ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2806/22 Номер провадження 11-кп/814/865/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 лютого 2022 року за №0000139, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 14 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця РФ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого

31 жовтня 2016 року Апеляційним судом Харківської області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.357, ч.1 ст.70 КК України на 3 роки обмеження волі,

закрито кримінальне провадження за ч.3 ст.185 КК України на підставі ст.5 КК України, п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що вартість таємно викраденого ОСОБА_7 майна становить 1 843 гривні 33 копійки, тобто є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону України №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а тому, з огляду на передбачений ст.58 Конституції України і ст.5 КК України принцип зворотної дії закону в часі, вчинене ОСОБА_7 діяння не є кримінально караним.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у таємному викраденні ним чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно та поєднаному з проникненням у житло, за таких обставин.

07 січня 2022 року приблизно о 04 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , діючи повторно, з прямим умислом, протиправно, з корисливих мотивів, переліз через паркан, яким було огороджене домогосподарство по АДРЕСА_2 , та, відчинивши незамкнуті двері, зайшов усередину будинку, де поряд із ОСОБА_9 , який у цей момент спав, таємно викрав належний останньому мобільний телефон, вартістю 1 843 гривні 33 копійки.

Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та поєднане з проникненням у житло.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 14 жовтня 2024 року та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.4 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України, призначити йому покарання за цим законом у вигляді 2 років обмеження волі. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції помилково закрив кримінальне провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, не ухвалив судове рішення щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України й це призвело до безпідставного уникнення обвинуваченим покарання, оскільки не врахував те, що останній вчинив крадіжку з проникненням у житло ОСОБА_9 та відповідно в діях обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, міркування прокурора про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції за наведеними апелянтом мотивами, позицію обвинуваченого, який погодився з думкою прокурора, висловленою в судовому засіданні апеляційної інстанції, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що місцевий суд безпідставно закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 з посиланням на положення п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, є обґрунтованими.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу місцевого суду суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Пунктами 3, 4 ч.1 ст.409 КПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону визнаються такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (положення ч.1 ст.412 КПК України).

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п.1 ч.1 ст.413 КПК України).

За змістом п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Закриття кримінального провадження за вказаною вище підставою можливе лише у випадку коли діяння особи, в тому числі з урахуванням положень ст.337 КПК України не тягне за собою кримінальної відповідальності за жодною зі статей чи частин статті Особливої частини КК України.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року №3886-IX до ст.51 КУпАП унесено зміни, за якими збільшено до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян межу між адміністративною та кримінальною відповідальністю за викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21), зміни, внесені Законом України №3886-IX, мають зворотну дію в часі. У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений у ст.51 КУпАП, має враховуватися розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з огляду на положення п.5 підрозд. 1 розд. ХХ та п.п.169.1.1 п.169.1 ст.169 розд.IV Податкового кодексу України.

Відповідно до положень Податкового кодексу України та Закону України №3886-IX вартість викраденого майна, з якого наставала кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, в 2022 році становила 2 481 гривню.

Між тим, вартість майна, у викраденні якого обвинувачується ОСОБА_7 , становить 1 843 гривні 33 копійки, тобто є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2022 році, а тому, з урахуванням передбаченого ст.58 Конституції України і ст.5 КК України принципу зворотної дії закону в часі, це виключає кримінальну відповідальність обвинуваченого за ч.3 ст.185 КК України.

Проте, закриваючи кримінальне провадження, місцевий суд не врахував інкримінований ОСОБА_7 спосіб вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за названою нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст.185 КК України, є кримінальним правопорушенням меншої тяжкості, у зв`язку з чим їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла особи.

Незаконне проникнення до житла - це будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Мотиви і мета цього кримінального правопорушення можуть бути різними та на кваліфікацію діяння не впливають.

За змістом обвинувального акта ОСОБА_7 інкриміновано, зокрема, те, що він, діючи з прямим умислом, протиправно, переліз через паркан огородженого домогосподарства по АДРЕСА_2 та, відчинивши незамкнуті двері, проник у житловий будинок, у якому спав ОСОБА_9 . Зазначена вище адреса є місцем проживання ОСОБА_9 . Таким чином, виходячи зі змісту обставин пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, останній усвідомлював, що житло, в яке він проникав, перебувало у володінні чужої особи, й наведені вище інкриміновані обвинуваченому дії з урахуванням приписів ст.337 КПК України охоплюються диспозицією ч.1 ст.162 КК України. Про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого за аналогічних обставин із відповідної частини ст.185 на ч.1 ст.162 КК України (у випадку наявності доказів учинення цього кримінального правопорушення) викладено правову позицію в зазначеній вище постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21).

Далі колегія суддів зауважує, що кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого із заявою, яка зумовлює визначені в ч.1 ст.477 КПК України (кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення) правові наслідки. Разом з цим, захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. Тому навіть у разі, якщо потерпілий не подавав заяву про кримінальне правопорушення, але до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження за кримінальним правопорушенням публічного обвинувачення беззастережно висловився про необхідність застосування щодо винного кримінально-правових заходів примусу, відповідне волевиявлення, зафіксоване у процесуальних документах, є достатньою підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення після зміни кваліфікації кримінального правопорушення.

За наявності цієї умови, якщо потерпілий у подальшому не відмовився від притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, суд наділений повноваженнями ухвалити обвинувальний вирок із перекваліфікацією діяння на кримінальне правопорушення приватного обвинувачення незалежно від наведеної потерпілим юридичної кваліфікації дій обвинуваченого.

Закриття судом справи за таких умов не виправдає легітимних очікувань особи, котра зазнала шкоди, щодо застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресії і не узгоджуватиметься з визначеними у ст.2 КПК України завданнями захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини.

Наведений вище підхід узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №288/1158/16-к).

Кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.162 КК України, належить до категорії кримінальних правопорушень у формі приватного обвинувачення.

Під час провадження в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 (проникнення в житло якого інкримінується ОСОБА_7 ) підтримав у повному обсязі пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, просив призначити останньому покарання на розсуд суду, тобто беззастережно висловився про необхідність застосування щодо обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу, виклавши відповідне волевиявлення в направленій до суду заяві від 24 січня 2024 року (а.п.155-156, 158). У подальшому потерпілий не змінював свою позицію та не відмовлявся від притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності.

Проте суд першої інстанції всупереч зазначеному вище, при тому, що обвинуваченому, серед іншого, інкримінувалось здійснення незаконного (протиправного) проникнення в житло потерпілого, не провів належний судовий розгляд, не дослідив і не оцінив докази в кримінальному провадженні за правилами ст.94 КПК України, на підставі аналізу таких доказів і обставин кримінального провадження не надав оцінку пред`явленому ОСОБА_7 обвинуваченню в цій частині на наявність або відсутність кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, не перевіривши й не встановивши, чи підтверджується воно дослідженими доказами, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України (у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння).

За таких обставин, колегія суддів уважає, що місцевим судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для його скасування.

Ураховуючи викладене вище та особливості необхідного процесуального руху справи після скасування судового рішення (необхідність продовження подальшого розгляду кримінального провадження місцевим судом), оскаржувану ухвалу належить скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду слід врахувати наведене вище, правові висновки, які містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №288/1158/16-к) та об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21), провести розгляд провадження відповідно до вимог КПК України, за наслідком чого ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Що стосується доводів апелянта про необхідність ухвалення нового обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, то вони не ґрунтуються на вимогах закону та є неспроможними, оскільки, по-перше, суд першої інстанції не проводив судовий розгляд із дослідженням і оцінкою доказів щодо висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, не встановлював, чи знайшли підтвердження інкриміновані обвинуваченому фактичні обставини та не наводив жодних висновків у цій частині, що позбавляє суд апеляційної інстанції можливості надати власну оцінку доказам по справі для вирішення питання про доведеність чи недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, а, по-друге, вказані доводи не узгоджуються з повноваженнями апеляційного суду, який відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України має право ухвалити новий вирок лише за наслідками апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції, а не також іншого судового рішення. У той же час, предметом оскарження в досліджуваній ситуації є ухвала місцевого суду про закриття кримінального провадження.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4