ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1141/25 Справа № 243/4706/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м.Кривий Ріг

03.03.2025р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в залі суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30.01.2025р., в межах кримінального провадження № 0004439 від 21.11.2023р., якою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю смт. Поросозеро Суоярвського району Республіка Карелія РФ, який зареєстрований по АДРЕСА_1 , раніше не судимому, утримується під вартою в ДУ «Дніпровська УВП № 4» м. Дніпро

продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 30.03.2025р. включно, без визначення розміру застави

за участю захисників (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_10

народного депутата України (в режимі ВКЗ) ОСОБА_11

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_12

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції обвинуваченому у кримінальному провадженні № 0004439 від 21.11.2023р. за ч. 2 ст. 114-2 КК України ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 30.03.2025р. включно, без визначення розміру застави.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено захисниками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 :

- зазначає, що при постановлені оскаржуваної ухвалу суд першої інстанції навів доводи прокурора на користь продовження щодо обвинуваченого виключного запобіжного заходу тримання під вартою, при цьому не навівши жодного доводу проти обрання даного запобіжного заходу, що були висловлені його захисниками;

- вказує, що ЄСПЛ в своїй практиці вказує на те, що суди обов`язково мають обґрунтовувати неможливість застосування альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів (справа «Мамедова проти Росії» (скарга № 7064/05, 01.06.2006 року), в якій ЄСПЛ вказав, що національні суди не роз`яснили в своїх постановах причини, за якими альтернативні триманню заявниці під вартою заходи не могли забезпечити необхідний порядок проведення розгляду справи; у справі «Хайредінов проти України» (заява № 38717/04 рішення від 11.10.2010 р., п. 29) тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів;

- зазначає, що при розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством. Тримання під вартою не повинно бути застосоване лише через очікуване покарання у виді позбавлення волі (Leteliier v. France (Летельєр проти Франції), §51; LA, v. France (LA. проти Франції), § 104; Prencipe v. Monaco (Прансип проти Монако), §79; Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії), §§ 41-42), ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (Becciev v. Moldova (Бекчієв проти Молдови), § 59), ЄСПЛ вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою (W v Switzerland, 14379/88, 26 січня 1993 року).

- зазначає, що відповідно до Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від O4.04.2013 р. N Ss i-550/0/4-13, суд повинен вживати заходів щодо усунення підстави для надходження до ЄСПЛ заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в ЄСПЛ та сумлінно виконувати обов`язки щодо загального захисту прав людини у порядку ст. 206 КПК України. Цим же листом рекомендується при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обов`язково розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України");

- наголошує, що під час розгляду клопотання судом сторона захисту наводила аргументи, щодо невідповідності клопотання вимогам КПК України, формального підходу сторони обвинувачення до підготовки клопотання, неподання додатків, зазначених в ч. 3 ст. 184 КПК України, неподання відповідних доказів на обґрунтування думок сторони обвинувачення; клопотання містить ліричний опис фантазії слідчого без обґрунтування на основі матеріального права; в клопотаннях не зазначено повну анкетну інформацію про підзахисного, його документ сформований в системі «Електронний суд» 03.02.2025р. соціальні зв`язки, нагороди, стан здоров`я, фінансовий стан тощо. Клопотання прокурора не містить обґрунтування визначення розміру альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу застави. Клопотання не містить належного обґрунтування існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. В клопотанні не зазначено, який саме ризик та яким саме «доказом» («додатком») доводиться. Натомість кримінальне процесуальне законодавство не наділяє суд правом переймати на себе повноваження сторони обвинувачення, доводити існування ризиків і вишукувати докази. Прокурор навів деякі ризики, жоден з них не підкріплений доказами, при цьому жодному з них прокурор не виділив більше одного речення;

- вказує, що з боку обвинуваченого відсутні ризик переховування від органу досудового розслідування, відсутність такого ризику доводить те, що підзахисний має міцні соціальні зв`язки, неповнолітніх дітей та стареньких батьків на утриманні. Кордони України закриті для чоловіків, які підлягають мобілізації. Жодного доказу існування ризику не наведено. Відсутній ризик знищення, схову, спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки прокурор та слідчий мали би вжити заходів для збереження речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Якщо ж прокурор і слідчий не вжили належних і достатніх дій для збереження, це не підстава тримати підзахисного за ґратами. Ризик перешкоджання кримінальному провадженю іншим шляхом немає жодного підтвердження, як і ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, чи продовження кримінальне правопорушення в якому підозрюється ОСОБА_10

- вважає безпідставним продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою, та відповідно до практики ЄСПЛ, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, з урахуванням характеру (обставини) і тяжкості передбачуваного злочину; обґрунтованості доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством;

- вважає, що оскаржувана ухвала, на думку незаконно обвинуваченого, є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, а його тримання під вартою свавільним;

- прохає скасувати ухвалу суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_10 будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою) із застосуванням електронних засобів контролю.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 :

- вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі без належного обґрунтування дійшов висновку про існування ризику, що обвинувачений ОСОБА_10 може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити те, у якому обвинувачується, при цьому проігнорував особу обвинуваченого, який до відповідальності притягується вперше, є особою з релігійної спільноти, користується повагою вірян, має відповідні нагороди;

- звертає увагу, що тяжкість покарання сама по собі не може бути підставою для утримання під вартою, оскаржувана ухвала не містить конкретних фактів, які б підтверджували, що обвинувачений має реальний намір ухилитися від судового розгляду. ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії» наголосив, що «одна лише тяжкість покарання не може бути підставою для висновку, що особа намагатиметься ухилитися від правосуддя». У справі «Штегмюллер проти Австрії» ЄСПЛ зазначено, що «для застосування запобіжного заходу необхідне доведення фактичних ризиків, а не гіпотетичні припущення про можливість втечі». Отже, сама по собі загроза позбавлення волі не може автоматично підтверджувати ризик переховування. За весь період досудового розслідування обвинувачений не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його намір ухилитися від слідства чи суду. Не зафіксовано жодних порушень його процесуальної поведінки. Відсутні будь-які спроби зміни місця проживання, виїзду за кордон, тощо. Таким чином, суд не навів жодного фактичного підтвердження ризику переховування;

- наголошує на відсутності ризиків будь-якого впливу на експертів чи свідків, а також на неможливості знищення, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження.

- вказує, що вимоги ст. 290 КПК виконані, скерування кримінального провадження до суду для проведення судового розгляду, свідчить, що доказова база є повністю сформованою, після завершення досудового розслідування всі зібрані докази перебувають в розпорядженні слідчого та/або прокурора, а після передачі в суді, отже, дії обвинуваченого не можуть вплинути на їх доказову сутність, переважна більшість свідків та експерт у цьому провадженні є працівниками правоохоронних органів, тому суд мав би визнати відсутність ризику впливу на них або заборонивши спілкування зі свідками в цьому провадженні;

- зазначає, що при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції обов`язково мав розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України»), мав ретельно перевірити дані про особу, щодо якої обирається запобіжний захід у виді тримання під вартою (вік, здоров`я, сімейний стан, соціальна занятість особи, вид діяльності, місце проживання).

- наголошує, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особи», проте суд не обґрунтував неможливість застосування альтернативного заходу застави, про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів суд обмежився загальними фразами та цитуванням КПК;

- прохає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою скасувати, застосувати до обвинуваченого, запобіжний захід, не пов`язаний з ув`язненням.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 :

- зазначає, що на думку сторони захисту ухвала суду першої інстанції в частині подальшого тримання під вартою обвинуваченого, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тому підлягає скасуванню;

- вважає, що оголошену обвинуваченому ОСОБА_10 підозру необґрунтованою та в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, обвинувачення про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, також є необґрунтованим;

- вважає, що ризик ухилення обвинуваченого від органів досудового слідства та суду, усіма можливими засобами та способами не підтверджений жодним доказом, про існування даного ризику орган досудового розслідування не посилається на певні докази; ризик з боку обвинуваченого доступу до речових доказів та їх знищення, зміну, спотворення або переховування також не ґрунтується на конкретних доказах, оскільки наявні у справі речові докази зберігаються в охоронюваних приміщеннях регіонального підрозділу СБУ та прокуратурі, куди обвинувачений не має доступу; ризик, впливати на свідків та потерпілого відсутній та не підтверджений, оскільки з моменту самого затримання та проведення обшуків в його помешканні, на стадії досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений жодного спротиву не чинив, з його боку не було жодних дій, які б вказували, що він намагається щось скривати чи якимось чином на когось впливати; ризик перешкодити кримінальному провадженню іншим чином не підтверджений доказами, вказане твердження протирічить об`єктивній реальності; ризик вчинення іншого кримінального правопорушення також не підтверджений,обвинувачений ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, а тому даний ризик немає жодного підґрунтя, жодних конкретних доказів, як в самому клопотанні так і в поясненнях прокурора не наведено;

- зазначає , що суд першої інстанції повністю відкинув доводи захисту, проте повністю взяв до уваги доводи сторони обвинувачення, крім того саме клопотання прокурора на час його задоволення, не відповідало об`єктивній реальності та не посилалось на ухвалу на підставі якої обвинувачений тримався під вартою;

- зазначає, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 178 КПК України не врахував що обвинувачений має позитивну репутацію та статус, має почесні звання та винагороди, має подяки від державних та правоохоронних органів, має постійний рід занять, тісні соціальні зв`язки, потребує лікування за станом здоров`я;

- вважає, що суд зайняв позицію сторони обвинувачення та сама процедура розгляду клопотання виглядала як дії суду, спрямованні на виконання лише того, що зазначала зробити сторона обвинувачення, суд, не вивчив докази, якій стосувались тримання під вартою обвинуваченого, характеризуючі матеріали, відомості про стан здоров`я обвинуваченого, інші докази;

- також вважає, що суд першої інстанції під час розгляду питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не повному обсязі перевірив їх на наявність підстав і мети застосування запобіжного заходу, не встановив обґрунтованість таких підстав з огляду на фактичні дані, не встановив конкретні обставини кримінального провадження, висновки щодо незаконності ухвали суду першої інстанції зроблені за результатами всіх обставин, які відбувались в залі судового під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого;

- звертає увагу, що судом першої інстанції безпідставно проігноровані заяви 11 народних депутатів України ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які поручались за обвинуваченого, підтвердили його позитивну репутацію, відсутність ризиків та просили визначити обвинуваченому розмір застави;

- прохає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, якою обвинуваченому продовжено захід забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою скасувати, обрати обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі у виді особистої поруки народних депутатів України ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 . Звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 з під варти. В разі вирішення питання на користь сторони обвинувачення та продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , визначити мінімальний розмір застави для категорії кримінальних правопорушень, у якому він обвинувачується.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9

- вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є відверто незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції повністю проігнорував обґрунтовані, об`єктивні доводи клопотання сторони захисту про відсутність складу кримінального правопорушення у діях обвинуваченого ОСОБА_10 ,жодним чином не обґрунтувавши відхилення цих доводів;

- зазначає, що формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, не відповідає фактичним обставинам справи, що підтверджено самою проповіддю, в якій міститься лише прохання до віруючих в храмі Лаври помолитися за паломників, які не можуть попасти до ОСОБА_23 , оскільки їх було затримано на постах на під`їзді до Лаври, де йшла перевірка документів правоохоронними органами, жодних ознак кримінального правопорушення, які містяться у диспозиції ч.2 ст. 114-2 КК України, в цій проповіді немає, жодних слів про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, тільки про те, що на трьох постах, які знаходяться у с. Тетянівці по дорозі на монастир, перевіряють паломників, записують їх паспорти та дані;

- наголошує, що для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 1142 КК України необхідно встановити таку ознаку предмета злочину, як достатність поширеної інформації для ідентифікації Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань на місцевості. Для того, щоб ідентифікувати певне переміщення, рух або розташування ЗСУ або військових формувань на певній місцевості, необхідна наявність у поширеній інформації певної кількості топографічних прив`язок, які окремо або в сукупності мають унікальні ознаки (координати, назви населених пунктів, будівлі, рельєф місцевості, водойми, лісосмуги тощо) для можливості визначення конкретної місцевості, проте у проповіді жодним чином не вказана інформація, якої було б достатньо, щоб якимсь чином ідентифікувати переміщення, рух або розташування ЗСУ або військових формувань на певній місцевості;

- звертає увагу, що проповідь прозвучала 24.09.2023р. з того дня до 24.04.2024 р.- день, коли обвинуваченого було затримано та коли розглядалось зазначене клопотання, пройшло рівно сім місяців, вказана проповідь була розміщена в Інтернеті цілих 7 місяців і жодних дій СБУ не вчиняло щодо її видалення, не виказувало будь-яких претензій до обвинуваченого щодо поширення цієї інформації;

- вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог закону проігнорував доводи про необґрунтованість підозри та будь-яких обвинувачень за ч. 2 ст. 114-2 КК України, зазначивши лише, що на теперішній час не спростовано факту обґрунтованості повідомленої на теперішній час підозри ОСОБА_10 , при цьому обґрунтованість підозри є важливим критерієм при обранні запобіжного заходу. Частина 3 ст. 132 КПК України передбачає, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведуть, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- наголошує, що ризики з боку обвинуваченого, передбачені ст. 177 КПК України відсутні, а висновки суду щодо ї існування є припущенням, а ризик переховування був визначений судом першої інстанції без врахування особи обвинуваченого, який є священником з бездоганною репутацією, яка заслуговує великої довіри, з 2014р. не покидав Лавру, у часи безпосередніх бойових дій біля неї;

- наголошує, що ризик знищення, спотворення або схову речей або документів суд обґрунтував на припущеннях, що нібито обвинувачений на волі зможе «дистанційно видалити з мережі Інтернет публікації про поширення ним інформації про розташування ЗС України та інших військових формувань за можливості їх ідентифікації на місцевості», ризик впливу на свідків також є припущенням, та не підтверджений доказами;

- вказує, що відповідно до ст. 177 КПК запобіжний захід має бути пропорційним до ризиків, які він покликаний усунути. Тривале тримання під вартою призводить до погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_10 та фактично загрожує його життю, що є відверто непропорційним щодо того, що він сказав декілька слів у своїй проповіді та вищезазначених ризиків;

- звертає увагу, що всупереч вимогам закону суд першої інстанції повністю проігнорував цей лист ОСОБА_24 про застосування щодо обвинуваченого домашнього арешту, не звернув уваги навіть на це в своїй ухвалі, хоча про це чітко йшлося у клопотанні сторони захисту. При цьому суд першорї інстанції, в порушення закону, не обґрунтував, чому він відкидає доводи сторони захисту про можливість застосування іншого альтернативного запобіжного заходу у виді домашнього арешту;

- вказує, що безпідставне обвинувачення та тривале тримання під вартою ОСОБА_10 стало всесвітньо відомим негативним прецедентом в правосудді в Україні і тому стало також предметом розгляду міжнародних організацій, зокрема, ООН опублікувала свій звіт щодо порушень прав людини в Україні (01.06.-31.08.2024 р.), де також йшлось про незаконне тримання намісника УПЦ;

- наголошує, що обвинувачений має поганий стан здоров`я, потребує відповідної медичної допомоги, його подальше тримання під вартою становить пряму загрозу для його життя та здоров`я, продовження троку тримання під вартою є порушенням ст.ст. 3, 27, 28 Конституції України, у яких гарантується право кожної людини на життя та здоров`я, а держава зобов`язана їх захищати. У цьому правовому випадку тримання під вартою загрожує життю особи, однак держава не виконує свої зобов`язання щодо захисту цього життя, що в свою чергу є порушенням ст. 3 ЄКПЛ;

- зазначає, що одинадцять народних депутатів направили до суду свої заяви про передачу обвинуваченого на поруки, однак суд відверто проігнорував ці заяви, не обґрунтувавши неможливість/небезпеку передачі обвинуваченого на поруки поважних людей, народних обранців мільонів виборців України, та в оскаржуваній в ухвалі обмежився лише фразою, що суд не вбачає достатніх підстав вважати можливим застосувати особисту поруку;

- зазначає, що суд не врахував особи обвинуваченого, який є всесвітньо відомою людиною, поважною та шанованою у багатьох країнах світу, має багато почесних нагород, грамот, подяк, в тому числі державних, багато нагород від військових комісарів ТЦК ЗСУ, начальників військового гарнізону ЗСУ, від Державної пенітенціарної служби, інших державних установ, від благодійних фондів, санаторіїв, вдячних дітей, шкіл, від 11 будинків культури. Нагороджений відзнакою «Почесний громадянин Святогірська». Указом Президента України ОСОБА_10 - архімандрит Арсеній, нагороджений ордером «За заслуги». Його повсякденні дії прості: це просто молитва та велика допомога усім людям. Обвинувачений ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, не судимий. На території Лаври, окрім ченців, проживають сотні біженців, які знайшли там прихисток після бомбувань їх селищ та міст, які залишились без крову та без усього. У ОСОБА_23 працює школа, яку утримує саме ОСОБА_25 здійснює велику духовну підтримку не тільки у Донецький області, а і у усьому світі. Духовні, глибокі, чуйні проповіді ОСОБА_26 (в миру гр.-на ОСОБА_10 ) слухаються щоденно сотнями тисяч людей в багатьох країнах світу, як великих, так і маленьких, де є православні люди (в т.ч. у США, Канаді, Австралії, усіх країнах Європи).

- прохає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 з-під варти, передавши його на поруки одинадцятьом народним депутатам України, або застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 домашній арешт з перебуванням на розсуд суду або у Тихвінському жіночому монастирі (м.Дніпро, вул. Надії Алексеєнко, 171, м. Дніпро), або у Миколаївському Самарському пустинному чоловічому монастирі (вул. Монастирська, 1, м. Новомосковськ, Дніпропетровська обл.), або ж визначити мінімальну грошову заставу як альтернативний запобіжний захід.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді доповідача, доводи захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_10 , народного депутата України ОСОБА_11 , які підтримали подані апеляцій скарги та прохали про їх задоволення, позицію прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, прохав ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення послався на те, що під час судового розгляду клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою ним було встановлено, що 21.11.2023р. до ЄРДР за № 0004439 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 114-2 ч. 2 КК України.

24.04.2024р. ОСОБА_10 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 114-2 ч. 2 КК України.

06.06.2024р. ОСОБА_10 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 114-2 ч. 2 КК України, яке є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції при вирішенні питання наявності ризиків з боку обвинуваченого, який підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, обвинувачений може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання, вважав реальним ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України у виді можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду, в тому числі покинути територію України.

Також, на переконання суду першої інстанції, підтвердженими є ризики передбачені п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме існує можливість у обвинуваченого дистанційно видалити з мережі Інтернет публікації про поширення ним інформації про розташування ЗС України та інших військових формувань за можливості їх ідентифікації на місцевості, та може незаконно впливати на свідків, експерта, у кримінальному провадженні, а також інших осіб, які на теперішній час ще не надали показань у кримінальному провадженні.

В обґрунтування свого висновку, наведеного вище, суд першої інстанції зазначив, що на теперішній час судом не допитані свідки, показання яких мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та у випадку непродовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, можуть дути створені передумови для впливу на достовірність показань свідків у даному кримінальному провадженні.

На думку суду першої інстанції також є підтвердженим ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, оскільки обвинувачений проживає у місті Святогірськ Донецької області, де на теперішній час розміщуються підрозділи ЗСУ та інші утворені відповідно до законів України військові формування, у разі непродовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дозволить йому продовжити кримінальне правопорушення.

При цьому суд першої інстанції не встановив підстав для можливості застосування альтернативного запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки характер кримінального правопорушення, який є умисним злочином, вчиненим в умовах воєнного стану, проти основ національної безпеки України, не зможе запобігти ризикам, встановленим п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та нівелювати встановлені ризики, у зв`язку з чим не встановлено достатніх підстав для зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодло обвинуваченого на більш м`який.

При цьому в обґрунтування свого рішення суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 178 КПК України врахував вагомість наявних доказів, тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у цьому злочині, відомості про його особу в їх сукупності, а саме його вік, стан здоров`я, які не перешкоджають застосуванню запобіжного заходу у виді тримання, сімейний та майновий стан обвинуваченого, який є неодруженим, утриманців не має, є чернецем, особою без громадянства, має хронічні хвороби, раніше не судимий, та дійшов висновку, що інші, більш м`які запобіжні заходи не забезпечать його належної процесуальної поведінки та не зможуть запобігти встановленим ризикам.

Крім того суд першої інстанції, врахувавши пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення за ч. 2 ст. 114-2 КК України, та вимоги абз. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, керувався дискреційними повноваженнями щодо невизначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Також суд першої інстанції дослідив доводи сторони захисту щодо наявності міцних соціальних зв`язків обвинуваченого, наявності численних нагород та вад здоров`я, не встановив безумовних підстав для зміни запобіжного заходу, оскільки вони не є спростуванням висновку суду про існування ризиків з боку обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції із рішенням суду першої інстанції погоджується та вважає його законним з урахуванням наступного.

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 направлено до суду першої інстанції з обвинувальним актом, у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до змісту обвинувального акту, ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що він в умовах воєнного стану, під час широкомасштабної збройної агресії військ рф проти України, розпочатої 24.02.2022р., в ході якої із війська рф застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в АР Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків, обвинувачений, розуміючи вказані вище обставини, маючи негативне відношення до службової діяльності правоохоронних органів на території Святогірської міської громади, діючи умисно, з метою попередження невстановленого кола осіб про проведення відповідними службовими особами фільтраційних заходів, в умовах воєнного стану, 24.09.2023 року, перебуваючи на території Свято-Успенської Святогірської Лаври, за адресою: Донецька область, м. Святогірськ, вул. Зарічна, б. 3, у приміщенні Успенського собору, поширив серед невизначеного кола осіб інформацію про розташування підрозділів ЗСУ, СБУ та Національної Поліції України на трьох блок-постах Сил оборони України в районі с. Тетянівка Святогірської міської громади Краматорського району Донецької області (поблизу Святогірської лаври), точне місце розташування яких слідчим суддею в цій ухвалі не розголошується.

24.04.2024 ОСОБА_10 повідомлено про підозру у поширенні інформації про розташування ЗСУ чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ, МО України або іншими уповноваженими державними органами, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України та затримано за підозрою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, перед усім, є існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, з боку підозрюваного/ обвинуваченого.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою один із вагомих заходів забезпечення кримінального провадження. Цей превентивний, забезпечувальний захід, спрямований на недопущення можливої протидії з боку підозрюваного, обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, є ефективним засобом коригування неправомірної поведінки зазначених учасників кримінального судочинства.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжний захід виконує позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріальноправовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Слід наголосити, що за допомогою запобіжних заходів забезпечується особиста участь обвинуваченого у кримінальному судочинстві, його неухилення від кримінального переслідування, застосування до нього заходів кримінального покарання і стягнення з нього завданої злочином матеріальної шкоди.

Аналіз ст. 177 КПК України вказує, що «ризик» - це перш за все ймовірність небажаної поведінки, та визначення «ризиків» полягає у передбаченні небажаної, для всебічного дослідження даного провадження, поведінки обвинуваченого та запобіганні такої поведінки через застосування відповідного запобіжного заходу судом.

Отже з урахуванням викладеного слід наголосити, що ризики з боку обвинуваченого слід розцінювати як його небажану, ймовірну поведінку, з метою у будь який спосіб перешкодити встановленню істини у справі для прийняття відповідного рішення судом.

Суд апеляційної інстанції враховує, зміст пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, тяжкість ймовірного покарання, яке може йому загрожувати, актуальність кримінального правопорушення, яке вчинене в період триваючої збройної агресії рф, засоби ведення війни силами збройних сил рф та використання ними розгалуженої системи агентурного впливу. Актуальність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення також знайшла своє відображення у внесенні змін до КК України, шляхом доповнення Кримінального Кодексу статтею 114-2 відповідно до Закону № 2160-IX від 24.03.2022р.

Ці доповнення покликані запобігти вчиненню відповідних злочинів та передбачити інші відповідні покарання для осіб, які іноді необдумано та небезпечно здійснюють допомогу ворогу шляхом розповсюдження інформації про направлення, переміщення міжнародної військової допомоги в Україну, а також інформації про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших військових формувань України.

Проте такі дії мають навмисне та незаконне розповсюдження інформації про направлення, переміщення міжнародної військової допомоги в Україну, а також інформацію про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших військових формувань України, шляхом встановлення кримінальної відповідальності за відповідні діяння.

Отже слід констатувати, що дії із розповсюдження інформації про направлення, переміщення міжнародної військової допомоги в Україну, а також інформації про переміщення, рух або розташування Збройних Сил України чи інших військових формувань України із початком широкомасштабної агресії рф проти України набули кримінально-караного характеру, та за ч. 2 ст. 114-2 Кк України такі дії є тяжкими.

При цьому законодавець не встановив у диспозиції вказаної статті таку кваліфікуючу ознаку, як настання наслідків, про які наголошує сторона захисту, тобто склад кримінального правопорушення має формальний склад, тобто не вимагає настання наслідків.

Щодо існування та оцінки ризиків з боку обвинуваченого, то суд апеляційної інстанції наголошує, що їх актуалізація отримує більш виражений характер при початку процедури кримінального переслідування особи, та надання їй визначеного КПК статусу - підозрюваного чи обвинуваченого.

Слід наголосити, що на даному етапі кримінального провадження обвинувальний акт щодо обвинуваченого спрямовано до суду, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжено під час підготовчого судового засідання, тобто у даному випадку не постає питання оцінки обґрунтованості підозри, у розумінні дій суду відповідно до вимог ст.ст. 178, 194 КПК України, оскільки вказана стадія фактично припинена після складання та затвердження обвинувального акту, який прийнято судом до розгляду.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини кримінального провадження, врахував всі обставини, які підлягають з`ясуванню відповідно до вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України, врахував обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, актуальність кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, динаміку військових дій, просування ворога вглиб Донецької області, відображеного на відеозапису місця розташування підрозділів поліції та ЗСУ, а саме на території Донецької області, тобто в зоні безпосереднього ведення бойових, та не встановив підстав для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу більш м`якого, ніж тримання під вартою.

При продовженні строку тримання під вартою щодо обвинуваченого суд першої інстанції врахував вимоги п.п. 3,4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є передумовою покарання, проте при збережені розумної підозри відносно затриманої особи у вчиненні злочину є умовою законності та відповідає реальним вимогам суспільного інтересу, який у даному випадку беззаперечно є істотним.

Враховуючи викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи сторони захисту, що з боку обвинуваченого відсутні ризики передбачені ст. 177 КПК України, є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту, що обвинувачений має поганий стан здоров`я, потребує лікування, суд апеляційної інстанції також не вважає слушними, оскільки відсутні відомості щодо неможливості отримання належного лікування обвинуваченим в у мовах перебування під вартою.

Доводи клопотання сторони захисту, народних депутатів України, та представників духовенства щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту в умовах Лаври чи монастирів Донецької чи Дніпропетровської областей, зазначених в клопотаннях, суд апеляційної інстанції не вважає достатніми з урахуванням існуючого суспільного інтересу до вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням фактичних обставин справи, та не вбачає підстав для його застосування.

Суд апеляційної інстанції при перегляді ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не втручається у судовий розгляд кримінального провадження по суті, у провадженні даної категорії не наділений правом надавати вказівки суду першої інстанції, а досліджує виключно наявність чи відсутність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, як підґрунтя для обрання чи продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. Сукупність фактичних обставин, покладених у зміст обвинувального акту та загальна військово-політична ситуація, яка відображена і в змісті обвинувального акту щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , створюють у суду обґрунтоване переконання про законність прийнятого рішення щодо продовження строку тримання під вартою щодо нього.

Як було наголошено вище, військово-політичний стан в Україні є беззаперечним чинником для відповідної реакції державних органів, яка виражається, у тому числі, і продовжуваному утриманні особи під вартою, яка підозрюється у тяжкому злочині проти основ національної безпеки. Тривала агресія з боку російської федерації, та обраний нею шлях злочинної війни із порушенням численних норм, як статуту ООН, так і інших міжнародних актів, наголошують на безальтернативному підході до злочинів даної категорії. У зв`язку з чим також істотно збільшується суспільний інтерес до події, який є переважаючим над особистою свободою особи.

Та з урахуванням наведеного слід зазначити, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , що тривале тримання під вартою ОСОБА_10 стало всесвітньо відомим негативним прецедентом в правосудді в Україні і тому стало також предметом розгляду міжнародних організацій, зокрема, ООН опублікувала свій звіт щодо порушень прав людини в Україні (01.06.-31.08.2024 р.), де також йшлось про незаконне тримання намісника УПЦ, є неслушними.

Окремо слід наголосити, що під час повномасштабного вторгнення ООН у своїх висловах щодо війни росії проти України займає переважно позицію нейтрального спостерігача, та звіт про порушення прав людини, про які наголошує сторона захисту, було б доцільно приймати до ваги після вжиття поважним складом ООН дій для усунення першочергової причини триваючої війни проти України.

Таким чином суд апеляційної інстанції встановив, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим судом рішенням, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Оскаржуване рішення не є остаточним, а є засобом забезпечення у кримінальному провадженні виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, покладених на нього.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_10 на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а тому доводи апеляційних скарг сторони захисту про скасування оскаржуваної ухвали, та постановлення нової ухвали, якою обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30.01.2025р., якою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 30.03.2025р. включно, без визначення розміру застави - залишити без задоволення.

Клопотання настоятельки Свято-Тіхвінського жіночого монастиря Дніпропетровської області Української Православної Церкви ігумені ОСОБА_27 щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт щодо ОСОБА_10 на території Свято-Тіхвінського жіночого монастиря Дніпропетровської єпархії України Україниької Православної Церкви залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30.01.2024р., якою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 30.03.2025р. включно, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді