ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 629/3610/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/1616/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання
під вартою обвинуваченому
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, з участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілих та прокурора, належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.06.2025, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора та продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, а саме до 15 серпня 2025 року включно.

Визначено суму застави, що становить 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень 00 коп., з покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.06.2025.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що жоден з ризиків, про продовження існування яких було зазначено у клопотанні прокурора, не знайшов свого підтвердження.

Зазначає, що він не судимий, а останнє кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, скоєне 22.11.2011. Запевняє, що він не мав наміру переховуватись та не буде робити цього й надалі, так само як і не збирається впливати на свідків, потерпілих чи вчиняти інші правопорушення.

Вважає, що він не винен у вчиненні кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються.

Наголошує на тому, що йому не було роз`яснено право подати клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Крім того, сторона обвинувачення не проінформувала потерпілого про можливість укласти з ним угоду про примирення.

Таким чином, обвинувачений вказує на закінчення строків давності за вчинення кримінальних правопорушень, які йому інкримінується, у зв`язку з чим він повинен бути звільнений від кримінальної відповідальності.

На підставі вищевикладеного апелянт просить закрити кримінальне провадження №0000043 від 20.07.20215, витребувати шість томів зазначеного кримінального провадження та надати йому можливість ознайомитися з журналом судового засідання та технічним записом.

У разі, якщо задовольнити такі вимоги колегією суддів буде неможливо, просить обрати щодо нього більш м`який запобіжний захід, а саме особисте зобов`язання.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 наполягав на задоволенні його клопотання про особисту участь у судовому засіданні, проте головуючим було повідомлено про те, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України, з метою забезпечення оперативності судового провадження та розгляду справи у розумний строк, розгляд апеляційної скарги було організовано у режимі відеоконференції між Харківським апеляційним судом та ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Разом з цим, обвинувачений у своїй апеляційній скарзі просив ознайомити його з журналом та технічним записом судового засідання, проте не наполягав на цьому під час судового засідання.

Крім того, обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_7 просили про задоволення апеляційної скарги та про скасування оскаржуваної ухвали через її незаконність.

Прокурор про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від останнього не надходило. На особистій участі він також не наполягав.

Враховуючи вимоги ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Для забезпечення розгляду апеляційної скарги з Лозівського міськрайонного суду Харківської області було витребувано матеріали клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 на 15 аркушах.

Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого, думку захисника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів бере до уваги те, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.296, ч.1 ст.122 та ч.3 ст.185 КК України, які, у тому числі, віднесені до категорії тяжких, одне з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні, зокрема, тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років, то усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, з метою його уникнення, може вчинити дії направлені на переховування від суду.

Враховуючи той факт, що на даний час не всі ділянки державного кордону України знаходяться під контролем її влади, ОСОБА_6 матиме можливість незаконно перетнути державний кордон України з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, не можна не врахувати той факт, що з 2015 року ОСОБА_6 перебував у розшуку у зв`язку з умисним переховуванням від органів досудового розслідування, а його прибуття до суду не було добровільним, оскільки він був затриманий 27.03.2024 відповідно до протоколу затримання №18/86.

Крім того, оскільки обвинуваченому відомі анкетні дані, місце мешкання свідків та потерпілих, так як він ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, то перебуваючи на свободі, не виключена можливість незаконного впливу ОСОБА_6 на останніх з метою зміни своїх свідчень на його користь.

Також, враховуючи те, що ОСОБА_6 вчинив злочини з корисливим мотивом, офіційно непрацевлаштований, не має офіційного джерела доходів, то не виключена імовірність, у разі перебування останнього на волі, вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, при цьому сторона обвинувачення надала оцінку протиправності дій, скоєних обвинуваченим, суворості покарання, у разі доведення його винуватості, відомостям, які характеризують особу обвинуваченого, навівши підстави, які вказують про необхідність продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_6 , наявності кількох потерпілих та значної майнової шкоди, враховуючи факт довготривалого переховування обвинуваченого від правосуддя, колегія суддів вбачає підвищений ступінь суспільної небезпечності, що свідчить про те, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, колегія суддів бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Крім того, як випливає із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України, на даний час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то тепер уже суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого стосовно недоведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора, спростовуються відомостями, наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст.370 КПК України.

Що стосується посилання апелянта на незаконність продовження застосування щодо нього запобіжного заходу через недоведеність його обвинувачення, колегія суддів зазначає, що встановлення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений вказує про закінчення строків притягнення його до кримінальної відповідальності, проте колегія суддів констатує, що відповідно ч.2 ст.49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою слідчого від 12.10.2015 досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000043 від 20.07.2015 зупинено на підставі п.2 ч.1 ст.280 КПК України та ОСОБА_6 оголошено у розшук.

Далі, ухвалою слідчого судді від 07.02.2024 було надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_6 та доставку його в суд з метою приводу для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

І лише 27 березня 2024 року, згідно з протоколом затримання №18/86, ОСОБА_6 було затримано.

У зв`язку з цим твердження обвинуваченого щодо спливу строку притягнення його до кримінальної відповідальності є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку обвинуваченого, є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах: «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження строків тримання під вартою ОСОБА_6 та не вбачається підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, а саме особисте зобов`язання.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, ст.ст.176-206, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.06.2025 про задоволення клопотання прокурора та про продовження щодо обвинуваченого за ч.2 ст.296, ч.1 ст.122, ч.3 ст.185 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 15.08.2025 включно, із визначенням застави, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4