ч.1 ст.88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

За п.5 ст.89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт, пробаційного нагляду або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.90 КК України строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.

Отже, ОСОБА_4 вважається таким, що має судимість за попереднім вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 року.

В силу ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі № 369/18964/23 висловлена позиція про те, що положення ч. 3 ст. 72 КК прямо вказують на необхідність застосування вимог статей 70, 71 КК щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків, оскільки передбачають не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань під час призначення їх за сукупністю кримінальних правопорушень або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Відтак, призначене ОСОБА_4 попереднім вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 року основне покарання у виді штрафу підлягає самостійному виконанню.

Згідно із частинами 1, 3 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. До основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких особу було визнано винною.

В ч.4 ст.70 КК України передбачено, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

В ч.4 ст.72 КК України урегульовано, що додаткові покарання різних видів у всіх випадках виконуються самостійно.

Призначене цим вироком додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із матеріальною відповідальністю, та призначене попереднім вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 року додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, за своїм сутнісним змістом є додатковими покараннями різних видів, а відтак також мають виконуватися самостійно.

Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі філії «Іллінецьке лісове господарство» пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 206490 грн. 54 коп., який вмотивовано тим, що унаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному актів, підприємству заподіяно шкоду (а.с.35, 39).

Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно із п.10 ч.1 ст.56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

За ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За змістом п.8 ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Відповідно до частин 1, 3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст.129 КПК України унормовано, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Беручи до уваги обставини справи та зважаючи на окреслені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 206490 грн. 54 коп. підлягають задоволенню повністю.

Процесуальні витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, що становлять 7572 грн. 80 коп., відповідно до ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 126 КПК України підлягають стягненню із обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави.

Підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили чи інших заходів забезпечення кримінального провадження стосовно обвинуваченого суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 369, 370, 371, 373, 374, 376, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,-

У Х В А Л ИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із матеріальною відповідальністю, на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Строк відбування ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі обчислювати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Строк відбування ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із матеріальною відповідальністю, обчислювати з моменту відбуття ним покарання у виді обмеження волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України призначені ОСОБА_4 вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 року покарання у виді штрафу в розмірі дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 35700 грн. 00 коп., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, на строк 1 (один) рік підлягають самостійному виконанню.

Позовні вимоги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Іллінецьке лісове господарство» до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Іллінецьке лісове господарство» (22700, Вінницька область, Вінницький район, місто Іллінці, пров.Студентський, 1, код ЄДРПОУ ВП 45137509, поточний рахунок: UA 0054184 в АТ «Укрексімбанк» (код банку 322313) матеріальну шкоду в сумі 206490 (двісті шість тисяч чотириста дев`яносто) грн. 54 коп.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні в сумі 7572 (сім тисяч п`ятсот сімдесят дві) грн. 80 коп.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Погребищенський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя