КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/2014/2024
№ 378/885/20
Категорія КК: ч. 1 ст. 115 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Ставище Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

У С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. Звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.

Обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 09 квітня 2020 року, близько 5 години, разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_13 , перебуваючи у нежитловому приміщенні колишньої бойні, розташованої на території ТОВ «Любомир-3», по вул. Лісовій (Пархоменка), 41 в с. Винарівка Ставищенського району Київської області, почув 3-4 хлопки схожих на вистріл пістолета, після чого, включив світло в приміщенні. В цей час ОСОБА_14 почав бити скло у вікнах кімнати, в якій перебував ОСОБА_8 зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_13 . ОСОБА_8 попередивши, що якщо останній не залишить дану територію то буде стріляти, та почувши у відповідь погрозу «спалю живцем», пішов в іншу кімнату (душову), де дістав із металевого сейфа належну йому мисливську рушницю моделі «ТОЗ-54» 12 калібру серії НОМЕР_1 , яку спорядив двома патронами центрального бою 12 калібру з дробом № 4/0 (0000). Підійшовши з нею до вхідних дверей, захищаючи свої та свого неповнолітнього сина охоронювані законом права та інтереси, перевищуючи межі необхідної оборони, умисно, з метою захисту, здійснив один постріл, після якого, почувши крик, вийшов з приміщення і побачив ОСОБА_15 , який, як йому здалося, тримав у руці пістолет та кричав «уб`ю», здійснив другий постріл в сторону останнього, спричинивши йому численні вогнепальні проникаючі поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів, від якого настала смерть.

Такими своїми діями ОСОБА_8 завдав ОСОБА_15 тяжкої шкоди, яка явно не відповідала небезпечності посягання та обстановці захисту і в зазначеній ситуації не була необхідною та достатньою для негайного припинення посягання, тобто перевищив межі необхідної оборони, вчинивши кримінальне правопорушення, передбачене ст. 118 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК України, тобто в умисному вбивстві ОСОБА_15 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_16 просить вказаний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Підставами для скасування вироку прокурор вважає невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку прокурора, поза увагою суду першої інстанції залишились обставини, що передували вчиненню злочину, взаємовідносини потерпілого ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_17 , способу вчинення злочину, характеру, механізму утворення та локалізації спричинених тілесних ушкоджень потерпілому, подальші дії ОСОБА_17 , який не надав першої медичної допомоги потерпілому та не викликав лікарів. З вказаного, на думку прокурора, можна прийти до обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_18 цілеспрямовано і свідомо здійснив два постріли з мисливської зброї в бік ОСОБА_15 , що свідчить про бажання ОСОБА_17 спричинити смерть потерпілого, а не відвернути протиправне посягання з боку останнього.

Показання ОСОБА_17 та твердження викладені у рішенні суду першої інстанції про те, що обвинувачений захищався від неправомірних дій потерпілого і діяв в стані необхідної оборони, на думку прокурора, не можуть бути прийнятними, оскільки стаття 36 КК України надає право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання. Так в ОСОБА_17 не виявлено жодних тілесних ушкоджень, які за своїми локалізацією, характером та морфологічними властивостями були б притаманні для боротьби чи самооборони. Здобуті під час досудового розслідування докази також не свідчать про використання потерпілим під час конфлікту предметів або зброї, застосування яких могло бути реальною загрозою для обвинуваченого чи його сина, тобто свідчили б про вчинення потерпілим суспільно небезпечного посягання відносно ОСОБА_17 , у зв`язку з чим останній міг перебувати у стані необхідної оборони.

При цьому встановлено, що потерпілий виражав виключно словесну агресію та жодних дій, які б могли бути розцінені як реальна небезпека, не вчиняв. На думку прокурора, підставою для пострілів стала неправильна оцінка ОСОБА_17 дій потерпілого, так як останній під час конфлікту не мав предметів (ніж, зброя, тощо), що дали би можливість обвинуваченому відчувати реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, а отже, дії потерпілого ані за своїм характером, ані за об`єктивними проявами не могли бути розцінені такими, що досягли ступеня суспільної небезпечності та викликали стан уявної або необхідної оборони.

Крім цього, під час перебування 09.04.2020 ОСОБА_17 та його неповнолітнього сина в нежитловому приміщенні, в останніх були мобільні телефони, тобто вони мали реальну можливість зателефонувати до поліції, покликати на допомогу або ж покинути домогосподарство. Натомість ОСОБА_18 пішов до приміщення, дістав з металевого сейфу належну йому гладкоствольну мисливську рушницю моделі «ТОЗ-54» 12 калібру серії номер НОМЕР_1 , яка зберігалась в розібраному стані, зібравши її, спорядив її двома патронами центрального бою 12 калібру з дробом №4/0 (0000), вийшов з нею до дверей та здійснив два постріли в життєво важливі частини тіла ОСОБА_15 .

Мотивуючи висновок щодо кваліфікації дій ОСОБА_17 за ст.118 КК України, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, суд не зазначив, зокрема і у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, чи зазнав обвинувачений нападу з боку потерпілого та яка була реальна загроза з боку ОСОБА_15 , від якого саме суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого захищався обвинувачений в момент застосування зброї.

Тому, на думку прокурора, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_18 під час вчинення умисного вбивства потерпілого перебував у стані необхідної оборони є неправильним. Суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч. 1 ст.115 КК України на ст.118 КК України, не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості, характеру суспільної небезпечності вчиненого злочину і обставинам його вчинення, що стало наслідком ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання в межах санкції вказаної статті. Цивільний позов потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 до ОСОБА_8 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 500 000 грн, на користь ОСОБА_12 1 000 000 грн для відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, представник потерпілих вказує про незаконність вироку суду, який не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, так як є необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом невірно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Так, на думку апелянта, висновок суду щодо мотивів застосування ОСОБА_8 рушниці з метою захисту є помилковими, оскільки не встановлено дійсних підстав боятися за життя обвинуваченого та його сина, тобто перебування в стані необхідної оборони. Суд не наводить підстав, з яких вбачалося б реальність суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності. Не вказує суд яким охоронюваним законом правам та інтересам обвинуваченого та його сина була спричинена небезпека.

Апелянт вказує, що доказами, які були досліджені під час судового розгляду, в тому числі й показаннями самого обвинуваченого, підтверджується те, що ОСОБА_15 не намагався відчинити двері або зламати їх, чи іншим чином потрапити до приміщення, де були обвинувачений і його син. Ні обвинувачений, ні його син не бачили, що потерпілий намагався підпалити нежитлові приміщення, які належать ОСОБА_8 . Ні обвинуваченому, ні свідку ОСОБА_13 не заподіяно жодних тілесних ушкоджень чи іншої майнової шкоди у виді розбитого скла приміщення, в якому вони знаходилися. ОСОБА_15 знаходився на відстані 20-25 метрів від обвинуваченого, при ньому не було виявлено зброї. Доказів того, що ОСОБА_15 мав намір здійснити підпал приміщення, в якому знаходились обвинувачений з сином, стороною захисту не надано. На думку апелянта, знайдені в кишені потерпілого сірники та запальничка, а також в його автомобілі розпалювач, є позицією захисту про ймовірний підпал, оскільки доказів реального посягання на життя та здоров`я ОСОБА_8 та ОСОБА_13 матеріали провадження не містять.

Апелянт вказує, що обвинувачений протягом досудового розслідування та судового розгляду змінював показання, що свідчить про їх неправдивість та суперечність з показаннями свідка ОСОБА_13 щодо підстав, з яких його батько взяв рушницю та вистрілив. Так само апелянт вважає сумнівними показання свідка ОСОБА_19 , якій все було відомо зі слів ОСОБА_8 . Сама вона нічого не бачила. При цьому вказаний свідок спочатку повідомила, що обвинувачений є її чоловіком, а потім виявилося, що шлюб між ними розірваний. Тому, на думку представника потерпілих, суд повинен був враховувати показання свідків з боку рідних обвинуваченого лише в сукупності з іншими доказами. Додатково апелянт вказує про безпідставне врахування показань обвинуваченого, наданих під час судового розгляду, оскільки вони підтверджуються даними висновку судово-медичного експерта № 57 від 09.04.2020 та не спростовуються іншими доказами. При цьому вказаний висновок відсутній в матеріалах кримінального провадження та не був досліджений судом.

На думку апелянт, дослідженими судом доказами підтверджується вчинення ОСОБА_8 умисного вбивства, оскільки останній не був позбавлений можливості спочатку здійснити постріл в повітря, проте він його здійснив на рівні зросту людини, тобто мав намір позбавити життя потерпілого. Під час здійснення другого пострілу обвинувачений бачив потерпілого та націлював зброю саме на нього. Посилання суду на факт перебування ОСОБА_8 в стані необхідної оброни, на думку апелянта, є безпідставним, оскільки докази вчинення ОСОБА_15 протиправного суспільно небезпечного діяння відсутні.

Так само, на думку апелянта, висновки суду щодо сум відшкодування потерпілим моральної шкоди не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілої ОСОБА_11 , представника потерпілих ОСОБА_10 , які підтримали подані апеляційній скарги та просили їх задовольнити, пояснення захисника та обвинуваченого, які заперечили проти скасування вироку з ухваленням нового, дослідивши докази, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванню обставин кримінального провадження.

З диспозиції статті 115 КК України вбачається, що об`єктивна сторона умисного вбивства характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Аналогічні ознакиоб`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони, відповідальність за яке передбачено статтею 118 КК України. Навідміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Відповідно до ст.36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з'ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов'язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, здійснює порівняльний аналіз та оцінює наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановлює їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Судом першої інстанції враховано, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, що перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Так, судом першої інстанції, з огляду на досліджені докази, не встановлено інкримінованого ОСОБА_8 мотиву особистих неприязних відносин та помсти за неправомірні дії ОСОБА_15 , який нібито був підставою для вбивства останнього.

З показань обвинуваченого ОСОБА_8 , наданих під час його допиту в суді першої інстанції, вбачається, що 09 квітня 2020 року він разом із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_13 відпочивали в належному йому на той час нежитловому приміщенні, яке знаходиться на території ТОВ «Любомир-3», розташоване по вул. Лісовій, 41 в с. Винарівка, на приватизованій земельній ділянці розміром 2 га, огородженій 2-х метровим парканом. Близько 04 год. 30 хв. вони почули гавкіт собак, а також те, що по території хтось ходить. Через 5 хв. обвинувачений почув 5 хлопків, схожих на вистріл пістолета. Оскільки вікна були забиті клейонкою, обвинуваченому не було видно, що саме відбувалося на території. Він включив світло в приміщенні, оскільки надіявся, що люди, які проникли на дану територію, злякаються і втечуть. Однак нападники почали кидати чимось по вікнах, розбиваючи скло, яке через грати падало у кімнату де він знаходився з ОСОБА_13 . Обвинувачений голосно попередив нападника, що якщо останній не залишать дану територію, то буде стріляти, а у відповідь почув нецензурну лайку, яка закінчувалася словами «спалю живцем». В цей час, його син, злякавшись почав плакати. Обвинувачений зрозумів, що їм загрожує реальна небезпека, так як на вікнах стоять решітки і уразі підпалу, вони не зможуть вийти з приміщення. Обвинувачений намагався додзвонитись у поліцію, однак не зміг цього зробити. Він наказав ОСОБА_13 продовжувати телефонувати до поліції, а сам вийшов у другу кімнату, звідки взяв з сейфу власну рушницю, зібрав її та підійшов до дверей, які були закриті. На дверях висіла ковдра. Вважаючи, що нападник стоїть перед вікном праворуч, так як чув його голос там, і не маючи наміру нікого вбивати, а тільки налякати, прочинив двері і, відхиливши рушницею ковдру, вистрілив вліво. Після даного пострілу, почувши крики, обвинувачений вийшов надвір, де побачив нападника, який кричав, що вб`є. На вулиці в цей час була напівтемрява, а в обвинуваченого не було окулярів, які він носить через поганий зір. Побачивши в нападника у руці, яка була направлена в його сторону, щось схоже на силует пістолета, він не цілячись вдруге вистрілив в його сторону. Обвинувачений одразу повернувся і закрив двері. Почав телефонувати до друзів і дружини, щоб викликали працівників поліції і швидкої медичної допомоги. Після того як приїхали поліцейські, обвинувачений вийшов на вулицю, то впізнав в нападнику ОСОБА_15 , з яким познайомився особисто за кілька днів до вказаної події.

Таким чином, з вказаних показань убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 в момент вбивства ОСОБА_15 не знав хто саме є нападником, а тому наявність мотиву особистих неприязних відносин та помсти, про який вказують в апеляційних скаргах прокурор та представник потерпілої, не знайшов свого підтвердження.

Показання обвинуваченого, на думку колегії суддів, обґрунтовано враховані судом першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з комплексом інших досліджених доказів.

Так, свідок ОСОБА_13 підтвердив показання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо обставин кримінального правопорушення та обстановки, яка склалась в результаті висловлених погроз невідомої на той час особи. Свідок категорично стверджував, що напад відбувся у темний час доби, коли він з батьком ОСОБА_8 перебували вдвох у приміщенні, розташованому на території ТОВ «Любомир-3». При цьому вказаний свідок зазначив, що про того, хто саме був нападником вони дізнались, коли приїхала поліція і ОСОБА_8 вийшов на вулицю.

Даними висновку експерта № 57 від 09 квітня 2020 року, протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 від 22 квітня 2020 року підтверджуються обставини вбивства ОСОБА_8 . ОСОБА_15 , про які він вказував під час допиту в суді першої інстанції.

При цьому факт вбивства ОСОБА_8 ОСОБА_15 із застосуванням рушниці сторонами та учасниками кримінального провадження не заперечуються та вважається доведеним.

Показання обвинуваченого в частині здійснення телефонних дзвінків з метою виклику медичної допомоги та поліцейських, підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а також даними, що містяться у протоколі огляду предмету від 16 квітня 2020 року (із фототаблицею), протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 26 червня 2020 року та описі речей і документів, які були вилучені від 26 червня 2020 року. Так, у списку контактів мобільного телефону ОСОБА_8 виявлено контакт з назвою «екстрений номер № 102», на який 09 квітня 2020 року здійснено три вихідні дзвінки: о 05 год. 11 хв., о 05 год. 11 хв. та о 05 год. 12 хв. 09.04.2020 з № ( ОСОБА_8 ), абонент якого знаходився в с. Винарівка, надійшли вихідні телефонні дзвінки о 05 год. 13 хв. 01 сек. на № ( ОСОБА_20 ); о 05 год. 14 хв. 59 сек. на № 51 ( ОСОБА_21 ); о 05 год. 16 хв. 23 сек. на № ( ОСОБА_20 ); о 05 год. 17 хв. 38 сек. на № ( ОСОБА_19 ); о 05 год. 21 хв. 48 сек. на № ( ОСОБА_19 ); о 05 год. 23 хв. 07 сек. на № ( ОСОБА_20 ); та на № ( ОСОБА_8 ) надійшли вхідні дзвінки, а саме, 09.04.2020 о 05 год. 20 хв. 10 сек. з № 51 ( ОСОБА_21 ); о 05 год. 21 хв. 24 сек. з № ( ОСОБА_19 ) ; о 05 год. 26 хв. 25 сек. з № ; о 05 год. 32 хв. 24 сек. з № ( ОСОБА_20 ).

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, судом враховано обставини, які передували вбивству ОСОБА_15 , детально проаналізовано обстановку, в якій опинився обвинувачений зі своїм неповнолітнім сином.

Так, під час судового розгляду встановлено, що подія трапилась на території приватного домоволодіння ОСОБА_8 , яке огороджене парканом та є закритим. ОСОБА_15 проник на приватну, огороджену високим парканом, територію ТОВ «Любомир-3» 09 квітня 2020 року, близько 04 години 30 хвилин і почав кидати каміння у вікно нежитлового приміщення колишньої бойні, всередині якого перебували обвинувачений з потерпілим. При цьому потерпілий висловлював погрози, що спалить їх живцем. З огляду на час нападу, відсутність на території сторонніх людей, віддаленість бойні від інших населених приміщень, а також тієї обставини, що вказане нежитлове приміщення не мало іншого виходу, крім дверей, оскільки вікна забиті решітками, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана обстановка могла давати привід ОСОБА_8 боятись за своє життя та життя неповнолітнього сина. Відсутність у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, зброї у ОСОБА_15 , про що стало відомо лише під час проведення огляду поліцейськими, не спростовує факту незаконного проникнення останнього вночі на територію приватного володіння. Порушення недоторканості приватної власності, з висловленням погроз, на думку колегії суддів, свідчить про наявність суспільно небезпечного посягання. З огляду на ст. 36 КК України, передумовою для надання особі можливості діяти в стані необхідної оборони, закон України про кримінальну відповідальність не містить вказівки, що посягання має бути поєднане з насильством, воно має бути суспільно небезпечним.

Крім того, судом першої інстанції надано належну правову оцінку показанням свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які будучи допитаними в суді першої інстанції підтвердили, що є співробітниками АЗС ТОВ «ГЛУСКО-РІТЕЙЛ», та у квітні 2020 року в нічний час, перед ранком, на заправку заїхав ОСОБА_15 на прізвисько « ОСОБА_24 », який перебував у збудженому стані та придбав розпалювач для вугілля, вино, пепсі-колу. В подальшому він поїхав в напрямку м. Одеси.

Даними протоколу огляду місця події від 9 квітня 2020 року (з фототаблицями ) підтверджується факт огляду в автомобілі марки Мерседес, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився біля території ТОВ «Любомир 3» по вул. Лісовій, 41 в с. Винарівка, в результаті якого виявлено розпалювач, засіб для розпалювання вогню (рідина) ТУУ36.6-0:2011. Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 09.04.2020 (з фототаблицями) встановлено, що при огляді одягу ОСОБА_15 виявлено запальничку, коробку сірників, розкладний ніж та фіскальний чек ТОВ «ГЛУСКО-РІТЕЙЛ», на якому зазначена дата 09.04.2020 та час 04 год. 48 хв.

Таким чином, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої, вказаними доказами підтверджуються показання обвинуваченого в частині реальності погроз ОСОБА_15 про вчинення підпалу. Надані ОСОБА_8 відомості щодо обстановки скоєного ним вбивства під час проведення слідчого експерименту 22.04.2020, в тому числі і сприйняття погроз ОСОБА_15 реальними, були предметом дослідження в ході проведення експертизи. З даних висновку судово-психіатричного експерта № 52 від 14.08.2020 вбачається, що в наданих показаннях ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту 22.04.2020 ознак підвищеного фантазування, навіюваності, та примусу чи інших дій (чинників), які б могли здійснити вплив на зміст наданих показань не спостерігається.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 відповідали вимогам частини першої та частини другої статті 36 КК України щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди для припинення цього посягання.

Разом з тим, ОСОБА_8 , захищаючись, використав мисливську рушницю, застосування якої спроможне спричинити найтяжчі наслідки.

Фактичні обставини справи, характер, локалізація ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_15 , що знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням його смерті, свідчать саме про перевищення останнім меж необхідної оборони.

Тобто, застосований засіб захисту (рушниця) та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_8 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони. Захищаючись від нападу ОСОБА_8 застосував насильство в більшій мірі ніж це було необхідно для відвернення загрози його життю за обставин, встановлених судом.

Доводи апеляційних скарг про доведеність вини ОСОБА_8 в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, на думку колегії суддів, є необгрунтвоаними, оскільки не відповідають висновку щодо розмежування умисного вбивства та умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, викладеному в постановах Верховного Суду України від 15 травня 2014 року у справі № 5-12 кс 14 та від 27 листопада 2014 року у справі № 5-34 кс 14.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини кримінального провадження. Порушень КПК України, які б стали підставою для зміни чи скасування вироку Ставищенського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року колегія суддів не вбачає.

Покарання ОСОБА_8 призначено з дотриманням ст. 65 КК України. Вид та розмір призначеного ОСОБА_8 за ст. 118 КК України у виді 2 років позбавлення волі та звільнення від його відбування з випробуванням, на думку колегії суддів, сприятиме досягненню мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , вирішено судом з дотриманням положень КПК України та ЦПК України. Підстав для збільшення розміру моральної шкоди, як про це просила представник потерпілих, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, а також доведених переживань з боку потерпілих, колегія суддів також не вбачає.

Тому, вирок Ставищенського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 , як законний та обґрунтований - підлягає залишенню без зміни, а апеляційні скарги, доводи яких не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, - без задоволення.

Керуючись ст. 376, ст. 404, ст. 405, ст. 407, ст. 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_16 , представника потерпілих ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Ставищенського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ст. 118 КК України, - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня проголошення.

С у д д і :

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/2014/2024

№ 378/885/20

Категорія КК: ч. 1 ст. 115 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Ставище Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

У С Т А Н О В И Л А:

Приймаючи до уваги те, що складання ухвали вимагає значного часу, колегія суддів вважає за можливе обмежитися складанням і оголошенням лише резолютивної її частини.

Керуючись ст. 376, ст. 404, ст. 405, ст. 407, ст. 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_16 , представника потерпілих ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Ставищенського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ст. 118 КК України, - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня проголошення.

Повний текст ухвали проголосити 30 грудня 2024 року о 14 годині.

С у д д і :

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3