ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/2716/16-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1306/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційні скарги обвинуваченого та захисника на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 березня 2025 року стосовно ОСОБА_10 , -

в с т а н о в и л а:

Цим вироком, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, фізична особа-підприємець, із вищою основою, не одружений, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Також вирішено питання про судові витрати та цивільний позов потерпілої.

Згідно вироку, ОСОБА_10 , 28 жовтня 2005 року, приблизно о 18.00, керуючи автомобілем «ВАЗ-21093», р.н. НОМЕР_1 , рухався по пр. Героїв Сталінграду (пр. Байрона) м. Харкова зі сторони вул. Одеської в напрямку пр. Маршала Жукова (пр. Петра Григоренка).

Під час руху по вказаній вулиці, в районі перехрестя пр. Героїв Сталінграду з пр. 50 років СРСР (пр. Льва Ландау), ОСОБА_10 , рухаючись зі швидкістю 50 км/год (що підтверджується висновками судово-медичної експертизи № 724/12054 від 31.05.2010), грубо порушив вимоги п. 8.7.3 «е» та 8.10 Правил дорожнього руху України згідно з якими:

п. 8.7.3 «Сигнали світлофора мають такі значення:

е)червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій (додаткових) секції разом з жовтим або червоним сигналом світлофора інформує водія про те, що рух дозволяється у вказаному напрямку за умови безперешкодного пропуску транспортних засобів, які рухаються з інших напрямків»;

п.8.10 «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів»;

та продовжуючи рух на червоний сигнал світлофора, не зупинився і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка в цей час перетинала проїзну частину, справа наліво по ходу його руху по пішохідному переходу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, згідно до висновку судово-медичної експертизи № 143 від 18.05.2006, ОСОБА_11 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження: важка черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку, субарахноідального крововиливу, перелому основи черепа в зоні середньої черепної ямки зліва, лівосторонній отоликвореі, синця на голові зліва, забойної рани в районі підборіддя й нижньої губи; закритої тупої травми грудної клітини у вигляді переламів 3-7 ребер зліва; закритого подвійного переламу обох кісток лівої голені зі зсувом.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_10 , які знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками, виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом, при загорянні червоного світла світлофора, який він міг бачити та який забороняє подальший рух, і вимагає від водіїв зупинки перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), не зупинився на вказаному місці, продовжив рух, не надавши перевагу в русі - пішоходу ОСОБА_7 , яка перетинала проїзну частину по пішохідному переходу на зелене світло світлофора, рухаючись справа наліво по ходу його руху, та яку він об`єктивно спроможний був виявити і допустив на неї наїзд, що спричинило тяжкі наслідки.

Порушення правил безпеки дорожнього руху відповідно до висновків судової комісійної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи №8810/10224 від 18.11.2010; висновку комплексної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи № 1723-1724 від 27.07.2011; висновками автотехнічної експертизи № 346/12-5542/7057 від 06.07.2012; висновками судової транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи № 3678/4607 від 31.05.2013; висновками автотехнічної експертизи № 80/15 від 12.05.2015; висновками автотехнічної експертизи № 375/15 від 20.07.2015; перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням події.

Потерпілою ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 29 885 грн та моральної шкоди у розмірі 300 000 грн, який в подальшому збільшено до 800 000 грн з ОСОБА_10 .

Не погодившись з оскаржуваним вироком, обвинувачений та його захисник подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.03.2025 та закрити кримінальне провадження відносно нього за відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції відмовився приймати до уваги свідчення обвинуваченого ОСОБА_10 , а також висновки зазначених експертиз виключно через те, що вони протирічать свідченням потерпілої, при цьому намагаючись ці свідчення потерпілої представити як множинні.

Крім того, обвинувачений не погоджується з висновком суду щодо показів свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 про те, що вони з водієм ОСОБА_10 є спільними товаришами, що всі троє є колишніми колегами по роботі, що в них добрі стосунки, а тому можуть бути зацікавлені в наданні показів на користь обвинуваченого.

З цього приводу обвинувачений зазначав, що до показів цих свідків треба ставитися таким чином та надати їм оцінку з урахуванням того, що вони дали присягу говорити тільки правду, суд попереджав їх про кримінальну відповідальність за неправдиві покази, та на всьому протязі розслідування цієї справи, тобто на протязі 20 років, вони давали одні і такі ж покази про те, що автомобіль обвинуваченого рухався на зелене світло світлофору, що вони підтверджували, в тому числі і під час проведення з ними слідчих експериментів на місці пригоди.

ОСОБА_10 вважав, що суд необґрунтовано надав перевагу показам потерпілої ОСОБА_7 в тому, що на відміну від інших осіб вона взагалі не допитувалася у судовому засіданні і, відповідно, не давала покази стосовно обставин даної дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим сторона захисту була позбавлена права задавати їй відповідні питання та за допомогою цих питань спростувати її покази, які мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги захисника мотивовані тим, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновок (покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ), чим допустив неповноту судового розгляду.

Обвинувальний вирок не відповідає критерію доведеності «поза розумним сумнівом», що на думку захисника, свідчить про необхідність суду апеляційної інстанції повторно перевірити та безпосередньо дослідити необхідні докази, шляхом безпосереднього допиту свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і обвинуваченого ОСОБА_10 , дослідити протокол огляду місця ДТП та схему до нього, висновки судових автотехнічних експертиз, протоколи відтворення обставин і обставин подій з участю свідків, обвинуваченого і потерпілої, після чого сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини кримінального провадження, скасувати вирок Комінтернівського районного суду та закрити провадження за відсутністю в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2ст. 286 КК України.

У запереченнях на апеляційні скарги потерпіла сторона вважає, що висновку суду підтверджуються належними і допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд першої інстанції встановив фактичні обставини, дослідив та проаналізував зібрані докази, надав їм належну оцінку, в тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, та дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 286 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг, думку прокурора, потерпілої ОСОБА_7 та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду в межах апеляційних скарг, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

За змістом ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.

Відповідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.

Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно зі ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, ці вимоги закону судом першої інстанції виконані не в повному обсязі.

Так, суд першої інстанції у мотивувальній частині вказаного вироку не надав оцінки з точки зору належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона захисту, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.

Колегія суддів у судовому засіданні за клопотанням сторони захисту повторно дослідила:

-протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.10.2005 та схему до нього (т. 2 а.с. 92-102);

-висновок автотехнічної експертизи № 7920 від 09.11.2006, відповідно до якого водій автомобіля ВАЗ-21093 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.3 ПДР, виконуючи вимоги яких, він не мав технічної можливості запобігти наїзд на пішохода. При заданому моменті виникнення безпеки у діях водія ОСОБА_10 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які знаходились би у причинному зв`язку з виникненням події, з технічної точки зору, не вбачається; оцінка дій пішохода ОСОБА_7 не вимагає застосування спеціальних технічних знань та може бути проведена слідчим (судом) самостійно, відповідно до вимог пп. 4.7, 4.9, 4.10, 4.14 (а) Правил дорожнього руху (а.с. 175-179 т. 2).

Аналізуючи вказані докази, колегія суддів приходить до висновку, що доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_10 не мав технічної можливості запобігти ДТП шляхом виконання вимог п. 8.7.3, 8.10 ПДР є спроможними, та підтверджуються висновком автотехнічної експертизи № 7920 від 09.11.2006, в основу якої були покладені первинні данні, які містяться у схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.10.2025, яка була складена одразу після вказаної події та які містилися у протоколі відтворення обстановки та обставин події, згідно якої наїзд на потерпілу відбувся поза межами пішохідного переходу.

Разом з цим, позиція сторони захисту також підтверджується показами двох свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , які були допитані судом першої інстанції, надавали присягу і попереджалися судом за неправдиві покази відповідно до ст. 384 КК України, та їх покази за 20 років не змінювалися, були послідовним, стабільними та постійними з самого початку розслідування цієї справи.

Крім того, чисельні експертизи, в тому числі комісійні, які були проведені в подальшому, однак вже за двох варіантів: 1 - за показами обвинуваченого ОСОБА_10 ; 2 за показами потерпілої ОСОБА_17 , - не спростовують доводи сторони захисту, а суд першої інстанції взяв до уваги лише частину цих експертиз і в супереч вимогам чинного процесуального закону за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Позиція суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_10 ґрунтується лише на висновках експертиз, проведених за показами потерпілої ОСОБА_17 .

Зокрема, згідно висновку комісійної судової автотехнічної експертизи 80/15 від 12.05.2015, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування вироку, якщо виходити зі свідчень пішохода ОСОБА_7 , то в дорожньо-транспортній обстановці, що склалась, водій автомобілю ВАЗ-21093 ОСОБА_10 повинен був діяти згідно вимог п. п. 8.7.3 е) та 8.10 ПДР України, мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п. п. 8.7.3 е) та 8.10 ПДР України та в діях водія автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам п. п. 8.7.3 е) та 8.10 ПДР України, які з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. (т. 2 а.с. 128-135).

В той же час, висновком цієї ж експертизи, якщо виходити зі свідчень водія ОСОБА_10 , то в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_10 повинен був діяти згідно вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України; не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України; в діях водія автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_10 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходилися б у причинному зв`язку з наслідками ДТП.

Якщо виходити зі свідчень пасажира ОСОБА_16 , то в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_10 повинен був діяти згідно вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України; водій ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України; в діях водія автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_10 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходилися б у причинному зв`язку з наслідками ДТП.

Якщо виходити зі свідчень пасажира ОСОБА_14 , то в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_10 повинен був діяти згідно вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України; водій ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України; в діях водія автомобіля ВАЗ-21093 ОСОБА_10 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходилися б у причинному зв`язку з наслідками ДТП.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за весь час провадження, у справі було лише три свідка: ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , які були допитані судом, та свідок ОСОБА_18 , який надав пояснення під час досудового розслідування.

Крім того, обставин, які б встановлювали зв`язок між свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_16 з обвинуваченим ОСОБА_10 , які б могли вплинути на зацікавленість цих свідків у дачі неправдивих показів, судом першої інстанції не встановлено, а аргументація суду носить виключно ймовірний характер. У той же час існуючі в матеріалах справи показання свідка ОСОБА_18 не спростовують показання вищезгаданих свідків.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що у цьому кримінальному провадженні не було проведено жодної повторної автотехнічної експертизи, що свідчить про те, що підстав ставити під сумнів висновки експерта, викладені в автотехнічній експертизі № 7920 від 09.11.2006 не було.

Колегія суддів зазначає, що покази обвинуваченого та потерпілої були і є суперечливими, зокрема за 20 років достеменно не встановлено, на який сигнал світлофору прямував водій ОСОБА_10 , та ці суперечності не усунені судом першої інстанції, тобто за переконанням апеляційного суду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_10 в суді і вичерпані можливості їх отримати з урахуванням часу, що минув з дня події 28.10.2005.

Отже, колегія суддів констатує, що обвинувальний вирок відносно ОСОБА_10 не відповідає критерію доведеності «поза розумним сумнівом» на який орієнтує практика Європейського суду з прав людини.

Проте, згідно положення ст. 62 Конституції України та передбаченого у ній принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого обвинувачення особи не може ґрунтуватися на припущеннях, всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на користь таких осіб.

У відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, суд, згідно з ч. 6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Обов`язок доведеності та доказування винуватості покладається на сторону обвинувачення, якщо сторона обвинувачення не доведе вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим судом ухвалюється виправдувальний вирок.

У Рішенні Конституційного Суду України від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 з-поміж іншого зазначено, що «елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу» (абзаци другий, третій пункту 4 мотивувальної частини). (Підпункт 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Зазначені положення національного законодавства знайшли своє підтвердження також й у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ситник проти України (заява № 16497/20), в якому зазначено, що «…що тягар доведення лежить на стороні обвинувачення, і будь-які сумніви повинні служити на користь обвинуваченого…»

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. ст. 404, 405, 407, 417, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задовольнити.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 березня 2025 року стосовно ОСОБА_10 скасувати, та закрити кримінальне провадження на підставі ст. 417 КПК України та у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді: