Дата документу 27.05.2025
Справа № 334/8800/24
Провадження № 1-кп/334/348/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Запоріжжя

Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187 КК України,

установив:

в проваджені суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

ОСОБА_6 подане клопотання про зміну запобіжного заходу від 01.05.2025 року, яке надійшло 05.05.2025 року засобами поштового зв`язку до суду. У своєму клопотання ОСОБА_6 просить змінити раніше обраний йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший, зупинити кримінальне провадження та надати ОСОБА_6 час для прибуття до військової частини, у зв`язку із тим, що обвинувачений виявив бажання укласти контракт на проходження військової служби із військовою частиною НОМЕР_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_6 доповнив своє клопотання, зазначивши, що дійсно виявив бажання укласти контракт із військовою частиною НОМЕР_1 , 24.04.2025 року він пройшов військово-лікарську комісію та має намір після звільнення з-під варти відправитись до військової частини. ОСОБА_6 надана суду копія письмової згоди від 24.04.2025 року, підписаної командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 (оригінал оглянутий судом в судовому засіданні). У названій письмовій згоді вказано, що командир військової частини відповідно до приписів ст. 81-1 КК України та ст. 154-1 КВК України надає згоду на проходження ОСОБА_6 військової служби за контрактом. Сам ОСОБА_6 у судовому засіданні просив «не зважати» на посилання саме на ці статті, адже за словами військових в порядку, визначеному статтею 616 КПК України, прокурори не бажають звертатись із подібними клопотаннями до суду.

Захисник ОСОБА_7 підтримав клопотання свого підзахисного та просив змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, адже саме такий запобіжний захід повністю забезпечить завдання та цілі кримінального провадження в частині дотримання ОСОБА_6 своїх процесуальних обов`язків. На переконання захисника усі ризики, встановлені раніше судом будуть нівельовані, оскільки ОСОБА_6 отримуватиме достойне грошове забезпечення, що унеможливіть вчинення ним інших кримінальних правопорушень, він перебуватиме в розташуванні військової частини або іншій бойовій дислокації, а тому не матиме можливості впливу на потерпілих та свідків, а також підкорятиметься вимогам дисциплінарних статутів, що зменшить ризик його втечі чи переховування.

Також захисник ОСОБА_7 зазначив, що телефонував у військову частину НОМЕР_1 і там підтвердили той факт, що мають намір укласти контракт із ОСОБА_6 .

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання обвинуваченого, вказавши на те, що суду надана письмова згода в порядку ст. 81-1 КК України, проте вона стосується осіб, які вже засуджені судом, а у даному випадку судовий розгляд кримінального провадження ще триває і відповідне клопотання має бути заявлене в порядку статті 616 КПК України. Однак, до прокурора не надходило жодних заяв ані від військової частини, ані від ДУ «Запорізькій слідчий ізолятор», ані від самого обвинуваченого. Також, прокурор зазначив, що у нього відсутні будь-які відомості про результат медичного обстеження військово-лікарською комісією обвинуваченого та про сам факт такого обстеження.

Прокурор, в свою чергу, заявив клопотання про продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, вказавши на те, що раніше встановлені ризики не зникли і продовжують існувати, а тому підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який немає.

В обґрунтування існування вказаних ризиків прокурор посилається на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, що може спонукати обвинуваченого переховуватись від суду або взагалі виїхати на тимчасово окуповані території.

Ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України підтверджується тим, що обвинувачений знайомий із потерпілими у цьому кримінальному проваджені, а відтак може впливати на них шляхом погроз, залякування або умовлянь.

ОСОБА_6 є особою, раніше неодноразово судимою, у тому числі, за вчинення тяжких злочинів, у тому числі за вчинення корисливих злочинів проти власності, офіційного джерела доходу не має, наразі обвинувачується у вчиненні нового тяжкого злочину, що свідчить про те, що існує ризик того, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначив, що не отримував цього клопотання, а надані прокурором докази протилежного є підробкою. Проте, незважаючи на це, надав суду письмові заперечення, у яких зазначив, що ризики, наведені прокурором у клопотанні не підтверджені жодним доказом.

Обвинувачений зазначив, що протягом десяти місяців зазначає хибну інформацію щодо його соціальних зв`язків, а саме ігнорує факт наявності у нього малолітньої доньки, яку він утримує і його перебування під вартою перешкоджає цьому, чим фактично порушуються права його доньки.

Також, ОСОБА_6 вказав про те, що він має щонайменше дві адреси у місті Запоріжжі, де може проживати, однак ця інформація ігнорується судом при оцінці ризиків переховування обвинуваченого від суду.

Захисник ОСОБА_7 підтримав свого підзахисного та вказав на те, що прокурором не надано підтвердження жодного із заявлених ризиків. Захисник зазначив, що сама по собі тяжкість покарання не може свідчити про наявність ризику переховування обвинуваченого без інших фактичних даних, які б підтверджували наявність такого ризику. Також, адвокат ОСОБА_7 наголосив на тому, що ОСОБА_6 мав місце роботи (на «Новій пошті» у Києві та на комунальному ринку у Харкові), що свідчить про наявність у нього джерел доходу, які б забезпечили його життя.

З урахуванням відсутності доказів наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, просив суд відмовити у задоволені клопотання прокурора.

Колегія суддів, оцінивши надані суду докази та пояснення учасників кримінального провадження, дійшла до таких висновків.

Статтею 81-1 КК України унормовано порядок умовно-дострокового звільнення від відбування покарання для проходження військової служби до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Приписами статті 616 КПК України врегульовано порядок зміни чи скасування запобіжного заходу для проходження військової служби стосовно обвинуваченого, який утримується під вартою, у відповідності до якого таке питання може бути ініційоване клопотанням прокурора.

Враховуючи названі положення законодавства, суд дійшов переконання, що клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу має бути розглянуте в порядку ст. 331 КПК України, адже не відповідає вимогам вищенаведених норм законодавства.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Суд, оцінюючи доводи обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходи, констатує, що крім його тверджень та типової форми письмової згоди військової частини відсутні будь-які документи, які б підтверджували дійсність таких намірів обвинуваченого. Так, ОСОБА_6 під час судового розгляду неодноразово вказував на наявність у нього проблем із фізичним здоров`ям (хоча й відмовлявся від проходження медичного огляду для підтвердження чи спростування цих заяв). Також у суду відсутні відомості про те, що ОСОБА_6 взагалі перебуває на обліку військовозобов`язаних та підпадає під категорію осіб, які можуть бути мобілізовані, та відомості щодо проходженням ним військово-лікарської комісії і наявності висновку цієї комісії про придатність до військової служби.

Відсутність вказаних вище відомостей фактично унеможливлює перевірку судом обставин, викладених у клопотанні обвинуваченого.

Положеннями статті 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Оцінюючи ризики, наведені прокурором у клопотанні та заперечення, висловлені стороною захисту, суд не може не враховувати той факт, що ОСОБА_6 є особою неодноразово судимою, в тому числі за вчинення насильницьких злочинів та злочинів проти власності, і хоча суд погоджується із твердженнями захисника, що інкримінований злочин ймовірно був вчинений не під час перебування обвинуваченого на іспитовому строку чи під умовно-дострокового звільнення, проте ця обставина характеризує особу обвинуваченого і на переконання суду свідчить про наявність ризику, передбаченого пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності у нього стійких соціальних зв`язків суд оцінює критично, у тому числі через те, що однією з потерпілих у цьому кримінальному проваджені є його колишня теща і відповідно баба його доньки, що, в свою чергу, побічно свідчить про його ставлення до родинних відносин загалом. Також суд зазначає про те, що за словами самого обвинуваченого він після звільнення з місць позбавлення волі фактично надовго не затримувався у жодному з місць перебування (спочатку проживав у місті Києві, потім переїхав до міста Харкова, а звідти до Запоріжжя), що також свідчить на користь аргументу сторони обвинувачення про відсутність у ОСОБА_6 стійких соціальних зв`язків.

Суд погоджується із позицією сторони захисту щодо того, що сама по собі тяжкість покарання не може слугувати достатньою причиною для тримання особи під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. А тому ураховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що фактичні обставини підтверджують, наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо тверджень обвинуваченого про порушення прав його малолітньої дитини на утримання зі сторони батька, то слід вказати про те, що, по-перше, сам обвинувачений вказував на те, що отримує від держави допомогу, як внутрішньо переміщена особа. Відомостей про припинення виплати такої допомоги чи неможливість здійснення переказів з такої допомоги на користь своєї дитини, суду не надано.

А по-друге, чинне національне законодавство та практика Європейського Суду з прав людини допускають обмеження прав особи під час тримання під вартою у випадках, які передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та за умови, що ці обмеження відповідають принципам законності та пропорційності.

Також суд враховує і вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, однак враховуючи вимоги ст. 331 КПК України та доведеність існування обставин, які свідчать про те, що маються ризики, які виправдовують необхідність продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ураховуючи вище наведене, суд вважає, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені статтею 176 КПК України не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із частини п`ятої статті 194 КПК України.

Водночас з метою перевірки наявності обставин щодо можливого укладення обвинуваченим контракту для проходження військової служби, суд звернеться із відповідними запитами за-для отримання інформації необхідної для розгляду цього питання.

Керуючись ст. 183, 372, 376 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб.

Термін дії ухвали в частині продовження запобіжного заходу закінчується 25 липня 2025 року о 14:00 годині.

У задоволені клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3