УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року

м. Київ

справа № 635/1893/23

провадження № 51-8 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 26 січня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

встановив:

Вироком Харківського районного суду Харківської області від 26 січня 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , фактично проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 122 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Представник потерпілих звернулася до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання проскасування судових рішень у зв`язку неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. При цьому посилається на те, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим, оскільки внаслідок протиправних дій останнього настала смерть потерпілої ОСОБА_8 та якби вказана потерпіла не заступилася б за потерпілу ОСОБА_4 , то він також вбив би і останню. Водночас внаслідок дій винного ОСОБА_7 у потерпілої ОСОБА_4 ускладнився стан здоров`я. При цьому судами не взято до уваги дані про особу винного, ступінь його суспільної небезпечності та те, що він не одразу визнав свою вину, оскільки хотів уникнути відповідальності та покарання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги представника потерпілих щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м'якість, є такими, що не заслуговують на увагу, виходячи із зазначеного нижче.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається із копій судових рішень, районний суд, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_7 , дотримався наведених вимог матеріального права.

При цьому, обираючи винуватому покарання, суд першої інстанції, урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до статті 12 КК України відносяться до категорій нетяжких і особливо тяжких злочинів, характер і суспільну небезпеку вчиненого, конкретні обставини справи, спосіб, обстановку скоєних злочинів (зокрема, нанесення ОСОБА_8 семи ударів ножом у життєво важливі органи, заподіяння ОСОБА_4 множинних травм голови внаслідок не менше десяти ударів дерев`яною скалкою), особу винного, який в силу статті 89 КК України не судимий, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується нейтрально. Обставиною, що пом`якшує покарання винному згідно зі ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття. Обставиною, що обтяжує покарання винному суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням зазначених обставин та ступеню тяжкості злочинів, які є умисним, один з яких є особливо тяжким, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , а також попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень і досягнення цілей покарання, є можливе лише з призначенням йому остаточного покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 10 років, з чим погоджується і колегія суддів.

За приписами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Так, вказаним судом встановлено, що згідно пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_7 спочатку завдав потерпілій ОСОБА_4 тілесні ушкодження середньої тяжкості, а вже потім з цього приводу виникла сварка між ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_8 , внаслідок якої обвинувачений вчинив умисне вбивство своєї співмешканки. Тому колегія суддів дійшла висновку, що пред`явлене обвинувачення не містить відомостей про те, що винний намагався вбити і потерпілу ОСОБА_4 . Враховуючи наведене, розгляд кримінального провадження був здійснений у межах обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 відповідно до вимог ст. 337 КПК України та з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, закріплених у статтях 22, 26 КПК України.

Урахувавши всі обставини в їх сукупності,які за законом мають правове значення, районний суд, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та реалізовуючи свої дискреційні повноваження, дійшов правильного висновку, що остаточне покарання за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 122 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 10 років, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі представника потерпілих, в тому числі і тим, на які вона посилається у касаційній скарзі, та вмотивовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги представника потерпілих не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 26 січня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3