ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1527/25 Справа № 205/2360/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000928, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст. 296 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст. 296 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст. 296 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на дев`ять років;

- за ч.2 ст.296 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять років.

Строк покарання ОСОБА_7 вирішено відраховувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Зараховано в строк покарання термін тримання під вартою: з 22 вересня до 02 жовтня 2015 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 296 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на дев`ять років;

- за ч.2 ст.296 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять років.

Строк покарання ОСОБА_8 вирішено відраховувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Зараховано в строк покарання термін тримання під вартою: з 22 вересня до 02 жовтня 2015 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого, та у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб, вчинених за наступних обставин.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , 16 березня 2015 року, близько 15 год. 40 хв., рухались по вул.Сугака в м.Дніпрі, де в районі буд.2 побачили раніше їм не знайомих потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Бажаючи самоствердитись шляхом демонстрування своєї фізичної сили обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підійшли до потерпілих, при цьому ОСОБА_8 , діючи в групі осіб із ОСОБА_7 , безпричинно, із хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи встановлені у суспільстві елементарні правила поведінки, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, висловлюючи на адресу потерпілих нецензурну лайку, умисно наніс один удар кулаком в обличчя потерпілого ОСОБА_11 , спричинивши йому фізичний біль. Потерпілий ОСОБА_11 , намагаючись уникнути подальшого спричинення йому тілесних ушкоджень з боку обвинувачених, діставши належний йому мобільний телефон, висловив намір здійснити виклик працівників поліції та зателефонував за номером «102». В цей момент обвинувачений ОСОБА_8 , не бажаючи бути викритим працівниками правоохоронних органів, продовжуючи вчиняти злочин, діючи в групі осіб, із хуліганських мотивів, підібрав із землі дерев`яну палицю та супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, умисно наніс потерпілому ОСОБА_11 один удар вказаною палицею в область голови ззаду, спричинивши фізичний біль та розбивши мобільний телефон. Усвідомлюючи наміри обвинуваченого ОСОБА_8 на спричинення йому тілесних ушкоджень, потерпілий ОСОБА_11 намагався втекти з місця події, однак ОСОБА_8 , продовжуючи вчиняти злочин, підібрав з землі фрагмент цеглини, кинув його у бік ОСОБА_11 , влучивши останньому в область спини ззаду, чим спричинив йому фізичного болю.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи присутнім під час вчинення хуліганських дій своїм братом обвинуваченим ОСОБА_8 , бажаючи їх продовження, діючи в групі осіб, безпричинно, із хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи встановлені у суспільстві елементарні правила поведінки, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, наніс удар кулаком в обличчя потерпілого ОСОБА_12 , від якого останній впав на землю. Після цього, продовжуючи вчиняти злісне хуліганство, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, діючи групою осіб, стали наносити останньому удари, при цьому ОСОБА_7 наніс потерпілому не менше одного удару правою ногою в область голови, а ОСОБА_8 наніс потерпілому не менше одного удару дерев`яною палицею у верхню частину тулубу.

Таким чином, в результаті хуліганських дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які уперто не припинялись упродовж 10 хв., потерпілому ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких, за ознакою небезпеки для життя. Смерть потерпілого ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 від черепно-мозкової травми з саднами, крововиливами в товщу м`яких тканин голови з внутрішньої сторони, переломами кісток склепіння та основи черепу, епідуральною гематомою, крововиливами під м`якими мозковими оболонками та в речовину головного мозку.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2025 року.

На підставі ч. 1 ст. 49 КК України, ч.5 ст. 74 України звільнити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

В частині призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень виключити посилання на призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

Вважати засудженим ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

У резолютивній частині вказати про зарахування засудженому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку їх попереднього ув`язнення з 22 вересня до 02 жовтня 2015 року у строк покарання із врахуванням ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII (зворотна дія Закону №838-VІІІ як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч.1 ст.5 КК України), а саме з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України, події яких відбувались 16 березня 2015 року. Вказав, що у резолютивній частині вироку суду першої інстанції необхідно вказати про зарахування засудженому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку їх попереднього ув`язнення з 22 вересня до 02 жовтня 2015 року у строк покарання із врахуванням висновків щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст. 72 КК України, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, а саме: якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції 3акону №838-VIII (зворотна дія Закону №838-УІІІ як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч.І ст.5 КК України), а саме з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Зазначив, що строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 296 КК України закінчились 15 березня 2020 року, з урахуванням положень ч. 1 ст. 49 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що твердження потерпілого ОСОБА_11 стосовно того, що 16 березня 2015 року, близько 15 год. 30 хв. він - ОСОБА_7 наносив ОСОБА_12 удари ногами по голові - не відповідають дійсності, є неправдивими, не підтверджуються показаннями свідків та не підтверджують скоєння ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст. 296 КК України. Вказав, що показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 не підтверджують скоєння ним інкримінованих злочинів, вказані свідки не були очевидцями подій, які відбулися 16 березня 2015 року між ним та ОСОБА_8 з однієї сторони, і ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з іншої. Вказав, що в порушення приписів ст.ст. 69, 101 КПК України, незважаючи на протиріччя, які містяться у експертних висновках № 242, складеному 28.12.2015 року, та № 43/к, складеному 16.03.2016 року, щодо давності спричинення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, визнання лікарями ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 наявності помилок при вживанні термінів при описи наявних у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень (гематоми), суд першої інстанції відмовив стороні захисту в призначенні додаткової комісійної судово- медичної експертизи для встановлення фактичного часу спричинення потерпілому ОСОБА_22 тілесних ушкоджень, які викликали смерть потерпілого. Наголосив, що встановлення фактичного часу спричинення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень має значення для підтвердження доводів ОСОБА_7 щодо його непричетності до смерті потерпілого ОСОБА_12 та відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 121, ч.2 ст. 296 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що при прийнятті оскаржуваного вироку Ленінський районний суд м.Дніпропетровська всі сумніви у можливості скоєння ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів тлумачив на користь сторони обвинувачення, про що свідчить покладання в основу обвинувального вироку неправдивих показань потерпілого ОСОБА_11 , не підтверджених іншими доказами; показів потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які не були очевидцями подій, що відбулися 16 березня 2015 року; не прийняття висновку, викладеного у експертному висновку № 242 від 28.12.2015 року в частині визначення давності спричинення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень - не меншє ніж декілька діб до 16.03.2015 року; безумовного прийняття експертного висновку № 43/к від 16.03.2016 року в частині визначення давності спричинення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень за умови наявності помилок у складеній лікарями ОСОБА_19 та ОСОБА_20 медичній документації щодо опису стану тілесних ушкоджень (гематоми) - 16.03.2015 року; відмови у призначенні комісійної судово - медичної експертизи для встановлення фактичного часу спричинення потерпілому ОСОБА_22 тілесних ушкоджень, які призвели до смерті потерпілого, зважаючи на суперечливі висновки доктора медичних наук ОСОБА_21 , який підписав експертний висновок № 242 від 28.12.2015 року в частині визначення давності спричинення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень - не менше ніж декілька діб до 16.03.2015 року, а в дальшому зазначив про помилки при визначенні давності травми, отриманої ОСОБА_12 . Вважає, що Ленінський районний суд м.Дніпропетровська повністю проігнорував показання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо його непричетності до смерті потерпілого ОСОБА_12 та здійсненні протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_11 . На думку обвинуваченого, наведене свідчить про неповноту судового розгляду.

До початку апеляційного розгляду 05 травня 2025 року обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали клопотання про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 49 КК України та закриття провадження на підставі ч.2 ст. 284 КПК України у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Позиції учасників судового провадження.

Під час судового розгляду обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтримали подані ними клопотання та просили звільнити їх від кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження.

Захисник ОСОБА_9 підтримала клопотання обвинувачених та просила їх задовольнити.

Прокурор та потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні не заперечували проти задоволення клопотань обвинувачених.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та розглянувши клопотання обвинувачених, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 4 ст. 286 КПК України передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно із ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За змістом ст. 9 КПК України (принцип законності кримінального провадження) під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч.2 ст. 296 КК України, та відповідно до висунутого обвинувачення інкриміновані дії вони вчинили 16 березня 2015 року.

Злочин, передбачений ч.2 ст.296 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, за який санкцією статті передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на строк до чотирьох років.

Злочин, передбачений ч.2 ст. 121 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за який санкцією статті передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло: п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини та десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Отже, станом на 07 травня 2025 року сплинуло 10 років та, відповідно, закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності, ухвалений вирок щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не набрав законної сили, а тому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч.2 ст.296 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а вирок суду - скасуванню та кримінальне провадження закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та ст. 417 КПК України.

Апеляційним судом відповідно до ст. 285 КПК України ОСОБА_7 та ОСОБА_8 роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд їх апеляційних скарг, на що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надали свою згоду саме на першочерговий розгляд клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що їм зрозуміла як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою, на що надали свою згоду.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Зазначені вище нормативні положення спрямовані на реалізацію також вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків згідно із ч. 6 ст. 22 КПК України.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Зазначені підстави, як встановлено в ході апеляційного перегляду, дотримані.

Крім того, під час апеляційного перегляду не встановлено обставин, передбачених ч. 2 ст. 49 КК України, а саме фактів ухилення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від досудового розслідування або суду чи вчинення ними до закінчення зазначених у ч.ч. 1, 2 ст. 49 КК України строків нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років, які б унеможливлювали застосування до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч.2 ст.296 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченими своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень як обов`язкової умови такого звільнення чинним законодавством не передбачено.

Згідно із ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Оскільки обвинувачені надали згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, відсутні підстави для проведення судового провадження, що включає в себе відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку, у зв`язку з чим апеляційний суд не надає оцінки доводам апеляційних скарг.

Проведення розгляду апеляційних скарг, відповідно до яких суд має встановити чи винуваті обвинувачені у вчиненні кримінальних правопорушень та чи підлягають вони покаранню за їх вчинення, не відповідатиме вимогам законності.

У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.

Тому, оскільки клопотання обвинувачених про звільнення від кримінальної відповідальності подані до набрання вироком законної сили, який підлягає скасуванню, апеляційний суд позбавлений можливості розглянути подані апеляційні скарги по суті.

Щодо заявленого у кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_10 цивільного позову апеляційний суд звертає увагу та таке.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК України, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Тобто, вирішення цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження по справі суперечить вказаним вище нормам закону.

В той же час, у випадку закриття кримінального провадження на встановлених КПК підставах, суд зобов`язаний роз`яснити цивільному позивачеві його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.

Тому, в зв`язку зі звільненням обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі закінченням строків давності, заявлені потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 цивільні позови про стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 матеріальної та моральної шкоди слід залишити без розгляду, що за змістом ч. 7 ст. 128 КПК України не перешкоджає пред`явленню позову в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вирішити долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України, оскільки цей порядок було застосовано судом першої інстанції та сторонами кримінального провадження не оспорюється.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що наявні усі необхідні підстави для звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому обвинувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо них закриттю у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - скасувати.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України на підставі п.п. 3,4 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України на підставі п.п. 3,4 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000928 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за ч.2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду.

Речові докази по справі: DVD-R диск з відеозаписом та історії хвороби ОСОБА_12 залишити в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4