Провадження № 11-кп/811/175/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000777 за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 12.11.2024 року, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мала Виска Маловисківського району Кіровоградської області, українки, громадянки України, не працевлаштованої, неодруженої, із вищою освітою, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

за участю :

прокурора - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

встановила:

Захисник обвинуваченої подав апеляційну скарга на вирок ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.11.2024, яким ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Застосовано до обвинуваченої ОСОБА_7 ст.75 КК України, звільнивши останню від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий термін строком на 1 рік.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 51 872, 95 грн. відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 20 000,00 грн. відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь держави, за проведення судових інженерно-транспортних експертиз та за проведення судової автотехнічної експертизи, кошти в сумі 8 719,70 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження. Вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування норм цивільного права, з огляду на наступне.

Апелянт вважає, що, прокурором не надано документ (постанови), який би уповноважував слідчого ОСОБА_11 на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. А наявні процесуальні документи, датовані однією датою, по різному називають посаду та орган досудового розслідування, в яких виконував свої функції слідчий ОСОБА_12 . Слід визнати недопустимими усі докази, зібрані слідчим ОСОБА_13 .

Із постанови про створення групи слідчих від 24.01.2019 року вбачається, що кримінальне провадження з незрозумілих причин перебувало у СВ Шевченківського відділу поліції ГУНГГУ у Л/о. Постановлено створити групу слідчих з слідчого СВ Шевченківського відділу поліції ОСОБА_14 та слідчого СУ ГУНПУ у Л/о ОСОБА_13 .

Проте, стороною обвинувачення не долучено постанови про здійснення досудового розслідування іншим органом. Така постанова взагалі не виносилась, а отже слід дійти обгрунтованого висновку про те, що досудове розслідування здійснювалось не уповноваженими на те особами.

Апелянт наголошує, що наслідком недотримання належної правової процедури як складового елемента принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних у ході досудового розслідування, недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. З ст. 87 КПК України як таких, що зібрані неуповноваженими особами у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.

Такий висновок зробила об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі ІНФОРМАЦІЯ_3 , розглянувши кримінальне провадження у справі № 640/5023/19.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №197/2016 від 28.04.2016 року травми, яких зазнав потерпілий ОСОБА_10 внаслідок ДТП, відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Згідно вказаного висновку експертизу проведено на підставі постанови слідчого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 , хоча відповідно до постанови про призначення судово-медичної експертизи від 12.10.2015 року її винесено слідчим СВ ЛМУ ГУМВСУ у Л/о ОСОБА_15 .

Із висновку комісійної судово-медичної експертизи №53 від 15-27.05.2019 року, призначеної постановою слідчого ГУНПУ у Л/о ОСОБА_13 вбачається, що комісією досліджувались наступні медичні документи: медкарта стацхворого №24584/934, медкарта стацхворого №28548, медкарта амбулаторного хворого б/н, справа МСЕК №28228, рентгенограми.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, збором медичної документації для проведення комісійної судово-медичної експертизи займався слідчий ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_16 , який не був уповноважений на проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, а тому усі докази, зібрані ним та експертизи, проведені на підставі зібраних сл. ОСОБА_17 документів є недопустимими.

За таких обставин, висновок судово-медичної експертизи №197/2016 від 28.04.2016 року, висновок комісійної судово-медичної експертизи №53 від 27.05.2019 року слід було визнати неналежними та недопустимими доказами.

Висновок експерта №1/1038 від 02.11.2015 року судової автотехнічної експертизи (техстан);

висновок експерта №1/1040 від 10.12.2015 року судової автотехнічної експертизи (техстан);

висновок експерта №1/1039 від 11.12.2015 року судової транспортно-трасологічної експертизи проведено на підставі даних огляду автомобілів «РЕНО», д.н.з. НОМЕР_1 та «Шкода» д.н.з. НОМЕР_2 .

«Огляд автомобіля проводився в присутності ініціатора дослідження по АДРЕСА_2 ».

При цьому, долучені стороною обвинувачення докази не містять ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до вказаного автомобіля.

Відсутні будь які дозволи власників ТЗ - ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , при огляді належних їм ТЗ, а вони присутніми не були.

Таким чином, огляд експертом транспортних засобів проведено із грубим порушенням конституційних прав його власника, а також вимог КПК України. Відсутня і постанова про визнання транспортних засобів речовими доказами.

За таких обставин, висновки судових автотехнічних експертиз слід було визнати недопустимими доказами.

Апелянт покликається, що рішення суду про задоволення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, є безпідставним та необгрунтованим, з огляду на таке.

В матеріалах кримінального провадження міститься копія поліса ОСЦПВ №АІ/7984996 від 13.07.2015 року, страхова компанія « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на ТЗ «РЕНО», д.н.з. НОМЕР_1 , страхувальник ОСОБА_20 . Вказаний поліс був чинний на момент ДТП.

Відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Такий висновок зробив ВС у постанові від 20.08.2024 року по справі №712/9328/21.

З огляду на вказане, обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної власником ТЗ у випадку доведення вини ОСОБА_18 покладається на страхову компанію, а тому позовні вимоги до ОСОБА_18 є передчасними.

Щодо відшкодування вартості операції на суму 19 750 грн. слід зазначити, що долучена довідка про складові вартості операції на суму 19750 грн. - не є фіскальним документом та не свідчить про понесені потерпілим витрати, а тому вказана сума не підлягає відшкодуванню.

Цивільно-правова угода, через невиконання якої потерпілий нібито не отримав дохід - укладена в травні 2016 року через 6 місяців після ДТП, містить ознаки трудової, відсутнє підтвердження попередніх оплат за цим договором, а тому вказаний доказ не є належним та не підтверджує збитку, про який зазначає потерпілий.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 11 жовтня 2015 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та рухаючись ним у м. Львові по вул. Івана Мазепи, в напрямку до вул. Замарстинівської, при проїзді її ділянки в межах перехрестя вулиць Івана Мазепи - Миколайчука, порушила, відповідно до висновку експерта №1326 від 25.04.2019, чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: Р.1 п.1.5; Р.2 п.2.3 б), д); Р.10 п.10.1; Р.16 п.16.6, які виразилися в тому, що вона проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком виконання маневру повороту ліворуч із вулиці Івана Мазепи на вулицю Миколайчука, при увімкненому зеленому сигналі основного світлофора, не переконалась що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху та, не надавши дорогу автомобілю марки «Skoda Fabia», під керуванням водія ОСОБА_19 , який рухався по вул. Івана Мазепи у зустрічному їй напрямку, створила аварійну обстановку, яка призвела до зіткнення зазначених автомобілів на правій смузі вулиці Івана Мазепи, в межах її перехрестя із вулицею Миколайчука.

Внаслідок порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, пасажир автомобіля марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №53 від 27.05.2019, отримав наступні тілесні ушкодження: закритий косо-спіральний відламковий перелом верхньосередньої частини лівої плечової кістки із стисненням лівого променевого нерву між її уламками, та вказана травма кістки утворилась від контакту з тупим предметом з елементами кручення плеча навколо вісі, могла бути спричинена під час ДТП із зіткненням автомобілів при ударі до виступаючих частин салону автомобіля 11 жовтня 2015 року і відноситься до середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Обвинувачена ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_21 судом апеляційної інстанції були належним чином повідомлені про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибули з невідомих причин, клопотання про відкладення не подавали.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_6 та представник потерпілого ОСОБА_9 повідомили суд про те, що можна продовжувати розгляд справи без обвинуваченої та потерпілого та їх інтереси вони будуть захищати самостійно.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника адвоката ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу сторони захисту міркування прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 , які, кожен окремо, просили залишити без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту, а вирок суду першої інстанції - без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційних вимог, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил дорожнього руху, особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідають фактичним обставинам справи, які ніким не оскаржувався.

Мотивуючи призначення покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, при яких їх вчинено та особу обвинуваченої, зокрема те, що ОСОБА_7 працює, має на утриманні повнолітнього сина, раніше не судима, не перебуває на обліку у наркологічному диспансері та психоневрологічному диспансерах (т. 1 а.с.58-59), а тому суд дійшов висновку про необхідність призначення її покарання у виді обмеження волі у межах санкції частини статті, за якою кваліфіковано злочин з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій за вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції виходив з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до ст. 65 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно із ст. 12 КК України є нетяжким злочином, враховував обставини та наслідки вчиненого злочину, а саме те, що керуючи джерелом підвищеної небезпеки, обвинувачена вчинила грубе порушення ПДР України, що спричинило травмування потерпілого.

Також судом першої інстанції було враховано невизнання вини у скоєнні кримінального правопорушення, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання,

Відповідно до змісту статей 50, 65 КК України покарання має на меті виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційний суд вважає, що покарання обвинуваченій ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено у відповідності з вимогами ст. 65 КК України та в подальшому її було звільнено від призначеного покарання за ч.1 ст. 286 КК України на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК України.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

В суді апеляційної інстанції було встановлено, що апеляційні вимоги сторони захисту були предметом розгляду в суді першої інстанції та їм було надано розгорнуту правову оцінку та відмовлено в їх задоволенні.

Покликання апелянта про те, що у матеріалах кримінального провадження відсутній документ про доручення слідчому ОСОБА_22 здійснювати досудове розслідування з 12.10.2015, у зв`язку з чим усі зібрані цим слідчим у вказаний період часу докази є недопустимими, слід вважати невмотивованими.

Так, на підтвердження своєї позиції захисник посилається на висновок, зроблений у постанові ОП ККС ВС від 4.10.2021 у справі № 724/86/20, відповідно до якого за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Об`єднана палата в контексті застосування приписів ст. 110 КПК зазначила, що зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні з огляду на приписи зазначеної статті кримінального процесуального закону.

Отже, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст. 110 КПК. При цьому, враховуючи вимоги ч. 6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.

Таким чином у разі, якщо процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, прийнято не у формі «постанови», а у формі «доручення», однак зміст, структура і обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПК, то потрібно констатувати, що у відповідному кримінальному провадженні є процесуальне рішення, яким належно визначено слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування (постанова ВС від 21.03.2023 у справі №336/941/19).

Наявне у матеріалах кримінального провадження доручення керівника органу досудового розслідування від 12.10.2015 (а.с.131) на здійснення у кримінальному провадженні №0000777 досудового розслідування слідчому містить ті самі реквізити, що й постанова: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК), фабулу обвинувачення, та вказівки щодо проведення всебічного, повного і неупередженого досудового розслідування.

Цього ж дня, слідчим у кримінальному провадженні ОСОБА_22 прокурору м. Львова підготовлено повідомлення про початок досудового розслідування, де зафіксовано аналогічну інформацію про: номер провадження, попередню кримінально-правову кваліфікацію, фабулу, відомості про слідчого, його посаду та звання, а також відомості про внесення ним відомостей в ЄРДР.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає безпідставними твердження сторони захисту про здійснення досудового розслідування неуповноваженим слідчим, а тому й висновки сторони захисту про те, що зібрані цим слідчим докази у визначений в апеляційній скарзі період є недопустимими, є необгрунтованими.

Помилкове зазначення у процесуальних документах різних посад слідчого ОСОБА_22 , з урахуванням наявності витягу ЄРДР де міститься інформація про орган в якому працював цей слідчий, а саме ІНФОРМАЦІЯ_7 , не ставить під сумнів його приналежність саме до цього органу.

Апеляційні вимоги адвоката ОСОБА_6 на недопустимість, зокрема, протоколу огляду місця ДТП, оскільки схема ДТП не містить підписів понятих, то слід зазначити, що відповідно до ч. 7 ст.223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне. Обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.

Ураховуючи вищезазначене та те, що кримінальний процесуальний закон не передбачає обов`язкової участі понятих при огляді, якщо він проводиться не в житловому приміщенні, участь понятих при огляді ДТП не була обов`язковою, відтак відсутність підпису на схемі ДТП не є істотним порушенням вимог КПК України.

Як вбачається з положень ст. 237 КПК України, для участі в огляді можуть бути запрошені спеціаліст та поняті, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне, водночас, їх участь не є обов`язковою. Тому, відсутність підпису понятого не тягнуть за собою визнання протоколу недопустимим доказом.

Вказана позиція знайшла своє відображення у постанові ВС від 04.10.2022 у справі № 586/187/20.

Враховуючи те, що чинний КПК України не містить імперативної норми щодо обов`язкового проведення огляду місця події з залученням понятих, тому та обставина, що відсутні підписи на схемі ДТП, яка є додатком до протоколу, не свідчить про отримання доказу внаслідок істотного порушення конституційних прав та свобод людини, а тому підстав для визнання доказу недопустимим немає. Тим паче схема, підписана слідчим, а протокол також понятими, в ньому брали участь також водії.

Сама по собі схема ДТП не є самостійним процесуальним документом, оскільки є додатком до протоколу огляду місця події, а відтак, відсутність одного із підписів, не може бути підставою для визнання самого протоколу огляду місця події недопустимим доказом.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 КПК України додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Тобто закон не вимагає, щоб одразу всі перелічені суб`єкти засвідчували відповідні додатки своїми підписами, хоча й не виключає можливості засвідчення додатку кількома особами. Тому засвідчення додатку лише певними з перелічених осіб не вказує на їх недопустимість. Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року (справа № 347/222/21, провадження № 51-5145км23).

Відповідно до ч. 7 ст. 237 КПК України, при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тобто долучення фотографій є правом, а не обов`язком слідчого.

Щодо покликань апелянта по збору медичної документації для проведення комісійної судово-медичної експертизи неуповноваженим на те слідчим ОСОБА_23 , то слід врахувати наступне.

У випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

Оцінюючи докази на предмет допустимості відповідно до критеріїв, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен вмотивувати своє рішення.

Тобто, призначення експертизи слідчим, який не входить до складу групи, саме по собі не робить висновки експертизи недопустимими доказами. При визнанні доказів недопустимими, суд має обгрунтувати які саме, чиї права і свободи порушено і як (ВП ВС справа №756/10060/17 від 31.08.2022).

У даному кримінальному провадженні слідчий ОСОБА_23 лише скеровував запити для отримання відповідної документації для проведення експертизи, а саму експертизу 14.02.2019 призначив слідчий ОСОБА_24 , що також слідує з самого висновку експерта (останній входив в групу слідчих згідно постанови від 24.01.2019).

Більше того, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

Таким чином, законодавець наділив потерпілого правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю для проведення експертних досліджень, а не лише встановив це як обов`язок слідчого щодо витребування таких документів з медичних установ.

З матеріалів провадження вбачається, що саме потерпілий надав слідчому ОСОБА_23 медичні документи, які і стали основою для отримання висновку експерта № 53 комісійної судово-медичної експертизи. При цьому доказів незгоди у наданні потерпілим вказаної документації матеріали провадження не містять.

Враховуючи те, що експертиза була призначена слідчим, який входив в групу слідчих, а скерування запитів слідчим ОСОБА_23 не спричинило істотних порушень вимог КПК України, вважаю висновок експертизи допустимим доказом.

Щодо апеляційних вимог адвоката ОСОБА_6 про те, що долучені до справи докази не містять ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до автомобіля то такі не можна визнати умотивованими як і доводи скарги щодо недопустимості як доказу висновків експертів судових автотехнічних експертиз, трасологічної експертизи, через відсутність ухвали про тимчасовий доступ до автомобіля.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі постанов слідчого від 12.10.2015 року було проведено судову автотехнічні експертизи і складено відповідні висновки від 02.11.2015, 10.12.2015.

Для проведення експертизи експерту було надано автомобілі Рено та Шкода, котрі належать обвинуваченій та свідку. При проведенні експертизи експертом було застосовано методи візуального огляду, випробування на місці та поелементної діагностики.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Однак, при проведенні експертизи таких дій не проводилось, експертом проводилось виключно дослідження технічного стану автомобіля на момент огляду, з огляду на що указані вище доводи є необґрунтованими (№459/3664/18).

Будь яких заперечень щодо огляду транспортних засобів від учасників процесу не поступало.

Апеляційні вимоги сторони захисту про невідповідність ОСОБА_7 статусу цивільного відповідача та передчасність такого визначення, при заявлені потерпілим цивільного позову в межах кримінального провадження, через отриману шкоду його здоров`ю та способу життя, в наслідок ДТП, є необгрунтованими та суперечать чинному законодавству.

Відповідно покликання захисника обвинуваченої в поданій апеляційній скарзі не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відтак апеляційні вимоги захисника обвинуваченої щодо скасування вироку через недопустимість ряду доказів, на думку апелянта, вимогам чинного законодавства, не знайшли підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.11.2024 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки та застосовано до обвинуваченої ОСОБА_7 ст.75 КК України, звільнивши останню від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий термін строком на 1 рік та, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_7 , звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: