Провадження № 11-кп/819/79/25 Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000844 від 02.05.2023 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 24.10.2024 щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, неодруженого, малолітніх та неповнолітніх дітей не має, утриманців не має, офіційно не працевлаштованого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 15.04.2021 Херсонським міським судом Херсонської області за ч.1 ст.162 КК України до обмеження волі на строк 1 рік 3 місяця,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

в с т а н о в и в:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 24.10.2024 ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.1 ст.71, п.«б» ч.1 ст.72 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 15.04.2021 і за сукупністю вироків визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання період попереднього ув`язнення з 19.09.2023 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 2390 (дві тисячі триста дев`яносто) гривень 00 копійок.

Вирішено питання про речові докази.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 30.04.2023 більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, усвідомлюючи обставини щодо дії воєнного стану в Україні, маючи прямий умисел та корисливий мотив та мету, спрямовані на незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, перебуваючи поряд з підсобним приміщенням, яке знаходиться на другому поверсі під`їзду будинку АДРЕСА_2 , таємно, шляхом злому врізаного замку підсобного приміщення, звідки викрав майно, вартість якого згідно висновку експерта № СЕ-19/122-23/1121 - ТВ від 15.05.2023 становить 4533,33грн., після чого залишив місце події шляхом виходу з дверей підсобного приміщення, розпорядившись незаконно отриманим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 4533,33 грн.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у сховище, вчинена в умовах воєнного стану.

Крім того, він же, в період з 19.05.2023 по 20.05.2023 року більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, усвідомлюючи вище вказані обставини щодо дії воєнного стану в Україні, переслідуючи прямий умисел та корисливий мотив та мету спрямовані на незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, повторно, діючи в умовах воєнного стану, перебуваючи поряд з підсобним приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , таємно, підібравши ключ до замку, відчинив та проник до підсобного приміщення, звідки викрав майно, вартість якого згідно висновку експерта №СЕ-19/122-23/1350- ТВ від 26.05.2023 становить 4717,60 грн., після чого залишив місце події шляхом виходу з дверей підсобного приміщення, розпорядившись незаконно отриманим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 4717,60 грн.

А також майно, вартість якого згідно висновку експерта № СЕ-19/122-23/1581 - ТВ від 02.06.2023 становить 4045,00 грн., після чого залишив місце події шляхом виходу з дверей підсобного приміщення, розпорядившись незаконно отриманим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 4045,00 грн.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 , за ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у сховище, вчинена в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність своєї вини та правильність кваліфікації його дій, порушує питання про зміну вироку щодо нього з підстав суворості покарання.

Зокрема, зазначає про те, що, призначаючи йому покарання, суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, характеристики з місця роботи, щире каяття. Просить призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши суддю-доповідача, позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги сторони захисту, просили пом`якшити покарання, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до такого.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у таємному викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у сховище, вчинена в умовах воєнного стану, за встановлених та викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.4 ст.185 КК України, обґрунтовані зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким дано належну оцінку, і такі висновки суду учасниками судового провадження не оспорюються.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Що ж до доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про суворість призначеного судом покарання та на наявність підстав для його пом`якшення з застосуванням ст.69 КК України, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні ст.414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Відтак, на переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями ст.50, 65-67 КК України, сталою судовою практикою про призначення судами кримінального покарання та належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким (відповідно до кваліфікації за ст.12 КК України), суспільну небезпеку цього злочину, відомості про особу винного, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, вчинив злочини у вказаному провадженні після постановлення попереднього вироку та до повного відбуття покарання, має місце проживання без реєстрації, його ставлення до вчиненого, його вік, стан здоров`я та загальний розвиток.

Суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання,- повне визнання своєї вини обвинуваченим та його щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Зі змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції випливає, що суд належним чином урахував усі обставини, що за законом мають правове значення при призначенні покарання, в тому числі й ті, на які посилається обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, та дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції ч.4 ст.185 КК України.

Обираючи міру примусу, суд першої інстанції взяв до уваги дані про особу винного, який раніше судимий, вчинив злочини у даному провадженні після постановлення попереднього вироку та до повного відбуття покарання, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, його ставлення до вчиненого, його вік, стан здоров`я та загальний розвиток, визнавши обставинами, що пом`якшують покарання, - щире каяття та повне визнання своєї вини. Також суд врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, особу обвинуваченого, визнання ним своєї вини, щире каяття, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років у мінімальних межах санкції ч.4 ст.185 КК України, яке слід відбувати реально.

Отже, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого обставини, у тому числі і дані про особу винного, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Підстав для пом`якшення основного покарання з застосуванням ст.69 КК України, як про це ставить питання апелянт, колегія суддів не вбачає, оскільки таке покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у нього та інших осіб схильність до вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, хибне уявлення про безкарність за вчинення кримінальних правопорушень у сфері злочинів проти власності та не буде запобігати вчиненню особою нових кримінальних правопорушень.

У постанові Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ісмаілов проти росії від 16.10.2008).

Отже, зважаючи на викладені обставини справи, дані, що характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів вважає обране судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати таке покарання несправедливим чи надто суворим, не має.

Судом першої інстанції матеріальний закон застосовано правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та зміни вироку в частині призначення покарання, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 24.10.2024 щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4