Справа № 643/818/25
Провадження № 1-кс/643/385/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові погоджене з прокурором клопотання старшого слідчого СВ Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 по кримінальному провадженню за №0000177 від 20.01.2025, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.296, ч.4 ст.186 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, раніше судимого: 25.03.2014 Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.309 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75, 76 ч.1 п.2, 3, 4 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком; 17.03.2015 Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.309, ч.1 ст.71 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі, звільненого 23.08.2016 умовно достроково на невідбутий строк 11 місяців 11 днів; 08.12.2017 Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого 16.09.2020 за відбуттям строку покарання; 19.11.2021 Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185, ст.395 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого 17.09.2024 за відбуттям строку покарання, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

Під час досудового розслідування встановлено, що 20.01.2025 приблизно о 11:30 ОСОБА_6 , у період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, строк дії якого було неодноразово продовжено, перебував в кафе за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 22, де у останнього виник словесний конфлікт із раніше не знайомим йому ОСОБА_7 , з приводу негативного висловлювання ОСОБА_6 в бік працівника кафе ОСОБА_8 .

Після цього, ОСОБА_6 , маючи умисел направлений на вчинення хуліганських дій з мотивів явної неповаги до суспільства, нахабно проявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, прагнучи самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб, бажаючи в такий спосіб протиставити себе суспільству, використовуючи малозначний, надуманий привід, усвідомлюючи той факт, що він перебуває у громадському місці, протиставляючи себе суспільству, ігноруючи існуючи у суспільстві загальноприйняті правила поведінки і норми моралі, грубо порушуючи громадський порядок, перебуваючи у приміщенні кафе, діючи з особливою зухвалістю, підійшов до ОСОБА_7 , та кулаком правої руки раптово наніс один удар по його обличчю, внаслідок чого останній впав зі стільця на підлогу. У подальшому ОСОБА_6 ігноруючи висловлювання ОСОБА_8 щодо припинення хуліганських дій, утримував за куртку ОСОБА_7 та почав тягти його по підлозі, після чого продовжив наносити декілька ударів обома ногами почергово по тулубу та голові потерпілого, тим самим спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження згідно довідки з КНП «МКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР у вигляді забійної рани лівої лицевої ділянки.

Крім того, 20.01.2025 приблизно о 11:30 у ОСОБА_6 у період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, строк дії якого було неодноразово продовжено, який перебував в кафе за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 22, після вчинення хуліганських дій, та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , виник злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна, належного потерпілому ОСОБА_7 .

Так ОСОБА_6 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, повторно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, після хуліганських дій та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , піднявши останнього з підлоги, та посадивши на стілець, почав нишпорити по кишеням куртки ОСОБА_7 , в яку був одягнений останній, після розстібнув змійку куртки та побачив чоловічу сумку, яка була одягнена через плече у потерпілого та відкрито зірвав з останнього чоловічу сумку, в якій перебували особисті речі, а саме документи на ім`я ОСОБА_7 , сонцезахисні окуляри, дротові навушники, вартість майна на даний час встановлюється.

Після цього, ОСОБА_6 утримуючи викрадене майно при собі з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним за власним розсудом, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальний збиток розмір якого встановлюється.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.1 ст.296 КК України - хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, а також за ч.4 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно в умовах воєнного стану.

Слідчий в клопотанні посилався на обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, один, з яких, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання від семи до десяти років позбавлення волі, а саме за злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України.

У органу досудового розслідування є підстави вважати що у підозрюваного можуть виникнути передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України спроби:

- переховуватись від органів досудового розслідування або суду, оскільки підозрюваний є особою, яка раніше вчиняла умисні корисливі кримінальні правопорушення проти власності, має не зняті та не погашені у встановлені законом строки судимості, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення і перевиховання не став та повторно вчинив злочини, за які законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, побоюючись покарання яке загрожує, у разі визнання його винним може переховуватись від органів досудового розслідування;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_6 маючи не зняту та не погашену судимість за вчинення корисливих злочинів, повторно вчинив умисний корисливий злочин, з метою наживи, що вказує на небажання стати на шлях виправлення та на те, що єдиним джерелом доходу останнього є протиправна діяльність пов`язана із вчиненням злочинів.

Враховуючи викладене, у органу досудового розслідування є обґрунтовані підстави вважати, що до підозрюваного ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою строком на 60 діб.

Прокурор в судовому засіданні наполягав на задоволенні клопотання та обранні стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Підозрюваний ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначив, що підозра обґрунтована, вину визнав, проти задоволення клопотання не заперечував.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного, але зазначив, що вважає за можливе обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою домашній арешт, якого буде достатньо, щоб забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши учасників кримінального провадження встановив наступне.

В силу ст.ст.131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 21.01.2025 за погодженням із прокурором Салтівської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 , слідчим ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні інкримінованих злочинів.

Надані стороною обвинувачення докази свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.296, ч.4 ст.186 КК України, що підтверджується: протоколом огляду місця події від 20.01.2025 за адресою: АДРЕСА_3 ; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 від 20.01.2025; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 21.01.2025; постановою про визнання речовим доказом від 21.01.2025; протоколом обшуку від 21.01.2025 за місцем мешкання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 ; постановою про визнання речовим доказом від 21.01.2025; протоколом огляду предмету від 21.01.2025, а саме відеозапису з кафе за адресою: АДРЕСА_3 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 21.01.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 21.01.2025; протоколом огляду предмету за участю потерпілого ОСОБА_7 від 21.01.2025, а саме відеозапису з кафе за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 22; протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 21.01.2025; протоколом огляду предмету за участю свідка ОСОБА_8 від 21.01.2025, а саме відеозапису з кафе за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 22; протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_8 від 21.01.2025; протоколом пред`явлення для впізнання за участю потерпілого ОСОБА_7 від 21.01.2025; консультативним висновком спеціаліста з КНП «МКЛШНМД ім.проф. О.І. Мещанінова» від 21.01.2025.

Слідчий суддя також вважає встановленим та доведеним стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органів досудового розслідування, суду; вчинити новий злочин.

Слідчий суддя констатує, що питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, для підтвердження винуватості підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вирішується судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження. Оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість, на даній стадії досудового розслідування слідчим суддею суду першої інстанції перевірці не підлягають.

Встановлення того, вчинила чи не вчинила особа кримінальне правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

При розгляді даного клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, підозрюється у скоєнні тяжкого корисливого злочину, поєднаного з насильством яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, офіційного місця працевлаштування не має, соціальних зв`язків не має, що, на думку слідчого судді, свідчить про недостатність застосування до останнього запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі в межах даного кримінального провадження, оскільки вказаний запобіжний захід не дозволить забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, настання кожного окремо, та усіх у сукупності ризиків можливе і з урахуванням невідворотності призначення реального покарання особі, оскільки санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років позбавлення волі.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; відсутність офіційного працевлаштування; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5&1(с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.2007).

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Відповідно до п. «с» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Даних щодо неможливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я чи з інших підстав слідчому судді не надано.

В судовому засіданні не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання підозрюваного під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України, тому суд доходить переконання, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних прав та обов`язків, не буде ефективним та доцільним в рамках даного кримінального провадження, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

У відповідності до положень ч.4 ст.183 КК України, слідчий суддя при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає розмір застави, оскільки інкримінований ОСОБА_6 злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України, є злочином, який вчинено із застосуванням насильства.

Частина друга статті 197 КПК України регламентує, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Відповідно до пункту 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів, експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» терміном на 60 діб з моменту затримання.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання з 21-15 години 20.01.2025.

Строк дії ухвали (в частині тримання під вартою) до 21-15 години 20.03.2025.

Зобов`язати орган досудового розслідування негайно повідомити про взяття під варту ОСОБА_6 родичів останнього.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_6 в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Копію ухвали отримав: «_____» ______2025 року ________________________________________