Провадження №: 1-кп/336/1371/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження та клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, українця, який має середню освіту, одруженого, не має на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

В Шевченківському районному суді м.Запоріжжя перебуває вище вказане кримінально провадження з обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Прокурор клопотав про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки обвинувачений обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. Вказав на ризики, які передбачені п.п. 1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Обвинувачений та захисники заперечили щодо задоволення клопотання, просили обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, зазначивши, що ризики, на які посилається прокурор жодними доказами не підтверджені та є лише припущенням прокурора. Додали, що ОСОБА_4 ані до адміністративної, ані до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язку, зареєстрований та мешкає за однією адресою з дружиною та дочкою.

Заслухавши учасників кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Так, ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу з метою збуту, у великих розмірах, а саме у кримінальному правопорушенні (злочин) передбаченому ч. 2 ст. 307 КК України.

Відповідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні, на думку судді, встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, що не оспорювалось стороною захисту та підтверджено ухвалою слідчого судді від 21.06.2025 під час обрання міри запобіжного заходу останньому.

При цьому суддя враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак відповідно до вимог ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображеній у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає те, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Згідно зі ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, недоторканість і безпека визнаються в Україні найбільшою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.1, 2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:

п.3) до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судимий, одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, разом з тим має зареєстроване місце проживання, де і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має міцні соціальні зв`язки, зокрема, проживає з дружиною та донькою, що свідчить про міцність його соціальних зв`язків. Вказане стороною обвинувачення не оспорювалось та спростовано не було.

Вирішуючи питання про наявність підстав для продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суддя враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

На момент розгляду клопотання про продовження тримання під вартою доказів про те, що, перебуваючи на волі ОСОБА_4 може переховуватися від суду, вчините інше кримінальне правопорушення, може перешкоджати якимось чином кримінальному провадженню, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, суду прокурором надано не було.

Тяжкість злочину та суворість можливого покарання, на думку судді, самі по собі не можуть бути свідченням того, що останній буде переховуватись від суду.

Також прокурором, окрім констатації, взагалі не наведено будь-яких доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що позбавляє суддю можливості навести в ухвалі мотиви обрання запобіжного заходу.

Разом з тим, у справі «Биков проти росії» 4378/02 від 10 березня 2009 року Європейський суд зазначив, що «у судових рішеннях не наведено нічого більше, окрім переліку цих підстав, що обґрунтовувало б їх відповідними та достатніми мотивами… Що ж до твердження представників уряду про те, ніби обставини справи і особистість заявника є самоочевидним обґрунтуванням його попереднього ув`язнення, то Суд не вважає, що саме по собі це звільняє суддів від обов`язку викладати мотиви, з яких вони доходять такого висновку».

Твердження прокурора про тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, не є достатнім для продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У справі «Мамедова проти росії» 7064/05 від 01 червня 2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання Європейський суд зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Також у справі «В. проти Швейцарії» 14379/88 від 26 січня 1993 року Європейський суд зазначає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Наведені дані в своїй сукупності дають підстави судді вважати, що застосування до обвинуваченого такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою є невиправдано суворим запобіжним заходом.

На думку судді, стороною обвинувачення не підтверджено будь-якими доказами зазначені в клопотанні ризики, передбачені п.п.1,2,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Частина 2 статті 194 КПК України передбачає обов`язок судді постановити ухвалу про відмову у застосуванні/продовженні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, а саме: наявність обґрунтованої підозри, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Таким чином, оскільки обвинувачений обґрунтовано обвинувачується у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.307 КК України, однак не доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують будь-які ризики, передбачені статтею 177 КПК України та не надано доказів про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, суддя, враховуючи вимоги п.3 ч.2 ст.183 КПК України щодо неможливості застосування до ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, з огляду на дані про особу обвинуваченого, його вік, якому 57 років, раніше не судимого, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання.

За вищевказаних обставин, суддя приходить до висновку, що запобігання будь-яких ризиків, пов`язаних з прибуттям обвинуваченого на вимогу суду, можливе і при застосуванні запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

На підставі викладеного, враховуючи, що оскільки обставин необхідності обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України, ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини в контексті зазначеного кримінального провадження шляхом застосування виняткового запобіжного заходу немає, крім того при здійсненні вибору між залишенням під вартою та звільненням презумпція залишається за звільненням («Bykov v. Russia» п. 61), суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з вимогами ч.3 ст.194 КПК України, оскільки прокурором доведені обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведено обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті, суддя вважає за необхідне, відмовляючи у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки останній має зареєстроване та постійне місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, має зареєстроване та фактичне місце проживання, раніше не судимий.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або в певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Суддя вважає, що застосування цього запобіжного заходу із забороною залишати місце свого проживання цілодобово та носити електронний засіб контролю в достатній мірі забезпечить адекватне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст.3, 176, 177, 178, 181, 183, 184, 193 - 196 КПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Застосувати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти в залі суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки:

- прибувати до суду за першим викликом;

- утриматися від спілкування із свідками у цьому кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії цієї ухвали до 09 жовтня 2025 року включно.

Цю ухвалу передати для виконання до відділу поліції за місцем проживання обвинуваченого, зобов`язавши вказаний орган негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це суд.

Роз`яснити обвинуваченому, що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Призначити судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, на 18 серпня 2025 року на 10 годину 00 хвилин, який відбудеться у залі судових засідань № 24 Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 117-а.

Справу розглядати суддею одноособово у відкритому судовому засіданні.

Дати розпорядження секретарю судового засідання про виклик учасників судового провадження в судове засідання в порядку, передбаченому статтями 135-139 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду у п`ятиденний строк з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складений та підписаний 13.08.2025.

Суддя: ОСОБА_1