Провадження №1-кп/127/805/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового провадження: потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 у місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.07.2024 за № 0001193, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Грибалівка Шаргородського району Вінницької області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого фізичною особою-підприємцем, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 135, частиною третьою статті 286-1 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

07.07.2024 біля 23.35 год ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , рухаючись в м. Вінниці зі сторони вул. Сабарівське шосе, проїзною частиною вул. Пирогова в напрямку вул. Зодчих, в районі електроопори № 68, не врахував дорожньої обстановки, а саме наявності нерегульованого пішохідного переходу, не переконався у відсутності пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, в порушення вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), не надав переваги пішоходу в русі та не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості руху, хоча повинен був і мав технічну можливість це зробити. У зв`язку з цим ОСОБА_5 допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в межах розмітки пішохідного переходу в супроводі батьків перетинав проїзну частину на дитячому самокаті зліва-направо за напрямком руху автомобіля. Після наїзду ОСОБА_5 зазначеним вище автомобілем самовільно залишив місце події.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження: сполучну травму тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудей та живота (множинні синці, садна та рани голови, розлиті крововиливи в м`які покрови голови, розлитий субарахноїдальний крововилив та мілоковогшищеві дифущні крововиливи в товщі речовини головного мозку, множинні синці та садна грудей, живота та кінцівок, крововилив у вигляді геморагічного просякання в передньому середостінні, множинні субплевральні крововиливи та ділянки забою легеної тканини, крововилив в м`які тканини черевної стінки праворуч, множинні павутиноподібні розриви правої долі печінки). Виявлена сполучна травма тіла має ознаки тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя, що спричинила розвиток загрозливих для життя явищ у вигляді масивної крововтрати.

У подальшому ОСОБА_8 був доставлений до Комунального некомерційного підприємства (далі КНП) «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради», де під час надання медичної допомоги помер.

Наїзд на пішохода ОСОБА_8 автомобілем марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , стався на проїзній частину вул. Пирогова в м. Вінниці в межах правої смуги руху в напрямку вул. Зодчих перед початком виявленої та зафіксованої слідової інформації, а саме уламків самокату, рамки номерного знаку та державного номерного знаку.

Отже, ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 1.7, 2.9 «а», 4.16 «а», 18.1 ПДР. Порушення вимог пункту 18.1 ПДР водієм ОСОБА_5 знаходиться у причинному зв`язку з наслідками цієї ДТП.

Крім цього, після вчинення ДТП з наведеними вище наслідками ОСОБА_5 07.07.2024 біля 23.35 год, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності, достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним ДТП його протиправними діями були спричинені малолітньому пішоходу ОСОБА_8 небезпечні для життя тілесні ушкодження і він такими діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, останній внаслідок наїзду автомобілем марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , впав на проїзну частину автодороги у зв`язку з чим перебував в безпорадному стані, залишив малолітнього ОСОБА_8 без допомоги, маючи при цьому реальну можливість надати таку допомогу. Тому ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 2.10 «а, б, г, ґ, д, е» ПДР.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні зауважив, що винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, однак в ході надання показань відповідно до приписів статті 95, 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) обвинувачений повідомив відомості, які свідчать про заперечення ним фактичних обставин, які викладені у пред`явленому йому обвинуваченні. Зокрема, обвинувачений повідомив суду, що 07.07.2024 зранку він поїхав у Шаргород, звідки повернувся біля 14-ї год. Під час прибирання виникла необхідність відвести кумі лави та стільці. Він подзвонив Співаку біля 20-ї год, той допоміг йому завантажити автомобіль. Вони завезли речі у ОСОБА_9 , розвантажили. За кермом автомобіля був ОСОБА_10 , оскільки він був стомлений і по дорозі підтримував речі. Вони розвантажували біля години, у подальшому кума запропонувала повечеряти, на що вони погодились. Кума накрила на стіл, запитала, чи вживатимуть вони алкоголь, кум налив 3 стакана, запропонував спробувати віскі. Він почув різкий запах, який йому не сподобався і він відмовився пити.

До приміщення зайшов ОСОБА_10 і сказав, що потрібно їхати.

Вони приїхали до нього додому, ОСОБА_10 пересів у свій автомобіль і поїхав додому, а він вирішив поїхати у АТБ за сигаретами. Він виїхав на ОСОБА_11 , в темряві (ліхтарі дорогу не освітлювали) побачив фари зустрічного автомобіля на великій швидкості. Він їхав з ближнім світлом у своїй смузі з допустимою швидкістю. Він розраховував на те, що інші учасники дорожнього руху будуть виконувати ПДР.

Перехід не освітлювався, він переконався у відсутності пішоходів, тому не зупинився перед переходом. На відстані біля 20 м до переходу він побачив силуети двох людей і почав екстрено гальмувати. Він відчув незначний поштовх. Автомобіль зупинився і він побачив, що два силуети почали бігти до нього. Один з них почав бити по автомобілю. Потім до машини підбігло ще дві особи і почали бити по машині, тому він вирішив залишити місце події. Він вивернув кермо і поїхав. Він не хотів продовжувати конфлікт. Він приїхав додому, а зранку слідчий повідомив про наслідки пригоди.

Він говорив кумі, що випив пиво, бо не хотів пояснювати, чому втомився. Куми пропонували випити, але він відмовився. Він з собою привіз пляшку віскі, бо кума веде його бухгалтерський облік, а винагороду за виконану роботу не отримує, тому він вирішив таким чином віддячити. Вже на кухні вони запитали, чи вживає він віскі. Привезена ним пляшка була на столі. Кума налила йому віскі та запропонувала спробувати. Він доніс стакан до рота, відчув різкий запах і поставив його в сторону. Він сказав, що йому не подобається запах. Його віскі залишився у стакані, а чи випили куми налитий їм віскі він не бачив.

Додому вони приїхали біля 23-ї год.

Коли він їхав у АТБ, горіли поодинокі ліхтарі в аварійному чи економному режимі. Він їхав зі швидкістю біля 50 км/год. У нього було увімкнене ближнє світло фар, пішоходів він побачив приблизно за 20 м, вони були на протилежній смузі. У ПДР чітко не визначено, як саме він мав пересвідчитись у безпечності, тому він визначив це на власний розсуд. На момент виявлення пішоходів вони були приблизно на лінії розмітки. На своїй смузі він їх не бачив, бо вони себе не виявляли ні світловідбивачами, ні телефонами. Він бачив лише два силуети, дитину не бачив. Білого пакету він не бачив. Самокату також не бачив. Як рухались пішоходи і з яким темпом він не бачив, він побачив лише два силуети, які зробили два кроки. Дитину на дорозі він не бачив.

Він відчув контакт або поштовх з кимось твердим, удару не було. Він подумав, що міг здійснити наїзд на домашню тварину, однак об`єкту зіткнення він не бачив. Коли він зупинився, він побачив, що до нього почали бігти потерпілі й щось кричали. Він з машини не виходив, оскільки побачив небезпеку для себе одна чи дві особи наносили удари по машині, а потім до них приєднались й інші люди. Приїхавши додому, він побачив пошкодження передньої частини автомобіля.

У зв`язку з хвилюванням він не міг заснути, тому випив ром. Про наявність потерпілих він не знав, тому і вжив алкоголь. Автомобілем він керував у тверезому стані. Він визнає наслідки діяння, однак вважає, що ПДР він не порушував. Він не міг бачити потерпілих, оскільки після зупинки автомобіля огляд йому заступили нападники.

Автомобіль у зустрічному напрямку рухалось в лівій смузі. Цей автомобіль його не засліплював. Коли він зупинився, він на зазначений автомобіль уваги не звертав. Коли він почав рух, він побачив ту машину з лівої сторони, але точно сказати не може.

Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що на ОСОБА_12 він з дружиною та сином пішли на Вишенське озеро. Повертаючись додому, вони підійшли до пішохідного переходу, світло з їхньої сторони було увімкнене, світлофор не працював. З ними також були куми. Вони повертались біля 23.35 год, було вже темно, однак перехід був освітлений.

Вони переходили дорогу від озера до автовокзалу, на той час кумів з ними вже не було. Здалеку вони побачили три автомобіля зі сторони кола, тому вони пропустили зазначені автомобілі, почали переходити дорогу. Дружина йшла попереду, а він з сином трохи позаду. Він у лівій руці вів самокат. Вони йшли не поспішаючи, автомобіль пролетів повз них і збила дитину. Вона майже закінчили перехід трьох смуг руху, син став на самокат, однак не встиг зробити рух, як машина його збила. Машина їхала на великій швидкості, водій не намагався гальмувати. Він збив сина частиною між фарою та номерним знаком. Автомобіль зупинився приблизно за 100 м, потім різко розвернувся, ледь не допустив зіткнення з іншим автомобілем і втік. Від удару в автомобіля відпав номер.

Водія автомобіля він чітко не бачив. Він смикав за дверку та бив у скло, але почув крик дружини і побіг до неї.

Водій не гальмував і не змінював напрямку руху. Він вважає, що автомобіль був електричний, оскільки вони не її чули. Їх на переході було добре видно, у сина також була світло відбивна смужка.

Він не може сказати, скільки часу пройшло з того моменту, як вони пропустили машини і почали переходити дорогу. Вони дорогу переходили у середньому темпі. Син йшов праворуч від нього зі сторони ОСОБА_13 кола. Син став на самокат, коли вони були на середині дороги, до цього він тримав сина за руку. Вони подолали третю смугу і син почав заїжджати на четверту, коли його збила машина. Він по сторонах вже не дивився, оскільки до тротуару їм залишилось приблизно півметра. Машину він побачив, коли та вже збила сина. До цього він бачив світло фар на колі, але воно було далеко від них, тому вони почали переходити дорогу. Машина пролетіла попід його нога, а син трохи вирвався вперед він зробив один поштовх. Удар прийшовся у праву частину тіла сина.

Після того, як збили дитину, зупинився інший автомобіль.

Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вдень вона з чоловіком та дитиною пішла на озеро, де зустріли друзів. Біля 23-ї год вони пішли додому. Вони дійшли до дороги, позаду були інші люди. Вони подивились по сторонах, їхало три машини справа, тому вони їх пропустили і почали переходити дорогу. Вона на півкроку йшла попереду, а чоловік з сином позаду. Вони майже перейшли дорогу і перед носом пролетів автомобіль, вона почула крик.

Ліхтарі горіли з однієї сторони, а чи горіли ліхтарі з іншої сторони (звідки вони йшли) вона точно не пам`ятає. Світлофор не працював, машина була на колі, вони були впевнені, що перейдуть дорогу. Їм не вистачило кроку, щоб стати на тротуар. Син був біля неї, а самокат біля чоловіка.

Автомобіль збив сина передньою частиною, але точно не скаже. Вона не пам`ятає, чи було чути звук гальм. Автомобіль зупинився біля зупинки. Водій з автомобіля не виходив. Вона почула крик і побігла до дитини. Куди поїхав автомобіль вона не бачила. Вона не може назвати, з якою швидкістю рухався автомобіль, але дуже швидко. Вони дорогу переходили у середньому темпі, його не змінювали. Коли вони почали переходити дорогу, автомобіль був далеко вони бачили світло фар в районі кола. На подальший рух автомобіля вона уваги не звернула, він наблизився дуже швидко. Вона не бачила, коли син взяв самокат, він був по праву сторону від чоловіка. Вони вже стали на четверту смугу, коли відбувся наїзд. Її автомобіль не зачепив, але пролетів у неї перед носом. До наїзду син став на самокат і намагався поїхати. Зріст сина був 110 см, у нього був світловідбивач.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що вона знайома з обвинуваченим, підтримує з ним дружні стосунки вони куми.

Напередодні події вона зустрічалась з обвинуваченим: потрібно було завезти стільці та лави. Обвинувачений сказав, що приїде зі Співаком. Вони приїхали біля 20-21 год, розвантажували автомобіль приблизно 30-40 хв. Потім вони зайшли додому. Обвинувачений привіз віскі, сказав, що хоче його спробувати. Вона, чоловік, обвинувачений та ОСОБА_10 сіли за стіл. Обвинувачений спробував віскі, сказав, що йому не сподобався. Вона не бачила, скільки саме обвинувачений випив. Вона також не бачила, чи пив обвинувачений віскі у подальшому, оскільки вона метушилась біля столу.

Коли вона прибирала, вона вилила те, що наливали обвинуваченому. Чоловік з обвинуваченим віскі не допили. ОСОБА_10 почав підганяти, що він поспішає.

За кермом автомобіля був ОСОБА_10 , бо ОСОБА_15 говорив, що випив у обід пива, а у них хотів спробувати віскі, тому взяв ОСОБА_10 в якості тверезого водія. Коли вони поїхали, у пляшці залишилось біля 350 мл віскі надпили чверть чи третю частину, точно не скаже.

Наступного ранку, біля 7-ї год подзвонив ОСОБА_15 і сказав, що він щось начудив чи в`їхав у натовп, але вибив розмову. Вона перенабрала ОСОБА_15 , однак той не відповідав.

Коли обвинувачений приїхав до них додому, вона вийшла на вулицю, ознак сп`яніння у обвинуваченого вона не бачила. Вона також не бачила ознак сп`яніння у обвинуваченого, коли він зі ОСОБА_10 збирався їхати.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що він з обвинуваченим перебуває у дружніх стосунках. У день події він повертався від батьків, до нього подзвонив обвинувачений, щоб він допоміг перевезти балки і сів за кермо, оскільки ОСОБА_15 себе погано почуває. Він не запитував у ОСОБА_15 , що саме його турбує.

Коли він приїхав до ОСОБА_15 , вони завантажили лави, столи і на автомобілі марки VW Т4 поїхали у ОСОБА_9 . Вони розвантажили автомобіль, біля 23.30 год повернулись до ОСОБА_15 додому і він поїхав додому.

Після розвантаження вони сіли за стіл, повечеряли. Він алкоголю не вживав, а чи вживали інші не скаже. На столі був напій коричневого кольору, але він не бачив, чи вживав хтось цей напій. Він виходив на вулицю приблизно 2-3 рази. Він не звернув увагу, чи був відкритий напій.

Обвинувачений говорив, що він втомлений, однак ознак сп`яніння у обвинуваченого він не виявив, у тому числі й запаху алкоголю. Обвинувачений не говорив йому, що має намір вживати алкоголь або що вживав до розмови з ним.

Коли він повертався додому, освітлення на дорозі вже не було, дорогу було видно погано. Він навіть пригальмовував перед пішохідними переходами, оскільки було темно.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що він знайомий з обвинуваченим приблизно 5-6 років.

07.07.2024 обвинувачений з товаришем привіз до нього додому столи та стільці, це було біля 21.40 год. За кермом автомобіля був товариш обвинуваченого. Вони були приблизно годину занесли речі. Товариш обвинуваченого трошки поспішав. Обвинувачений з собою привіз віскі ємністю 0,5 л. Після розвантаження автомобіля вони сіли за стіл, трошки налили віскі, посиділи приблизно 15-20 хв. Обвинувачений спробував віскі, але сказав, що йому не сподобався. Ознак сп`яніння у обвинуваченого він не бачив.

ОСОБА_15 та товариш поїхали біля 23-ї год. За кермом був товариш ОСОБА_18 , який в основному перебував біля автомобіля.

Коли ОСОБА_15 спробував віскі та сказав, що йому не сподобався, він з ОСОБА_19 пішов далі розвантажувати автомобіль, а ОСОБА_15 з його дружиною залишився і вони говорили про якісь документи.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що 07.07.2024 біля 24-ї год він був очевидцем ДТП біля церкви на електромережі сім`я переходила дорогу, а машина на переході збила дитину. Вони йшли від церкви, дитина була поряд з ними. Перехід був освітлений, він був на переході з протилежної сторони. Вони йшли разом, дитина була трохи попереду, самокат був у руках. Наїзд на дитину відбувся ближче до електромережі. Він не пам`ятає, чи був шум гальм. Наїзд на дитину відбувся передньою частиною автомобіля. Після зіткнення дитину відкинуло до зупинки, автомобіль зупинився, постояв біля хвилини і поїхав. Водій з машини не виходив, він стояв приблизно за 3-4 м від переходу.

Він не може назвати швидкість руху автомобіля, але той рухався швидко. На переході, крім сім`ї, більше нікого не було. Він їх побачив на переході, вони йшли нешвидко. Вони вже були на переході, коли він їх побачив. Автомобіль він не бачив, він зупинився перед переходом і не переходив дорогу, оскільки його відволік товариш, який йому щось говорив. Потім він повернувся до переходу і побачив наїзд. Дитина не бігла, вона в руках вела самокат, на ньому не їхала. Позаду дитини йшли батько та мати. Вони дитину не тримали, мати йшла поряд з батьком.

Автомобіль він побачив за декілька секунд до зіткнення. Автомобіль їхав у правій смузі. Від удару дитина відлетіла ближче до бордюру попереду машини. Автомобіль дитину не переїхав, а об`їхав її. Батьки побігли до дитини. Автомобіль поїхав у сторону Урожаю, куди відлетів самокат він не бачив. Він не бачив, чи була кров. Він на місці був до приїзду швидкої.

Освітлення було по обидві сторони дороги від ліхтарів. Він не бачив інших машин, він не пам`ятає, на якій відстані був автомобіль, коли він його побачив. Чи чіпав хтось машину, він не пам`ятає.

Сторонами також було заявлене клопотання про здійснення судового допиту свідка ОСОБА_21 , однак у його неодноразовою неявкою в судове засідання представник сторони обвинувачення від допиту зазначеного свідка відмовився, сторона захисту проти прийняття такої відмови не заперечувала. Тому судом з огляду на положення статті 22 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд прийняв таку відмову і подальший виклик для здійснення допиту в судовому засіданні не здійснював.

Відповідно до частини третьої статті 26 КПК суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:

-протокол затримання від 08.07.2024, відповідно до якого ОСОБА_5 затриманий о 09.52 год по вул. П. Алепського, 16 в м. Вінниці, за результатами особистого обшуку ОСОБА_5 зафіксований його одяг;

-протокол огляду місця події від 08.07.2024, згідно з яким у період часу з 00.20 по 02.30 год слідчий СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_22 провів огляд ділянки вул. Пирогова в районі будинку № 150 в м. Вінниці, зафіксована відповідна слідова інформація, місце виявлення уламків самоката, частини номерної рамки, номерного знаку та білого пакета;

-протокол огляду предмета від 08.07.2024, відповідно до якого у період часу з 11.00 по 11.10 год оглянутий запис з камер зовнішнього спостереження, на якому зафіксований рух автомобіля марки Nissan 07.07.2024 о 23.39 год в районі перехрестя вул. Первозванного Космонавтів у м. Вінниці;

-протокол обшуку від 08.04.2024, згідно з яким у період часу з 08.40 по 09.50 год проведений обшук домоволодіння АДРЕСА_2 , в ході якого вилучені автомобіль марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , мобільний телефон марки Sigma, посвідчення водія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , речі ОСОБА_5 а саме кросівки синього кольору, штани чорні зі шкіряним ременем, футболка синього кольору зі вставками сірого кольору, скляна пляшка ємністю 1 л частково порожня з алкогольним напоєм ромом Capitan Morgan, запаховий слід з поверхні сидіння водія автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , запаховий слід з поверхні важеля АКПП автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , запаховий слід з поверхні керма автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , змив з поверхні керма автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , змив з поверхні важеля АКПП автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 ;

-висновок медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 0715 від 08.07.2024, відповідно до якого за результатами проведення о 10.30 год огляду ОСОБА_5 встановлений факт перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння: алкотести 2.08‰, 2.02‰, аналіз крові на етанол 1,4‰, аналіз сечі на етанол 0,7‰;

-висновок експерта № 2210 від 11.07.2024, згідно з яким при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_5 виявлений спирт етиловий у концентрації 2,3‰, наявність метилового спирту, а також пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено;

-висновок експерта № 2211 від 12.07.2024, відповідно до якого при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_5 наявність в крові похідних барбітурової кислоти, алкалоїдів групи опію, похідних 1,4-бензодіазепіну, фенотіазіну та фенілалкіламіну, а також тетрагідроканабінолу не виявлено;

-висновок експерта № 2212 від 11.07.2024, згідно з яким при судово-медичній експертизі сечі ОСОБА_5 виявлений етиловий спирт у концентрації 2,8‰, наявність метилового спирту, а також пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено;

-висновок експерта № 2213 від 12.07.2024, відповідно до якого при судово-медичній експертизі сечі ОСОБА_5 наявність в сечі похідних барбітурової кислоти, алкалоїдів групи опію, похідних 1,4-бензодіазепіну, фенотіазіну та фенілалкіламіну, а також тетрагідроканабінолу не виявлено;

-протокол проведення слідчого експерименту від 08.07.2024, згідно з яким у період часу з 23.52 по 00.10 год проведений слідчий експеримент із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в ході якого останні вказали на місце, де відбувся наїзд на малолітнього ОСОБА_8 , яким чином вони здійснювали перехід проїзної частини, напрямок руху автомобіля, який здійснив наїзд; в ході проведення слідчого експерименту проведені відповідні заміри;

-протокол проведення слідчого експерименту від 09.07.2024, відповідно до якого у період часу з 00.23 по 01.24 проведений слідчий експеримент з ОСОБА_21 , в ході якого останній відтворив обставини, за яких був здійснений наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_8 , в ході проведення слідчого експерименту проведені відповідні заміри;

-протокол проведення слідчого експерименту від 09.07.2024, згідно з яким у період часу з 02.05 по 02.50 год проведений слідчий експеримент з ОСОБА_5 , в ході якого останній повідомив про обставини руху по вул. Пирогова в м. Вінниці до здійснення наїзду, в ході проведення слідчого експерименту були проведені відповідні заміри;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/13456-ІТ від 12.07.2024, відповідно до якого на момент експертного огляду рульове керування, гальмова система автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , знаходяться у працездатному стані, у деталях та вузлах рульового керування, гальмової системи автомобіля Nissan, д.н. НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено;

-протокол огляду місця події від 08.07.2024, згідно з яким у період часу з 06.00 по 06.40 год у реанімаційному відділенні Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні оглянутий одяг ОСОБА_8 ;

-висновок експерта № 784 від 17.08.2024, відповідно до якого ОСОБА_8 був доставлений бригадою ШМД у відділення анестезіології та інтенсивної терапії КНП Вінницька обласна дитяча лікарня 08.07.2024 о 00.05 год з діагнозом при госпіталізації: «політравма», знаходився на лікуванні у відділенні АІТ ВОДКЛ з 00.05 по 01.20 год 08.07.2024, доставлений у ВОДКЛ бригадою екстреної медичної допомоги в агональному стані, отримав важку політравму внаслідок ДТП біля 23.30-23.35 год 07.08.2024, загальний стан дитини при надходженні вкрай важкий, агонуючий, проведене обстеження та лікування, на фоні проведеного лікування (СЛР) стан дитини без покращення, реанімаційні заходи успіху не дали, о 01.20 год 08.07.2024 констатована смерть дитини, діагноз заключний клінічний: важка політравма внаслідок ДТП, важка ЗЧМТ, забій головного мозку, судбуральна гематома? ЕДГ? Дифузне аксональне пошкодження ГМ, закрита хребтово-спинномозкова травма, закрита травма ОГП, забій легень, закрита травма ОЧП, розрив паренхіматозних органів, термінальна мозкова кома, травматичний шок ІІІ ст, постгеморагічна анемія IV ст; при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 , окрім слідів медичних маніпуляцій, виявлена сполучна травма тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудей та живота (множинні синці, садна та рани голови, розлиті крововиливи в м`які покрови голови, розлитий субараноїдальний крововилив та мілковогнищеві дифузні крововиливи в товщі речовини головного мозку, множинні синці та садна грудей, живота та кінцівок, крововилив у вигляді геморагічного просякання в передньому середостінні, множинні субплевральні крововиливи та ділянки забою легеневої тканини, крововилив в м`які тканини черевної стінки праворуч, множинні павутиноподібні розриви правої долі печінки); усі виявлені при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 ушкодження утворилися в короткий проміжок часу при комбінованій динамічній (удар) та тангенціальній (ковзання) дії тупих твердих жорсткої конструкції предметів з різною величиною потужності їх впливу, як з обмеженою (вузькою), так і з переважаючою (широкою) контактуючими поверхнями; характер, локалізація, морфологія та об`єм ушкоджень, виявлених при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 , в повній мірі можуть відповідати комплексу ушкоджень, що зазвичай утворюються при автомобільній травмі, внаслідок лобового зіткнення (наїзду) транспортного засобу з пішоходом; виявлена при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 травма має ознаки тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя, що спричинило розвиток загрозливих для життя явищ у вигляді масивної крововтрати; смерть ОСОБА_8 настала від вказаної сполучної травми тіла, яка ускладнилась масивною крововтратою, між смертю ОСОБА_8 та сполучною травмою тіла, яка ускладнилася масивною крововтратою, є причинний зв`язок; при судово-медичній експертизі крові трупа ОСОБА_8 етилового та інших спиртів не виявлено; механізм наїзду автомобіля на пішохода ОСОБА_8 був складним комбінованим та прогнозовано складався з двох послідовних фаз: І фаза ДТП первинний динамічний контакт переднього бамперу автомобіля з передньою правою бічною поверхнею тіла ОСОБА_8 , який в момент первинного контакту знаходився у вертикальному (стоячому) або близькому до такого положенні повернутий правою бічною поверхнею тіла до рухомого транспортного засобу, ІІ фаза ДТП - піля первинного контакту у вигляді удару (поштовху) відбулося відкидання тіла ОСОБА_8 по ходу руху автомобіля, падіння на дорожнє покриття лівою бічною поверхнею тіла, що супроводжувалося певним ковзанням тіла по дорожньому покриттю;

-висновок експерта № 208 від 08.08.2024, згідно з яким при судово-медичній експертизі футболки від трупа ОСОБА_8 у верхній третині спинки виявлені забруднення у вигляді переривчастих плям речовини бурого кольору, що просочують та ущільнюють тканину футболки, окрім того, при дослідженні футболки від трупа ОСОБА_8 виявлені повні лінійні пошкодження полички та рукавів, що мають морфологічні характеристики розрізів, та виникли від дії ріжучого предмету, можливо, в ході надання медичної допомоги; при судово-медичній експертизі трусів та взуття від трупа ОСОБА_8 будь-яких забруднень, пошкоджень чи слідів ковзання на виявлено;

-висновок експерта № СЕ-19-102-24/15404-ІТ від 12.08.2024, відповідно до якого наїзд на пішохода ОСОБА_8 автомобілем марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , стався на проїзній частині вул. Пирогова в м. Вінниці найбільш ймовірно в межах правої смуги руху в напрямку вул. Зодчих перед початком виявленої та зафіксованої слідової інформації, а саме осипу уламків самокату, рамки номерного знаку та державного номерного знаку; за вказаного у постанові про призначення експертизи механізму розвитку ДТП (в темний час доби пішоходи перетинали проїзну частину в межах горизонтальної дорожньої розмітки 1.14.1 «зебра» зліва направо по напрямку руху автомобіля) небезпека для руху водію автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 з технічної точки зору виникає з моменту появи пішоходів в його полі зору; в заданій дорожній обстановці водій автомобіля Nissan, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.2, 12.4, 18.1 ПДР; в ситуації, яка склалася, при вказаних в постанові про призначення експертизи комплексі вихідних даних, водій автомобіля Nissan, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом екстреного гальмування із зупинкою автомобіля Nissan до смуги руху пішохода, тобто шляхом виконання вимог пункту 18.1 ПДР; в заданій дорожній ситуації при вказаних в постанові про призначення комплексі вихідних даних в діях водія автомобіля марки Nissan, ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам пункту 18.1 ПДР, які з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/15696-БД від 22.08.2024, згідно з яким встановити, чи збігається зразок запаху, вилучений з крові, відібраний у ОСОБА_5 , зі зразками запаху, вилученими під час невідкладного обшуку з поверхні сидіння водія, поверхні керма автомобіля та поверхні важеля АКПП автомобіля, не представляється можливим у зв`язку з непридатністю останніх;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/15409-ТР від 16.08.2024, відповідно до якого фрагмент рамки номерного знаку, що був виявлений та вилучений під час огляду ДТП 07.07.2024 по вул. Пирогова, є складовим цілим рамки державного номерного знаку, що встановлена в передній частині автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 ; номерний знак НОМЕР_1 , що був виявлений під час огляду ДТП 07.07.2024 по вул. Пирогова, є змінною складовою частиною;

-лист за підписом заступника міського голови ОСОБА_23 від 04.03.2025 за № 01/00/01/14740 на ім`я адвоката ОСОБА_4 , згідно з яким у виконавчих органах Вінницької міської ради інформація щодо причин, через які не працювала камера ситуаційного центру, що розташована на проїзній частині вул. Пирогова в районі є/о № 68, буд. № 150 (біля офісу «Авіс») у період часу з 23.15 год по 23.35 год 07.07.2024 відсутня; робота камери відеоспостереження не залежить від відключення зовнішнього освітлення вул. Пирогова в району буд. № 150;

-копію листа за підписом головного інженера МКУП «Міськсвітло» ОСОБА_24 від 14.01.2025 за № 08-2/21 на ім`я адвоката ОСОБА_4 , відповідно до якого в районі пішохідного переходу, що розташований біля електроопори № 68 по вул. Пирогова р-н б. 150, в період часу з 23.15 до 23.50 год 07.07.2024 аварій в мережі зовнішнього освітлення не зафіксовано, зовнішнє освітлення міста було ввімкнене в частковому режимі (50% через 1 світильник), відключень зовнішнього освітлення не проводили.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілих, свідків, надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

В пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні наявне посилання на порушення останнім вимог пунктів 1.7, 2.9 (а), 4.16 (а), 18.1 ПДР.

Згідно з пунктом 1.7 ПДР водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи. Усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.9 ПДР водієві забороняється, зокрема, керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Зі змісту підпункту «а» пункту 4.16 ПДР випливає, що пішохід має право, зокрема, на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.

Також пунктом 18.1 ПДР регламентовано, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

За результатами судового розгляду суд встановив, що 07.07.2024 біля 23.35 год в районі електроопори № 68 по вул. Пирогова в м. Вінниці автомобіль марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , який здійснював рух від вул. Сабарівське шосе в напрямку вул. Зодчих, здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_8 . У зв`язку зі здійсненим наїздом малолітній пішохід ОСОБА_8 був госпіталізований до закладу охорони здоров`я, однак незважаючи на надану медичну допомогу останній помер. Після здійснення зазначеного наїзду автомобіль марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , здійснив зупинку біля зупинки громадського транспорту, після нетривалої зупинки продовжив рух. Водій автомобіля з салону не виходив.

У зв`язку з цим у період часу з 00.20 по 02.30 год 08.07.2024 був проведений огляд місця події.

За цим фактом 08.07.2024 о 01.21 год були внесені відомості до ЄРДР за № 0001193. Підставами для внесення зазначених відомостей, який випливає з наданих суду матеріалів, стали протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення, а також два повідомлення на спецлінію «102». Суд враховує, що сторони кримінального провадження зазначені обставини в судовому засіданні не оспорювали.

За результатами судового розгляду суд встановив, що внаслідок здійсненого наїзду малолітній пішохід ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до його смерті. На підтвердження зазначеної обставини прокурор надав суду висновок № 784 від 17.08.2024. Відомості, зазначені у цьому висновку, сторони кримінального провадження під час судового розгляду також не оспорювали.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 прокурор надав суду запис з камер зовнішнього спостереження. Цей запис був оглянутий як під час досудового розслідування, про що свідчить протокол огляду від 08.07.2024, зміст якого судом наведений вище, так і в судовому засіданні. Суд враховує, що сторони кримінального провадження в судовому засіданні відомості, зафіксовані на наведеному судом записі, не оспорювали. Не оспорювали вони і правову підставу отримання такого запису. Разом з тим, обвинувачений та його захисник в судовому засіданні як під час надання показань, так і під час виступу в судових дебатах, здійснили посилання на те, що під час досудового розслідування не були отримані записи з інших камер зовнішнього спостереження. Разом з тим, суд враховує, що частиною третьою статті 26 КПК визначено, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. При цьому частиною першою статті 22 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Тому доводи сторони захисту в частині відсутності усіх записів з камер зовнішнього спостереження суд враховує, однак вважає, що стороною захисту не наведені відповідні доводи щодо того, що відсутність таких записів свідчить про недотримання під час досудового розслідування приписів частини першої статті 91 та 93 КПК. Крім того, частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. А частиною другою статті 94 КПК визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. Саме тому суд вважає, що кримінальне провадження має бути вирішене з урахуванням наданих суду доказів у їх сукупності.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 прокурор надав суду протокол огляду місця події, зміст якого судом наведений вище. У цьому протоколі наявне посилання на те, що на місці події були виявлені та вилучені зокрема, номерний знак та частина рамки номерного знаку.

Захисник обвинуваченого зауважив, що протокол огляду місця події має бути визнаний недопустимим доказом. Як підставу для визнання зазначеного протоколу недопустимим доказом захисник здійснив посилання на те, що цей огляд був проведений до внесення відомостей до ЄРДР, а також до створення групи слідчих та прокурорів.

Оцінюючи такі твердження захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з частиною першою статті 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

З наданих суду матеріалів випливає, що твердження захисника в частині того, що огляд місця події був проведений до внесення відомостей до ЄРДР, підтверджені наданими суду матеріалами. Зокрема, як суд зазначив вище, огляд місця події був проведений 08.07.2024 у період часу з 00.20 по 02.30 год, а відомості до ЄРДР були внесені 08.07.2024 о 01.21.

Разом з тим, оцінюючи доводи сторони захисту щодо недопустимості зазначеного доказу, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 214 КПК слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Зі змісту частини другої статті 214 КПК випливає, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Офісом Генерального прокурора за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, Державним бюро розслідувань, органом Бюро економічної безпеки України.

Реченням першим частини третьої статті 214 КПК визначено, що здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. При цьому реченням другим частини третьої статті 214 КПК визначено, що у невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду або отримання довідки, висновку спеціаліста).

Отже, як встановив суд, у цьому випадку до внесення відомості до ЄРДР був проведений саме огляд місця події, що узгоджується з приписами речення другого частини третьої статті 214 КПК. При цьому суд враховує, що на підтвердження повноважень прокурора до проведення підготовчого судового засідання була надана постанова про створення групи прокурорів. Повноваження слідчих у цьому кримінальному провадженні, які здійснювали досудове розслідування сторона захисту в ході судового розгляду не оспорювала. Тому суд вважає, що твердження сторони захисту в частині недопустимості протоколу огляду місця події у зв`язку з тим, що він був проведений до внесення відомостей до ЄРДР, не ґрунтуються на положеннях кримінально-процесуального закону, а тому їх слід відхилити.

Оцінюючи доводи захисника в частині невідповідності протоколу огляду місця події вимогам КПК, а також відсутності в ньому посилання на ідентифікаційні ознаки та технічні характеристики технічних засобів фіксації, які були застосовані під час проведення цієї слідчої дії, суд вважає за доцільне зауважити таке.

З протоколу огляду місця події випливає, що у ньому наявне посилання на здійснення фіксування огляду за допомогою фотоапарата марки Nicon. За результатами судового розгляду суд встановив, що усі дії та обставини проведення огляду зафіксовані у фототаблиці, протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії без зауважень.

У постанові від 06.12.2023 (справа № 729/700/21) ВС зазначив, що погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що не зазначення в протоколі обшуку технічних характеристики засобу фіксації та технічного носія не спростовують самого факту застосування такого технічного засобу та змісту зафіксованої за допомогою цього технічного засобу інформації. Сторони кримінального провадження не висловлювали зауважень щодо невідповідності фіксації дійсному перебігу обшуку. Таким чином, ураховуючи, що при проведенні обшуку слідча під відеозапис оголошувала технічні засоби фіксації, які будуть використовуватися при проведенні даної процесуальної дії, ВС не може визнати те, що в протоколі обшуку відсутні відомості про проведення відеофіксації обшуку помешкання, істотним порушенням, що впливає на допустимість цього протоколу як доказу.

Аналогічні висновки ВС були сформульовані у постанові від 14.12.2022 (справа № 130/1596/18).

Також прокурор надав суду протокол обшуку від 08.07.2024. На підтвердження правомірності проведення такого обшуку прокурор надав суду копії ухвали слідчих суддів від 10.07.2024, якою наданий дозвіл на проведення обшуку домоволодіння та від 09.07.2024, якою наданий дозвіл на проведення обшуку, а також заяву ОСОБА_5 про надання дозволу на проведення огляду його домоволодіння. Суд при цьому враховує, що сторона захисту правомірність проведення обшуку, а також його результати в судовому засіданні не оспорювала.

За результатами зазначеного обшуку були вилучені автомобіль марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , мобільний телефон марки Sigma, посвідчення водія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , речі ОСОБА_5 а саме кросівки синього кольору, штани чорні зі шкіряним ременем, футболка синього кольору зі вставками сірого кольору, скляна пляшка ємністю 1 л частково порожня з алкогольним напоєм ромом Capitan Morgan, запаховий слід з поверхні сидіння водія автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , запаховий слід з поверхні важеля АКПП автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , запаховий слід з поверхні керма автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , змив з поверхні керма автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , змив з поверхні важеля АКПП автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 .

Крім того, 08.07.2024 о 09.52 год по вул. П. Алепського, 16 в м. Вінниці був затриманий ОСОБА_5 .

Протоколи обшуку та затримання стороною захисту в судовому засіданні оспорені не були.

У подальшому в ході досудового розслідування були проведені слідчі експерименти з потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_25 , свідком ОСОБА_21 та обвинуваченим ОСОБА_5 . Сторона захисту вважає, що протоколи проведення слідчих експериментів мають бути визнані недопустимими доказами. Як на підставу для такого визнання сторона захисту здійснила посилання на невідповідність зазначених протоколів вимогам статті 240 КПК, зокрема, у зв`язку з відсутністю посилання в цих протоколах на послідовність дій під час проведення слідчих експериментів, а також про застосування манекенів, муляжів, знарядь та інструментів, статиста відповідного зросту, самоката, а також не встановлення швидкості руху самоката, невикористанні пакету білого кольору.

Оцінюючи доводи захисника в цій частині, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Згідно з частиною другою статті 240 КПК за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

Зі змісту частини третьої статті 240 КПК випливає, що до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Частиною четвертою статті 240 КПК визначено, що проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров`я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода.

А зі змісту частини шостої статті 240 КПК випливає, що про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Вимоги до протоколу, який має бути складений під час проведення слідчих дій, визначені статтею 104 КПК. Як суд зазначив вище, захисник здійснив посилання на невідповідність протоколів слідчих експериментів вимогам частини третьої статті 104 КПК. Однак суд вважає, що такі твердження сторони захисту не ґрунтуються на наведених вище вимогах кримінально-процесуального закону, а також фактичних обставинах справи. Зокрема, з наданих суду протоколів слідчих експериментів випливає, що останні були проведені відповідно до приписів статті 240 КПК, а самі протоколи складені відповідно до приписів частини шостої статті 240 КПК. Суд також враховує, що протокол слідчого експерименту з ОСОБА_5 останнім був підписаний без зауважень щодо його змісту.

Захисник обвинуваченого та обвинувачений у зв`язку з цим здійснили посилання на те, що протокол слідчого експерименту ОСОБА_5 був підписаний у ІТТ без фактичного ознайомлення. Разом з тим, суд враховує, що впродовж судового розгляду ні обвинувачений, ні його захисник не повідомляли про зазначену обставину, відповідні скарги на дії органів досудового розслідування не подали. Тому наведені доводи сторони захисту суд оцінює критично, як такі, що спростовані наданими суду матеріалами. При цьому суд вважає, що протоколи слідчих експериментів були отримані відповідно до встановленого порядку, а тому правові підстави для визнання цих доказів результатів проведених слідчих експериментів недопустимим доказами відсутні.

Вважаючи, що протоколи слідчих експериментів мають бути визнані недопустимими доказами, захисник обвинуваченого здійснив посилання на висновок, викладений у постанові ВС від 14.09.2020 (справа № 740/3597/17). Разом з тим, у цій постанові ВС зробив висновок щодо прийнятності показань, наданих під час проведення слідчого експерименту. Зокрема, як зазначив ВС у цій постанові, приписи частини четвертої статті 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі статтею 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

ВС у цій постанові зазначив, що заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст частини четвертої статті 95 КПК.

Як суд зазначив вище, за результатами слідчих експериментів були отримані відомості, що не пов`язані з отриманням показань, натомість були перевірені відомості щодо швидкості руху автомобіля та пішоходів, розташування пішоходів, можливості їх виявлення з місця водія, а також можливості здійснення зупинки автомобіля до смуги руху автомобіля. Тому суд вважає, що твердження захисника в частині неприйнятності зазначених доказів також слід відхилити.

Оцінюючи доводи захисника про недопустимість протоколу слідчого експерименту, проведеного з ОСОБА_5 , у зв`язку з відсутністю відеозапису цієї слідчої дії, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд навів процесуальні вимоги до проведення слідчого експерименту, а також вимоги щодо оформлення процесуального документу, складеного за результатами проведення цієї слідчої дії.

Відповідно до частини першої статті 105 КПК особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки.

Зі змісту пункту 3 частини другої статті 105 КПК випливає, що додатками до протоколу можуть бути, зокрема, стенограма, аудіо-, відеозапис процесуальної дії.

У реченні першому частини першої статті 107 КПК визначено, що рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим.

Зі змісту частини другої статті 107 КПК випливає, що про застосування технічних засобів фіксування процесуальної дії заздалегідь повідомляються особи, які беруть участь у процесуальній дії.

При цьому частиною шостою статті 107 КПК визначено, що незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.

Разом з тим, у постанові від 20.06.2024 (справа № 164/431/20) ВС зазначив, що недолучення до матеріалів кримінального провадження відеозапису обшуку не може бути безумовною підставою для визнання протоколу такої? слідчої? діі? та похідних від неі? результатів експертиз недопустимими доказами.

Хоча наведений висновок зроблений щодо визнання недопустимої такої слідчої дії, як обшук, суд вважає, що ці висновки ВС можуть бути застосовані у цьому кримінальному провадженні. Зокрема, ВС наголосив, що вимоги, передбачені частиною 10 статті 236 КПК, частиною 2 статті 104 КПК, частинами 1 та 6 статті 107 КПК, спрямовані на удосконалення порядку проведення обшуку житла чи іншого приміщення органами досудового розслідування, зокрема, коли до протоколів слідчих дій вноситься недостовірна інформація про докази, отримані під час їх проведення.

З огляду на зміст частини 6 статті 107 КПК, як зазначив ВС, негативні наслідки у виді визнання процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів недійсними можуть наступати лише у разі незастосування технічних засобів фіксування.

Проте навіть у цьому випадку це не є безумовною підставою для визнання доказів, отриманих під час обшуку, недопустимими, оскільки частиною 6 статті 107 КПК передбачені винятки з цього правила, коли підстави визнання фактичних даних недопустимими як докази можуть бути «переборені» консенсусом сторін кримінального провадження (так звані умовно-консенсуальні підстави визнання фактичних даних допустимими як докази).

Отже, як зазначив ВС, ситуацію, при якій не здійснювалася відео фіксація обшуку, не слід ототожнювати з ситуацією, при якій сторона обвинувачення не надала в суді відеозапис як обов`язковий додаток до протоколу.

Як суд зазначив вище, цей висновок ВС сформульований щодо відсутності відеозапису обшуку, наявність якого кримінально-процесуальним законом визначена імперативно. У випадку ж проведення слідчого експерименту здійснення відео фіксації його проведення кримінально-процесуальним законом віднесене до дискреційних повноважень слідчого. Суд також враховує, що протокол проведення слідчого експерименту не містить відомостей про здійснення відео фіксації проведення цієї слідчої дії, натомість наявна відмітка про здійснення фотофіксації. Хоча фото проведення слідчого експерименту суду надані не були, однак, як суд зазначив вище, відсутність додатків до протоколу слідчої дії не зумовлює безумовне визнання такого доказу недопустимим, натомість такий доказ має бути оцінений за правилами, визначеними статтею 94 КПК.

Крім того, у постанові від 12.12.2018 (справа № 755/32908/14) ВС звернув увагу на те, що відсутність у протоколі проведення слідчого експерименту відомостей про послідовність проведення слідчого експерименту та його результати не є підставою для його визнання недопустимим доказом. У цьому провадженні ВС зауважив, що послідовність проведення відповідних дій можна встановити шляхом дослідження додатку до протоколу проведення слідчого експерименту відеозапису його проведення.

Також у постанові від 02.07.2024 (справа № 303/5115/15-к) ВС зауважив, що положення статті 240 КПК не передбачає обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту.

Саме тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що правові підстави для визнання протоколів слідчих експериментів з потерпілими, свідком та обвинуваченим недопустимими доказами відсутні. Натомість ці докази мають бути оцінені судом відповідно до приписів статті 94 КПК, зміст якої судом наведений вище.

Суд вище зазначив, що захисник обвинуваченого вважає, що протокол про зняття показів технічних приладів від 08.07.2024 має бути визнаний недопустимим доказом. Підставою для такого визнання, на переконання захисника, є те, що не були оглянуті всі записи, не була здійснена перевірка роботи усіх камер, в додатку до протоколу має бути оригінал носія, а не копія запису.

Оцінюючи ці доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з частиною першою статті 245-1 КПК зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису полягає в одержанні слідчим, прокурором від особи, яка є власником або володільцем відповідних приладів або засобів, необхідних для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, копій фото- або кінозйомки, відеозапису, здійснених у публічно доступних місцях, у тому числі в автоматичному режимі, за виключенням місць, що відносяться до приватних помешкань осіб.

Відповідно до частини другої статті 245-1 КПК зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису здійснюється на підставі постанови слідчого, прокурора та, за необхідності, за участю спеціаліста.

Зі змісту частини п`ятої статті 245-1 КПК випливає, що зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису здійснюється у присутності слідчого, прокурора шляхом самостійного копіювання особою, яка є власником або володільцем відповідних приладів та засобів, або копіювання такою особою за участю спеціаліста відповідних записів на носії, які надаються слідчим, прокурором. Надання таких копій на носіях, особи, яка є власником або володільцем відповідних приладів та засобів, здійснюється за бажанням такої особи.

А частиною шостою статті 245-1 КПК визначено, що про здійснення зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

За результатами судового розгляду суд встановив, що отримання такого запису було здійснене відповідно до приписів наведеної норми кримінально-процесуального закону. Також вище суд зауважив, що оцінка доказів має бути надана судом згідно з приписами частини першої статті 94 КПК. Ненадання ж додаткових відомостей, які б могли вплинути на доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння, на переконання суду, має бути оцінена у сукупності з іншими доказами. Тому, враховуючи, що відомості з камер зовнішнього спостереження були отримання в порядку визначеному кримінально-процесуальним законом, суд вважає, що правові підстави для визнання протоколу про зняття показів з технічних приладів недопустимим доказом відсутні.

Оцінюючи доводи захисника в частині того, що суду надана копія запису, а не його оригінал, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 19.08.2021 (справа № 756/8124/19) ВС зауважив, що згідно з частиною першою статті 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частини першої цієї статті, можуть належати, зокрема, й матеріали: фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).

Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа.

Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке саме значення, як документу.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій лише спосіб збереження інформації, який має значення, тільки коли електронний документ є речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той самий електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

ВС також зауважив, що долучені до матеріалів провадження як речові докази CD-диски з відеозаписами обставин подій були виготовлені у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді як файл.

Таким чином, як зазначив ВС, записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

У постанові від 08.05.2025 (справа № 751/3448/23) ВС зазначив, що ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія.

Саме тому доводи захисника в частині неможливості прийняття до уваги записів з камер зовнішнього спостереження в якості доказу в цьому провадженні суд оцінює критично.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні були проведені ряд судових експертиз, зміст яких судом наведений вище. Захисник вважає, що висновки цих експертиз мають бути визнані недопустимим доказом у зв`язку з тим, що останні проведені на підставі відомостей, що зафіксовані у недопустимих доказах. Однак, вище твердження захисника в частині визнання протоколів огляду місця події, протоколів слідчих експериментів та запису з камер зовнішнього спостереження визнані неприйнятними. Інші відомості, які б свідчили про те, що висновки проведених у кримінальному провадженні криміналістичних досліджень були отримані з порушенням визначеного кримінально-процесуальним законом порядку, суду не надані. Тому суд вважає, що правові підстави для визнання висновків проведених у кримінальному провадженні судових експертиз відсутні.

Захисник обвинуваченого здійснив посилання на те, що протокол отримання зразків крові та сечі має бути визнаний недопустимим доказом. Зокрема, як зазначив захисник, зазначений протокол не відповідає фактичним обставинам справи. У протоколі відсутній рік реєстрації ЄРДР, невірно вказані ініціали лікаря, відсутній підпис ОСОБА_5 про ознайомлення з протоколом, кров та сеча отримані в одну ємність, що суперечить вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 за № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за № 1413/27858 (далі Інструкція).

Оцінюючи доводи захисника в цій частині, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 223 КПК слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Частиною другою статті 223 КПК визначено, що підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Згідно з частиною першою статті 241 КПК дізнавач, слідчий, прокурор здійснює освідування підозрюваного, свідка чи потерпілого для виявлення на його тілі, одязі, в якому він перебуває, слідів кримінального правопорушення та їх вилучення або виявлення особливих прикмет, якщо для цього не потрібно проводити судово-медичну експертизу.

Зі змісту частини другої статті 241 КПК випливає, що перед початком освідування особі пропонується добровільно пройти освідування на підставі постанови дізнавача, слідчого, прокурора, а в разі її відмови освідування здійснюється примусово виключно на підставі постанови прокурора. У разі необхідності освідування здійснюється за участю судово-медичного експерта, лікаря або спеціаліста.

Вирішуючи питання щодо наявності ознак проведення освідування ОСОБА_5 , суд також вважає за доцільне зазначити, що у постанові від 17.01.2023 (справа № 648/1543/15-к) ВС звернув увагу на те, що особистий обшук є складовою процесу затримання і, таким чином, законне затримання саме собою дає підстави для проведення особистого обшуку.

Вирішуючи питання щодо допустимості доказів, наданих прокурором на підтвердження факту перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 11.02.2020 (справа № 643/20474/15-к) ВС зазначив, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому діянь, як суд зазначив вище, були надані протокол затримання останнього, а також протокол обшуку. Протокол освідування ОСОБА_5 прокурором наданий не був. Натомість прокурором наданий висновок медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 0715 від 08.07.2024 (далі Висновок). Зі змісту цього Висновку випливає, що за результатами проведення о 10.30 год огляду ОСОБА_5 встановлений факт перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння: алкотести 2.08‰, 2.02‰, аналіз крові на етанол 1,4‰, аналіз сечі на етанол 0,7‰. Цей висновок був отриманий в порядку Інструкції, на що звертали увагу як представник сторони обвинувачення, так і захисник обвинуваченого.

З наказу Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 за № 1452/735, яким затверджена Інструкція, випливає, що вона була затверджена відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП), Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», саме з метою створення нормативно-правового підґрунтя діяльності патрульної поліції та закладів охорони здоров`я щодо виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1130 від 17.12.2008 був затверджений Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду (далі Порядок). Зі змісту цього Порядку випливає, що він був затверджений відповідно до приписів статті 266 КпАП.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що статтею 266 КпАП регламентоване проведення огляду на стан сп`яніння водіїв.

Зокрема, зі змісту частини першої статті 266 КпАП випливає, що особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Відповідно до речення першого частини другої статті 266 КпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Реченням другим частини другої статті 266 КпАП регламентовано, що під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. А реченням третім частини другої статті 266 КпАП визначено, що матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до речення першого частини третьої статті 266 КпАП у разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Відповідно до речення другого частини третьої статті 266 КпАП перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. При цьому реченням третім частини третьої статті 266 КпАП регламентовано, що проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.

Відповідно до речення першого частини четвертої статті 266 КпАП огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Приписами речення другого частини четвертої статті 266 КпАП визначено, що огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського. Зі змісту речення третього частини четвертої статті 266 КпАП випливає, що кожний випадок огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, у закладі охорони здоров`я реєструється в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров`я.

При цьому частиною п`ятою статті 266 КпАП визначено, що огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Порядок проведення огляду відповідно до приписів Інструкції, Порядку та КпАП відмінний від порядку проведення огляду затриманої особи. Зокрема, Інструкцією визначено, що огляд проводиться у разі виявлення працівником поліції у водія ознак сп`яніння, які визначені пунктами 3 та 4 розділу І Інструкції. Разом з тим, за результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 не був зупинений працівниками поліції, натомість на огляд до зазначеного медичного закладу був направлений після його фактичного затримання.

У постанові від 07.11.2024 (справа № 344/8350/22) ВС зауважив, що висновок спеціаліста у розумінні статті 298-1 КПК не є доказом у кримінальному провадженні щодо злочинів, а тому не може підтверджувати чи спростовувати передбачені частиною першою статті 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню.

У постанові від 08.05.2025 (справа № 751/3448/23) ВС також звернув увагу на те, що висновок спеціаліста не є доказом у кримінальному провадженні стосовно злочинів, а отже не може підтверджувати чи спростовувати обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачені частиною першою статті 91 КПК.

У постанові від 24.09.2020 (справа № 720/751/18) ВС, обґрунтовуючи правомірність прийняття до уваги результатів огляду особи, здійсненого в порядку Інструкції, до внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, зауважив таке.

Відповідно до пункту 8 розділу І Інструкції в разі скоєння ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Згідно з пунктами 10, 13, 14 розділу ІІІ Інструкції зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються у дві ємності. Вміст однієї ємності використовується для первинного дослідження, вміст другої ємності зберігається протягом 90 днів у закладі охорони здоров`я, у якому проводився відбір біологічного середовища. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.

ВС зазначив, що як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, під час проведення огляду працівником медичного закладу у особи було відібрано зразки крові для проведення токсикологічної експертизи, які обвинувачений надав добровільно у присутності слідчого. Надалі слідчим на стадії проведення досудового розслідування було витребувано з медичного закладу вказані зразки крові та направлено експерту для проведення судово-медичної токсикологічної експертизи.

Отже, на переконання ВС, відібрання біологічних зразків у особи було здійснено відповідно до вимог пункту 8 розділу І та пункту 14 розділу ІІІ Інструкції, тому необхідності в отриманні зразків для проведення експертизи в порядку, встановленому статтею 245 КПК, у слідчого не було, оскільки положеннями цієї Інструкції передбачено, що у разі ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у вищезазначених закладах охорони здоров`я, що й було виконано.

Аналогічні висновки ВС були сформульовані у постанові від 08.06.2023 (справа № 671/1262/20).

Разом з тим, у ситуації, яка описана у постановах від 24.09.2020 та 08.06.2023, особи була направлена для проходження огляду на стан сп`яніння одразу після ДТП. Також у наведених судових рішенням відсутнє посилання на те, що такий огляд був проведений після внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У випадку ж з ОСОБА_5 останній був направлений на проходження такого огляду після його затримання в порядку статті 208 КПК та після внесення відомостей до ЄРДР.

Крім того, суд враховує, що реченням першим частини першої статті 298-1 КПК визначено, що процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки, крім визначених статтею 84 цього Кодексу, також є пояснення осіб, результати медичного освідування, висновок спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Однак реченням другим частини першої статті 298-1 КПК зроблене застереження, згідно з яким такі процесуальні джерела доказів не можуть бути використані у кримінальному провадженні щодо злочину, окрім як на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що Висновок не може бути прийнятий судом до уваги в якості доказу перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, а тому доводи захисника в цій частині слід визнати слушними.

Разом з тим, на підтвердження факту перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння прокурор надав суду висновки експерта № 2210 від 11.07.2024, згідно з яким при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_5 виявлений спирт етиловий у концентрації 2,3‰, а також висновок експерта № 2212 від 11.07.2024, згідно з яким при судово-медичній експертизі сечі ОСОБА_5 виявлений етиловий спирт у концентрації 2,8‰.

Захисник обвинуваченого вважає, що ці висновки мають бути визнані недопустимими доказами у зв`язку з порушенням порядку отримання біологічних зразків. Зокрема, захисник здійснив посилання на приписи Інструкції, якою регламентоване проведення огляду на стан сп`яніння та відібрання зразків біологічного середовища у водіїв, щодо яких наявні ознаки вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння. Вище суд надав правову оцінку доцільності здійснення посилання на приписи Інструкції у кримінальному провадженні, тому вважає, що такі посилання захисника безпідставні. Натомість суд вважає за доцільне надати правову оцінку доводам захисника щодо порушення порядку відібрання у обвинуваченого біологічних зразків для проведення зазначених вище експертиз.

Згідно з частиною першою статті 245 КПК у разі необхідності отримання зразків для проведення експертизи вони відбираються стороною кримінального провадження, яка звернулася за проведенням експертизи або за клопотанням якої експертиза призначена слідчим суддею. У випадку, якщо проведення експертизи доручено судом, відібрання зразків для її проведення здійснюється судом або за його дорученням залученим спеціалістом.

Відповідно до речення першого частини третьої статті 245 КПК відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу.

Реченням другим частини третьої статті 245 КПК визначено, що у разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, що розглядається в порядку, передбаченому статтями 160-166 цього Кодексу, має право дозволити слідчому, прокурору (або зобов`язати їх, якщо клопотання було подано стороною захисту) здійснити відбирання біологічних зразків примусово.

У постанові від 02.02.2023 (справа № 591/2823/19) ВС зазначив, що зразки, отримані для експертизи, не є доказами у кримінальній справі, проте несуть в собі інформацію, що має доказове значення. Така інформація стає доступною і може бути застосована в доведенні по кримінальному провадженню лише в результаті проведення експертизи. Саме тому зразки для порівняльного дослідження мають особливий процесуальний статус, являють собою матеріал для отримання нового або перевірки вже наявного доказу. Зразки, отримані для проведення експертизи, самі по собі не встановлюють обставин, що входять до предмета доказування, вони потрібні для порівняльного дослідження під час експертизи.

Отримання зразків для експертизи повинно здійснюватися з дотриманням таких вимог: забезпечення прав і свобод людини; одержання зразків належною особою у передбаченому порядку; забезпечення безсумнівності походження зразків від конкретного об`єкта, їх достовірності; правильне документування ходу і результатів слідчої дії. Після отримання зразків слід скласти протокол.

У постанові від 06.07.2023 (справа № 470/27/21) ВС зазначив, що відповідно до частин другої та третьої статті 245, частини третьої статті 241 КПК відбирання біологічних зразків у особи здійснюється на підставі постанови прокурора, а у разі відмови особи добровільно надати зразки відібрання проводиться примусово за ухвалою слідчого судді або суду за клопотанням сторони кримінального провадження в порядку, передбаченому статтями 160166 КПК. Отже, хоча в частині третій статті 245 КПК і зазначено про те, що відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу, проте ця норма закону не містить обмежень щодо кола учасників кримінального провадження, а тому отримання біологічних зразків можливе від будь-якої особи, навіть такої, що не має жодного процесуального статусу. Також, системний аналіз положень статті 245 КПК дає підстави вважати, що зразки для експертизи у кримінальному провадженні можуть бути відібрані у тієї особи, яка фактично володіє ними, незалежно від того, чи є ця особа стороною кримінального провадження.

За результатами судового розгляду суд встановив, що слідчим СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_26 , 08.07.2024 винесена постанову про отримання зразків для проведення експертизи. В свою чергу слідчим ОСОБА_22 складений протокол в присутності понятих, про отримання зразків для експертизи, а саме у ОСОБА_5 зразків венозної крові та сечі. Отже, суд вважає, що отримання зазначених зразків було здійснене саме в порядку, визначеному КПК. Захисник при цьому зауважив, що постанова про призначення судово-токсилогічної експертизи має бути визнана недопустимою.

Разом з тим, суд враховує, що у постанові від 27.04.2023 (справа № 187/1349/20) ВС зауважив, що процесуальні рішення слідчого не є самостійними доказами у кримінальному провадженні, хоча і можуть бути частиною процесуальних дій. Докази в кримінальному провадженні визначаються, відповідно до статті 84 КПК України, як фактичні дані, отримані у встановленому законом порядку.

Аналогічні висновки ВС сформулював у постановах від 01.02.2022 (справа № 311/1211/18), 13.06.2023 (справа № 520/2703/17), 16.01.2024 (справа № 752/16205/21) та 18.02.2025 (справа № 495/263/17).

Як суд зазначив вище, біологічні зразки у ОСОБА_5 були відібрані відповідно до встановленого КПК порядку. Повноваження слідчих у кримінальному провадженні сторона захисту не оспорювала. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що правові підстави для визнання зазначених висновків, якими встановлений факт перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, недопустимими доказами відсутні.

Відповідно до частини другої статті 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Вище суд зазначив, що обвинувачений ОСОБА_5 після оголошення обвинувального акту повідомив, що винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав у повному обсязі. Однак під час дачі показань у судовому засіданні ОСОБА_5 повідомив, що винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнає, натомість визнає наслідки заподіяння малолітньому пішоходу ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень. Також обвинувачений в судовому засіданні зауважував, що на час здійснення такого наїзду на пішохода він перебував у тверезому стані, а алкоголь вже вживав у подальшому після повернення додому.

Оцінюючи показання обвинуваченого в частині заперечення факту перебування на час здійснення наїзду на малолітнього пішохода, суд враховує показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , які в судовому засіданні повідомили, що після розвантаження автомобіля, який ОСОБА_5 та ОСОБА_16 привезли речі, вони пішли повечеряти, під час чого усім, крім ОСОБА_16 , був налитий привезений ОСОБА_5 віскі. Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_17 в судовому засіданні зауважили, що ОСОБА_5 спробував віскі, однак зазначив, що той йому не сподобався і він (обвинувачений) пити не буде. Подібні показання в судовому засіданні надав і обвинувачений ОСОБА_5 , однак він заперечив факт проби віскі, зазначивши, що після того, як йому не сподобався запах, він склянку з віскі відставив. Разом з тим, суд враховує, що свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні зауважила, що обвинувачений ту обставину, що за кермом автомобіля був ОСОБА_16 мотивував тим, що в обід він (обвинувачений) випив пива. Обвинувачений в судовому засіданні, заперечуючи такі показання свідка, зауважив, що фактично сказав їй неправду, щоб не пояснювати, чому саме він був втомлений. Однак надана суду сукупність доказів свідчить про те, що такі показання обвинуваченого слід оцінювати критично.

Також підпунктом «а» пункту 2.10 ПДР визначено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний, зокрема, негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Зі змісту підпункту «2» пункту 2.10 ПДР випливає, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний, зокрема, до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння саме на час здійснення наїзду на малолітнього пішохода.

За результатами судового розгляду, зокрема, шляхом проведення відповідних криміналістичних досліджень була підтверджена наявність у ОСОБА_5 технічної можливості попередити наїзд на малолітнього пішохода шляхом виконання вимог пункту 18.1 ПДР, невиконання якого перебуває у причинному зв`язку з наслідками ДТП заподіяння малолітньому пішоходу ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.

Отже, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт недотримання ОСОБА_5 вимог пунктів 1.7, 2.9 «а», 4.16 «а», 18.1 ПДР, зміст яких судом наведений вище. Саме тому суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюється складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 286-1 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

За результатами судового розгляду суд також встановив, що здійснивши зазначений вище наїзд на малолітнього пішохода, ОСОБА_5 зупинив керований ним транспортний засіб, після нетривалого перебування транспортного засобу в нерухомому стані ОСОБА_5 , не виходячи з керованого ним автомобіля, розпочав рух і поїхав до місця свого проживання, де і був затриманий. Обвинувачений ОСОБА_5 , виправдовуючи таку свою поведінку, зазначив, що він не знав, що здійснив наїзд на пішохода, натомість вважав, що здійснив наїзд на домашню тварину. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що до автомобіля підбігли люди, які почали стукати по автомобілю, тому він злякався і почав рух.

Оцінюючи такі доводи обвинуваченого ОСОБА_5 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд навів приписи ПДР, які зобов`язують водія у разі причетності до ДТП негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди. Винятки для відступу від зазначених вимог ПДР не містять. При цьому суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 під час його допиту в судовому засіданні не заперечував факту здійснення наїзду, однак заперечував факт здійснення наїзду саме на малолітнього пішохода.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник в судовому засіданні здійснили посилання на те, що залишення ОСОБА_5 на місці події не могло вплинути на подальший стан малолітнього пішохода. Оцінюючи такі доводи сторони захисту, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 11.03.2021 (справа № 711/798/18) ВС зазначив, що дії водія, який вчинив ДТП, поставивши потерпілого у небезпечний для життя стан, після чого з місця події втік, підлягають кваліфікації за статтею 135 КК незалежно від того, чи могла своєчасно надана допомога потерпілому відвернути настання шкоди для його життя чи здоров`я.

У постанові від 24.10.2024 (справа № 708/638/19) ВС зазначив, що для кваліфікації злочину, передбаченого статтею 135 КК, не має значення, чи відвернула б надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ВС, навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за статтею 135 КК України. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

У цій же постанові ВС зауважив, що вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину, як зазначив ВС, є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

У постанові від 10.03.2021 (справа № 742/1479/19) ВС зазначив, що суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 135 КК полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.

За змістом статті 135 КК поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Бездіяльність це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов: а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку; б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.

Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав: із закону або з іншого нормативного акта; із професійних або службових функцій особи; із договору; із родинних відносин; із попередньої поведінки особи, якщо вона своїми діями створює небезпеку для іншої особи і внаслідок цього зобов`язана надати їй допомогу.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, як зазначив ВС, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Подібні висновки ВС зробив і у постанові від 10.11.2020 (справа № 552/6700/17).

Отже, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд вважає, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт того, що ОСОБА_5 був обізнаний у причетності до ДТП та здійснення наїзду, однак, незважаючи на таку обізнаність, він самовільно залишив місце події. Саме тому суд вважає, що діяння ОСОБА_5 за фатом залишення місця події та ненадання малолітньому ОСОБА_8 , необхідної допомоги охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 135 КК, за ознаками завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений вчинив нетяжкий умисний злочин, а також тяжкий злочин з необережності. Також суд встановив, що обвинувачений після оголошення обвинувального акта повідомив, що винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь визнає у повному обсязі. Однак під час його допиту в судовому засіданні обвинувачений неодноразово зазначив, що вимоги ПДР він не порушував, тому вважає, що його винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь в судовому засіданні доведена не була. Не заперечуючи право обвинуваченого на обрання відповідного способу захисту від пред`явленого обвинувачення, суд вважає, що такі обставини поведінка обвинуваченого в судовому засіданні свідчить, що він винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь не визнав і у вчиненому не розкаявся. Більше того, під час допиту в судовому засіданні обвинувачений намагався перекласти провину за здійснення наїзду на малолітнього пішохода саме на батьків останнього. Також суд встановив, що обвинувачений не висловив жалю щодо вчиненого.

Вирішуючи питання щодо наявності в діянні обвинуваченого ознак відшкодування завданої шкоди, суд вважає за доцільне зауважити таке.

В наданих суду матеріалах наявна копія квитанції про здійснення поштового переказу на ім`я ОСОБА_7 на суму 10000 грн в рахунок часткового відшкодування моральної школи. При цьому суд враховує, що ця операція датована 24.11.2024. Подія ж мала місце 07.07.2024. Відомості про вжиття заходів для відшкодування моральної шкоди або висловлювання жалю щодо вчиненого до дати проведення поштового переказу суду не надані. Тому посилання обвинуваченого та його захисника на спробу часткового відшкодування завданої потерпілим шкоди як на обставину, що пом`якшує відповідальність обвинуваченого, суд оцінює критично.

За результатами судового розгляду суд також встановив, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, є учасником бойових дій, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Отже, обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, враховуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілої, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 5 до 10 років (за частиною третьою статті 286-1 КК) та до 2 років (за частиною першою статті 135 КК).

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає доведеним у ході судового розгляду кримінального провадження, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому саме максимально дозволений строк кримінального покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, санкцією частини третьої статті 286-1 КК передбачене безальтернативне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Тому суд вважає за доцільне застосувати при призначенні обвинуваченому кримінального покарання і наведене вище додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд враховує таке.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд також враховує висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За результатом судового розгляду суд дійшов до переконання, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються, зокрема, складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286-1 КК.

Як вже суд зазначив вище приписи статті 75 КК виключають можливість звільнення від відбування покарання осіб, винних у вчиненні порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (стаття 286-1 КК). Саме тому суд вважає, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі частини першої статті 75 КК відсутні.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи.

Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.

При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

08.07.2024 ОСОБА_5 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286-1 КК. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 09.07.2024 до нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В подальшому застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід був продовжений як слідчим суддею, так і судом.

Вирішуючи питання щодо застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд вважає за доцільне також зауважити таке.

У пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (далі КС) від 23.11.2017 (справа № 1-28/2017) КС зауважив, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 КПК, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора), як зауважив КС, ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.

Хоча зазначені висновки КС висловлені щодо продовження строку застосованого запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання, суд вважає зазначені висновки прийнятними і в частині, що стосується доцільності продовження застосованого запобіжного заходу щодо засудженої особи (при постановленні вироку).

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що ЄСПЛ у пункті 31 рішення від 04.06.2015, яке набуло статусу остаточного 04.09.2015 (справа «Руслан Яковенко проти України» /Заява № 5425/11/ (далі Рішення № 5425/11) зауважив, що починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції [про захист прав людини і основоположних свобод].

У пункті 32 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання. Проте, коли виникають нові питання щодо законності такого тримання під вартою, знову застосовується пункт 4 статті 5 Конвенції (рішення у справі «Стоїчков проти Болгарії» (Stoichkov v. Bulgaria), заява № 9808/02, пп. 64 та 65, від 24.03.2005).

ЄСПЛ у пункті 46 Рішення № 5425/11 звертає увагу на те, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27.06.1968, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16.01.2007).

Також у пункті 47 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28.03.1990, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Саме тому суд вважає, що правові підстави для зазначення у вироку суду застережень, передбачених частиною першою статті 197 КПК щодо строку дії судового рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відсутні.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон № 3352-XII) визначено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили, а відповідно до частини п`ятої статті 72 КК строк його перебування під вартою (попереднє ув`язнення) слід зарахувати до строку призначеного покарання.

Вирішуючи питання щодо початку строку відбування додаткового покарання, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Частиною третьою статті 55 КК регламентовано, що при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Отже, зважаючи на ту обставину, що рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі судом не прийняте, суд дійшов до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід рахувати з дня відбуття основного покарання.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 09.07.2024 та 10.07.2024 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 135 та частиною третьою статті 286-1 Кримінального кодексу України, та призначити покарання

- за частиною першою статті 135 Кримінального кодексу України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за частиною третьою статті 286-1 Кримінального кодексу України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 10 (десять) років.

Згідно з частиною першою статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 10 (десять) років.

Строк відбування кримінального покарання у виді позбавлення волі рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 з 08.07.2024 по день набрання вироком законної сили зарахувати до строку призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами рахувати з дня відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

Речові докази:

- автомобіль марки Nissan, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який поміщений на спеціальний майданчик для тимчасово затриманих транспортних засобів ГУНП у Вінницькій області (вулиця Ботанічна, 30/32 /вулиця Генерала Аребея, 17/ у місті Вінниці), повернути власнику або іншій уповноваженій особі;

- мобільний телефон марки Sigma з двома сім-картами, які поміщені до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_5 або іншій уповноваженій особі;

- посвідчення водія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , яке поміщене до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, передати для відповідного територіального органу МВС для організації його зберігання;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке поміщене до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути законному володільцю автомобіля марки Nissan, реєстраційний номер НОМЕР_4 , або іншій уповноваженій особі;

- речі ОСОБА_5 а саме кросівки синього кольору, штани чорні зі шкіряним ременем, футболка синього кольору зі вставками сірого кольору, які поміщені до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_5

- скляна пляшка ємністю 1 л частково порожня з алкогольним напоєм ромом Capitan Morgan, запаховий слід з поверхні сидіння водія автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , запаховий слід з поверхні важеля АКПП автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , запаховий слід з поверхні керма автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , змив з поверхні керма автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , змив з поверхні важеля АКПП автомобіля марки Nissan, д.н. НОМЕР_1 , які поміщені до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, знищити;

- номерний знак НОМЕР_4 , який поміщений до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути законному володільцю автомобіля марки Nissan, реєстраційний номер НОМЕР_4 , або іншій уповноваженій особі;

- частини дитячого самокату, одяг малолітнього ОСОБА_8 , які поміщені до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, знищити.

- диски із відеозаписами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити у справі.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 09.07.2024 та 10.07.2024, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 12383 (дванадцять тисяч триста вісімдесят три) гривні 74 (сімдесят чотири) копійки витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: