Справа № 308/2751/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

особи відносно якої розглядається клопотання ОСОБА_4 , його законного представника ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника служби у справах дітей Ужгородської міської ради ОСОБА_8 ,

представника ювенальної превенції Ужгородського РУП ГУНП у Закарпатській області ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді, клопотання слідчої СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_10 , погодженого з прокурором ОСОБА_3 , відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, учня восьмого класу Ужгородської гімназії №,14 раніше не судимого,

про застосування примусових заходів виховного характеру по кримінальному провадженні, відомості про яке 14.01.2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000055 про вчинення суспільно небезпечного діяння передбаченого ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України ,-

В С Т А Н О В И В :

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло клопотання про застосування до малолітнього ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру в кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185 та ч.1 ст. 357 КК України.

ОСОБА_4 є особою, яка досягла тринадцятирічного віку та до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, за таких обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє по теперішній час.

Так, на початку жовтня 2024 року, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за адресою: м. Ужгород, вул. Канальна, та в цей час побачив на дорозі банківську картку банку «Приват Банк» з банківським рахунком НОМЕР_1 . В той момент у ОСОБА_4 виник протиправний корисливий мотив, направлений на таємне викрадення чужого майна з метою особистого збагачення. Тоді останній, реалізуючи свій протиправний умисел та корисливий мотив, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, та розуміючи, що дана банківська картка йому не належить, незаконно привласнив її собі, з метою подальшого використання шляхом здійснення розрахунків.

В період часу з 11.10.2024 по 30.11.2024 продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_11 діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок викраденого майна, в період дії воєнного стану, таємно, викрав грошові кошти з банківської картки банку «Приват Банк» з банківським рахунком НОМЕР_1 в загальній сумі 31432,80 гри, розрахувавшись даною банківською карткою за покупки товару в м. Ужгород.

За таких обставин, своїми умисними діями малолітній ОСОБА_4 завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму - 31 432, 80 грн.

Дії малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кваліфіковано за ч. 1 ст. 357 КК України, а саме незаконне привласнення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів та ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав клопотання про застосування до малолітнього ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд матері строком на 1 рік, вважаючи, що саме такий вид примусових заходів є достатніми та необхідними для попередження вчинення малолітнім нових кримінальних правопорушень.

ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину визнав повністю, щиро покаявся у вчиненому та підтвердив обставини вчиненого злочину, що викладені в клопотанні, при цьому вказавши суду час, місце і спосіб вчиненого злочину. Купляв смаколики. На даний час шкодує у вчиненому.

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що загубила карточку, яку знайшов ОСОБА_4 та розраховувався нею за товар. Шкоду їй відшкодовано, претензій будь-якого характеру до ОСОБА_4 не має.

Представник служби у справах дітей Ужгородської міської ради ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що у службі не має відомостей про ОСОБА_4 , оскільки останній на обліку не перебуває.

Представник ювенальної превенції Ужгородського РУП ГУНП у Закарпатській області ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_4 на проф. обліку не перебуває, у поле зору правоохоронних органів не потрапляв.

Захисник малолітнього адвокат ОСОБА_6 та законний представник ОСОБА_5 просили задовольнити клопотання та застосувати до малолітнього ОСОБА_4 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері.

Заслухавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та про порядок їх дослідження, суд в порядку ч.3 ст.349 КПК України визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження, які правильно зрозуміли зміст цих обставин і сумнівів у добровільності і істинності їх позицій не має, розуміючи при цьому, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії від 06.12.1998 (пункт 253), Козинець проти України від 06.12.2007 (пункт 54), Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 (пункт 150), Зякун проти України від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Отже, заслухавши сторін судового провадження, суд приходить до висновку про доведеність причетності ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення передбаченого за ч. 1 ст. 357 КК України, а саме: незаконне привласнення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів та ч. 4 ст. 185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на час вчинення суспільно-небезпечного діяння йому виповнилось 13 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КК України кримінальна відповідальність за злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України настає з чотирнадцяти років, а за злочин передбачений ч.1 ст. 357 КК України з шістнадцяти, що свідчить про те, що ОСОБА_4 не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за дані злочини.

Згідно ч. 2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені ч.2 ст.105 КК України, можуть бути застосовані судом до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України.

Примусові заходи виховного характеру є єдиними з заходів кримінального примусу, застосування яких можливе до осіб, що не досягли віку, з якого можливе притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 484 КПК України під час кримінального провадження щодо неповнолітнього, в тому числі під час провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, суд та всі інші особи, що беруть у ньому участь, зобов`язані здійснювати процесуальні дії в порядку, що найменше порушує звичайний уклад життя неповнолітнього та відповідає його віковим та психологічним особливостям, роз`яснювати суть процесуальних дій, рішень та їх значення, вислуховувати його аргументи при прийнятті процесуальних рішень та вживати всіх інших заходів, спрямованих на уникнення негативного впливу на неповнолітнього.

Відповідно ст. 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого КК України.

Статтею 499 КК України передбачено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру здійснюється згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.

При вирішенні питання про застосування примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_4 суд враховує обставини вчиненого, суспільну небезпечність, наслідки діяння, дані про особу, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, яка характеризуються задовільно за місцем проживання та навчання, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України, умови життя, виховання і поведінку, його ставлення до вчиненого, час, який пройшов з часу вчинення малолітнім суспільно-небезпечного діяння.

Обставинами, визначеними ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання малолітнього ОСОБА_4 є те, що останній щиро покаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, шкоду добровільно відшкодовано.

Обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання малолітнього ОСОБА_4 не встановлено.

Згідно ч. 2 ст. 97 КК України примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 105 КК України до неповнолітнього (малолітнього) може бути застосовано примусові заходи виховного характеру у виді: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передачі неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 КК України до неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у частині другій цієї статті. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.

Положеннями ст. 501 КПК України передбачено, що в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд приймає лише 2 види рішень: ухвалу про застосування примусових заходів виховного характеру, якщо прокурором буде доведено вчинення неповнолітнім, зазначеним в ст. 498 КПК України, суспільно-небезпечного діяння, чи ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів виховного характеру, якщо суд дійде висновку, що прокурор під час судового розгляду не довів факт вчинення суспільно-небезпечного діяння неповнолітнім, і закриває провадження, інших підстав для відмови в застосуванні примусових заходів виховного характеру законом не передбачено.

При цьому, до особи, яка вчинила зазначені діяння після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчиненого діяння, згідно зі ст. 498 КПК України, мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року "Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру"передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Пунктом 7 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року передбачено, що строк нагляду, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття).

Матеріалами кримінального провадження підтверджується те, що малолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, яка згодна на передачу сина їй під нагляд.

Враховуючи, що ОСОБА_4 до досягнення віку кримінальної відповідальності, у віці 13 років на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 4 ст. 185 та ч.1 ст.357 КК України, відповідно до закону слід застосовувати особливий порядок здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх, та згідно із ст. 498 КПК України застосувати примусові заходи виховного характеру.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру. Вказані примусові заходи виховного характеру сприятимуть його виправленню та вихованню, оскільки саме таке рішення, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Цивільний позов по справі не заявлено. Судові витрати по справі відсутні.

Питання щодо речових доказів під час розгляду клопотання не вирішувалось.

Керуючись ч. 2 ст. 97, ст.105 КК України, ст.ст. 498,501,371-372 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання слідчої - задоволити.

Застосувати до малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, учня восьмого класу Ужгородської гімназії №,14 раніше не судимого, примусові заходи виховного характеру у виді передачі його під нагляд матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановити тривалість заходів виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері терміном 1 (один) рік.

Попередити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про відповідальність у разі порушення взятого на себе зобов`язання.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1