ВИРОК
16 червня 2025 року місто Фастів
Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
перекладача ОСОБА_6 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Зеленодольск Татарського АССР, громадянина російської федерації, з неповною вищою освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України,
24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).
До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн - засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року., що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (XXV.) від 16 тудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:
застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;
застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:
вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що с результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;
бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;
блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;
напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські га повітряні флоти іншої держави;
застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;
дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;
засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значну участь у них.
Жодні міркування будь-якого характеру, будь то політичного, економічного, військового чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.
Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва 1 серпня 1975 року, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.
Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18 жовтня 1907 року, що вступила в дію 26 січня 1910 року і 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Відповідно до зазначеного документу, територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.
Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Вітати Америки підтвердили Україні свої Зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництву в Європі від і серпня 1975 року поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проз ч територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.
Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності у Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів та територій, лише мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підгримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо вони виникнуть; не встановлювати із нею політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій та комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічну, фінансову, військову та іншу допомогу.
31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року 13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, не застосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, дотримання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.
Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганський областей належить до території України.
Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною та незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.
Згідно статті 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право визначати та змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народу і не може бути узурповане державою, її органами чи посадовими особами.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права та свободи, честь та гідність інших людей.
Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.
Відповідно до статей 132 - 134 Конституції України територіальний устрій України грунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу У країни входять: Автономна Республіка Крим. Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано- Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус. Автономна Республіка Крим (далі АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.
Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план направлений на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил Російської Федерації за межами Російської Федерації, яке було задоволене.
24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.
Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. Збройними Силами Російської Федерації, що діяли за наказом керівництва Російської Федерації та Збройних Сил Російської Федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська Російської Федерації вдерлися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.
У зв`язку з чим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. ЗО хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому продовжено до 25.04.2022.
У березні 2022 року, точних дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, у ОСОБА_4 , який є громадянином Російської Федерації та проживає на території України з 2004 року на підставі тимчасової посвідки на постійне проживання, виник злочинний умисел, направлений на виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії Російської Федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, а також виправдовування, визнання правомірною та запереченні тимчасової окупації частини території України.
У подальшому ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний умисел, знаходячись у публічних місцях біля місця свого проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, розуміючи той факт, що на території України введено військовий стан та фактично відбуваються військові дії, під час яких бомбардуванням піддається мирне населення, відкрито повідомляв та переконував сторонніх осіб, що наразі на території України відбувається не війна, а спеціальна військова операція, а також те, що Президенту України необхідно прийняти рішення про капітуляцію перед Російською Федерацією, а Збройним силам України - припинити будь-які дії військові дії щодо спротиву діям військовослужбовців Російської Федерації. Окрім цього, ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого проживання, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, використовуючи особистий комп`ютер та мобільний телефон, за допомогою мережі Інтернет розповсюджував громадянам Російської Федерації фото та відеоматеріали зміст яких свідчив про визнання правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, виправдовування дій російських військовослужбовців та заперечення тимчасової окупації частини території України.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії Російської Федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 436-2 КК України.
Під час судового розгляду прокурором подано угоду про визнання винуватості від 16.06.2025, укладену між прокурором Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , та обвинуваченим ОСОБА_4 в присутності захисника ОСОБА_5 в тому числі примірник перекладу угоди, здійсненого перекладачем ОСОБА_6 , яку в судовому засіданні прокурор, обвинувачений, його захисник просять затвердити.
Враховуючи вищевикладене та керуючись вимогою ч. 3 ст. 474 КПК України, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду зазначеної вище угоди.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості, яка відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.
Відповідно до абз. 5 ч. 4 ст. 469 КПК України укладення угоди у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
З огляду на надану угоду прокурор у справі ОСОБА_3 , як уповноважена відповідно до ст. 37 КПК України особа та обвинувачений ОСОБА_4 , відповідно до ст.ст. 468, 469, 470, 472 КПК України в присутності захисника ОСОБА_5 за участі перекладача ОСОБА_6 , уклали угоду в службовому приміщенні Фастівської окружної прокуратури Київської області, на підставі якої ОСОБА_4 зобов`язується визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст.436-2 КК України. В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про винуватість, наслідки її невиконання. Також сторони погодилися на призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 436-2 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік з покладенням обов`язків та можливістю покладення судом додаткових обов`язків, визначених ст.59-1 КК України.
Під час судового засідання ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України за вказаних в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості обставинах.
Відповідно до ст. 474 КПК України суд роз`яснив ОСОБА_4 права, передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки затвердження такої угоди та переконався у добровільності її укладення.
Також судом встановлено, що умови цієї угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України.
Переконавшись в тому, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 України, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином та в тому, що ОСОБА_4 цілком розуміє наслідки затвердження такої угоди, а також в тому, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є актом насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок, заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд вважає за необхідне затвердити вказану угоду, оскільки підстав для відмови в затвердженні угоди, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України суд не встановив.
Питання речових доказів вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування, відповідно до ст.174 КПК України слід скасувати.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 314, 374, 376, 474, 475, 484, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд
Затвердити угоду про визнання винуватості від 16 червня 2025 року, укладену між прокурором Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 та перекладача ОСОБА_6 .
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України та призначити йому узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.
На підставі п. 1-3 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 59-1 КК України, покласти на ОСОБА_4 обов`язки, а саме:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи;
не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Строк покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.03.2022 - скасувати.
2. мобільний телефон марки «iPhone12 Pro» imei: НОМЕР_1 , мобільний телефон марки «Pocophone F1» імей: НОМЕР_2 , мобільний телефон марки «Pocophone F1» імей: НОМЕР_3 , планшет марки «Huawei Media Pad l0link», які разом з первинним упакуванням поміщено до спеціального пакету № SUD2021460, паспорт громадянина Російської Федерації виданий на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , клаптик паперу із рукописними записами, а саме номери телефонів із зазначенням імен, записна книжка з обкладинкою коричневого кольору в якому маються рукописні записи із зазначенням номерів телефонів та імен, які разом з упакуванням поміщено до спеціального пакету № SUD202459 повернути власнику;
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 395 КПК України, до Київського апеляційного суду через Фастівський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку вручити прокурору, захиснику та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_1