В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2025 року місто Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, одруженого, з повною середньою освітою, українця, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє 28.06.2023 Шевченківським районним судом м.Львова за ч.ч.2, 3, 4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років 4 місяців позбавлення волі (умовно-достроково звільнений від відбування покарання на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 04.06.2024), призваний на військову службу у Збройні сили України під час мобілізації 14.06.2024 у військову частину НОМЕР_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України,

встановив:

ОСОБА_4 20 жовтня 2024 року в період часу з 17 години 27 хвилин по 17 годину 30 хвилин, перебуваючи у приміщенні магазину взуття «Sezon», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пантелеймона Куліша, 39, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав з касового апарату готівкові кошти в сумі 17500 гривень (сімнадцять тисяч п`ятсот гривень), які належали ФОП ОСОБА_6 , чим заподіяв останній майнову шкоду на суму 17500 гривень (сімнадцять тисяч п`ятсот гривень).

Крім цього, ОСОБА_4 14.12.2024 близько 15 години 42 хвилин, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом вільного доступу, проникнувши через незачинені двері до транспортного засобу марки «Mercedes Sprinter 518», д.н.з. НОМЕР_2 , що знаходився за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, 7, таємно викрав барсетку чорного кольору вартістю 1200 гривень (тисячу двісті гривень), яка належить ОСОБА_7 , в якій знаходились наступні речі: гаманець помаранчевого кольору вартістю 110 гривень (сто десять гривень), грошові кошти в сумі 6500 гривень (шість тисяч п`ятсот гривень), мобільний телефон марки «Huawei» вартістю 6000 гривень (шість тисяч гривень) з абонентським оператором «Київстар» (номер мобільного телефону НОМЕР_3 ), дві банківські карти банку «ПриватБанк» та документи: паспорт громадянина України, пенсійне посвідчення, водійське посвідчення, посвідчення ветерана війни, чим заподіяв ОСОБА_7 майнову шкоду на суму 13810 гривень (тринадцять тисяч вісімсот десять гривень).

Також, ОСОБА_4 02 січня 2025 року близько 15 години 15 хвилин, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №51, який рухався неподалік ТЦ «Магнус», що в м. Львові по вул.Шпитальна, 1, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав з сумки ОСОБА_8 його грошові кошти в сумі 200 євро (8720 грн, за курсом валют станом на 02.01.2025) та 6000 грн, чим заподіяв останньому майнову шкоду на загальну суму 14720 грн.

Крім цього, ОСОБА_4 13 січня 2025 року о 16 годині 35 хвилин, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №47А, який рухався по площі Галицькій у м. Львові, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав з правої кишені куртки ОСОБА_9 її мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 9 С», ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 , синього кольору, вартістю 5200 грн, із встановленою сім-картою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_6 , яка не становить матеріальної цінності, чим заподіяв останній майнову шкоду на суму 5200 грн.

Також, ОСОБА_4 21 січня 2025 року о 09 годині 22 хвилини, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №51, який рухався неподалік ТЦ «Магнус», що в м. Львові по вул.Шпитальна, 1, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав з сумки ОСОБА_10 її грошові кошти в загальній сумі 7500 грн.

Крім того, ОСОБА_4 09 лютого 2025 року о 17 годині 23 хвилини, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №51, який рухався по проспекту Чорновола, 7 у м. Львові, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав з сумки ОСОБА_11 її мобільний телефон марки «iPhone 16 Pro» ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 , світло-золотого кольору, вартістю 55199 грн, у прозорому силіконовому чохлі, з встановленою сім-картою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_9 , які не становлять майнової цінності, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду на суму 55199 грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у інкримінованих йому злочинах визнав повністю. Надав покази, які у повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Вказав, що у обвинувальному акті вірно відображено те, що він 20 жовтня 2024 року в період часу з 17 години 27 хвилин по 17 годину 30 хвилин, перебуваючи у приміщенні магазину взуття «Sezon», за адресою: м. Львів, вул. Пантелеймона Куліша, 39, таємно викрав з касового апарату готівкові кошти в сумі 17500 гривень. Крім цього, 14.12.2024 близько 15 години 42 хвилин, він, проникнувши через незачинені двері до транспортного засобу марки «Mercedes Sprinter 518», що знаходився за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, 7, таємно викрав барсетку чорного кольору, в якій знаходились гаманець помаранчевого кольору, грошові кошти в сумі 6500 гривень, мобільний телефон марки «Huawei» з абонентським оператором «Київстар», дві банківські карти банку «ПриватБанк» та документи: паспорт громадянина України, пенсійне посвідчення, водійське посвідчення, посвідчення ветерана війни.

Також, обвинувачений вказав, що в обвинувальному акті вірно вказано, що він 02 січня 2025 року близько 15 години 15 хвилин, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №51, який рухався неподалік ТЦ «Магнус», що в м. Львові по вул.Шпитальна, 1, викрав з сумки ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 200 євро та 6000 грн, а 13 січня 2025 року о 16 годині 35 хвилин, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №47А, таємно викрав з правої кишені куртки ОСОБА_9 її мобільний телефон марки «Xiaomi» із встановленою сім-картою мобільного оператора «Київстар». Також, він 21 січня 2025 року о 09 годині 22 хвилини, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №51, який рухався неподалік ТЦ «Магнус», таємно викрав з сумки ОСОБА_10 її грошові кошти в загальній сумі 7500 грн, а 09 лютого 2025 року о 17 годині 23 хвилини, перебуваючи у салоні маршрутного автобуса №51, який рухався по проспекту Чорновола, 7 у м. Львові, таємно викрав з сумки ОСОБА_11 її мобільний телефон марки «iPhone 16 Pro з встановленою сім-картою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_9 .

Пояснив, що події відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Перелік викраденого майна, мотиви і мета скоєння ним злочинів, а також способи їх вчинення у обвинувальному акті відображені вірно.

У вчиненому щиро розкаюється, засуджує свою поведінку. Просить вибачення та суворо не карати.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового провадження і такі ніким не оспорюються.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно і повно відображають обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, надані обвинуваченим безпосередньо у судовому засіданні, у присутності захисника, підстав для самообмови або обставин які ставлять під сумнів добровільність позиції обвинуваченого, судом не встановлено.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого, суд виходить з наступного.

Єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою "повторно" без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки "повторно", є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Таким чином, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин.

Наведене відповідає позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеній у постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 591/4366/18 провадження № 51-1122кмо20).

Також, суд враховує те, що законодавство про кримінальну відповідальність та кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють передбачену ч. 1 ст. 32 КК повторність та відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку, і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.

Якщо кримінальні правопорушення, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення, їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність кримінальних правопорушень повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних кримінальних правопорушень.

Така правова позиція знайшла своє відображення у існуючій практиці Касаційного кримінального суду ВС. Зокрема, у постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19 провадження № 51-2177кмо20), колегій суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 травня 2018 року (справа №187/1354/15, провадження № 51-1017км18), Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 листопада 2018 року (справа №541/715/17, провадження № 51-7898км18) та від 10 липня 2019 року (справа № 723/1538/16-к, провадження № 51-8625км18), Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 січня 2020 року (справа № 585/1603/17, провадження № 51-3290км19) та від 29 липня 2020 року (справа № 541/715/17, провадження № 51-7898км18) наведено висновки про те, що за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається і правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. Коли повторність і рецидив кримінальних правопорушень є елементом сукупності вироків, покарання за них призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК.

Оцінюючі зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, а також таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, поєднане з проникненням у сховище, тобто кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочинів, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження у їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер, стадію, спосіб та тяжкість вчинених ним злочинів, форму вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, кількість епізодів злочинної діяльності, відношення обвинуваченого до скоєного.

Суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, за місцем проходження військової служби характеризується посередньо.

Пом`якшуючими покарання ОСОБА_4 обставинами суд визнає активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття обвинуваченого. Так, зокрема в ході судового розгляду обвинувачений надав в судовому засіданні визнавальні покази щодо обставин вчинення ним кримінальних правопорушень, зокрема фактів у справі, та засудив свою протиправну поведінку у присутності учасників процесу, приніс вибачення безпосередньо у судовому засіданні, повідомив про часткове повернення майна потерпілим. При цьому суд виходить з того, що системне тлумачення законодавства та судової практики вказує на те, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Крім того, суд приймає до уваги те, що щире каяття можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації (постанова ККС ВС від 23.01.2024 у справі № 283/2169/19 (провадження № 51- 5093км23).

Органом досудового розслідування обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною визнано рецидив злочинів. Разом з тим, згідно зі ст. 34 КК України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин. Якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, передбачену у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом ч. 4 ст. 67 КК суд не може ще раз врахувати ні повторності, ні рецидиву злочину при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує. Оскільки дії обвинуваченого суд кваліфікував за ч. 4 ст. 185 КК, а однією з кваліфікуючих ознак вказаної частини є викрадення чужого майна «вчинене повторно», суд відхиляє доводи сторони обвинувачення щодо врахування рецидиву злочину як обставини, яка обтяжує покарання засудженому. Наведене відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального від 7 червня 2018 року у справі № 203/921/16-к (провадження № 51-3129км18).

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, а також дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а тому обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, тобто в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Також, в ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений засуджений вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 28.06.2023 до покарання у виді п`яти років чотирьох місяців позбавлення волі. Початок строку відбування покарання за даним вироком 07.06.2022 року. На підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 04.06.2024 ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання за даними вироком для проходження військової служби за контрактом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, обвинуваченому слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком до покарання за даним вироком.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Оскільки на даний час щодо ОСОБА_4 в межах іншого кримінального провадження застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, підстав для продовження запобіжного заходу застосованого у цьому провадженні у виді домашнього арешту суд не вбачає. Суд також враховує, що згідно ч. 7 ст. 72 КК України, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі. Разом з тим, в межах цього кримінального провадження до обвинуваченого (підозрюваного) цілодобовий домашній арешт не застосовувався.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді п`яти років трьох місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 28.06.2023, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного звернення даного вироку до виконання.

Після набрання цим вироком законної сили застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту вважати скасованим.

Речові докази, після набрання вироком законної сили:

- 6 DVD-R дисків та 1 СD-R залишити у матеріалах кримінального провадження;

- гаманець чорного кольору з металевим значком «Horse Imperial», паспорт громадянина України у вигляді ІD-картки № НОМЕР_10 , студентський квиток НОМЕР_11 , пенсійне посвідчення, військовий квиток, банківську картку для виплат № НОМЕР_12 повернути потерпілому ОСОБА_8 за належністю;

- паспорт громадянина України у вигляді ІD-картки № НОМЕР_13 , банківські картки «Приватбанк» № НОМЕР_14 та № НОМЕР_15 повернути потерпілій ОСОБА_12 за належністю.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1