Справа №758/1056/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3593/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який працює у ТОВ «Асканія-Флора», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 03.12.2015 Броварським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 115 КК України до 7 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 15.10.2020 на 1 рік 08 місяців 12 днів,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13, ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, 29.08.2023, у вечірній час доби, точного часу досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_7 прийшов у гості до своєї сестри ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , де попросив останню дозволити йому переночувати в неї в квартирі декілька днів, оскільки посварився зі співмешканкою та поїхав до м. Київ, на що ОСОБА_10 надала свою згоду.

ІНФОРМАЦІЯ_2, у ранковий час доби, точного часу досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_7 вирішив повернутися до місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , та, оскільки не мав на це грошових коштів, почав просити у ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 50 грн на проїзд. ОСОБА_10 , у свою чергу, відмовилася надавати ОСОБА_7 грошові кошти, стверджуючи, що в неї нема коштів, та між ними на вказаному ґрунті розпочалася словесна сварка, під час якої ОСОБА_7 продовжував просити у ОСОБА_10 грошові кошти та остання дістала із сумки грошові кошти у вигляді монет та кинула їх у бік ОСОБА_7 . У цей час, будучи обуреним такою поведінкою ОСОБА_10 , у ОСОБА_7 , який є особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, раптово виник злочинний умисел на позбавлення життя ОСОБА_10 .

Безпосередньо реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_10 , тобто на умисне протиправне заподіяння їй смерті, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, ОСОБА_7 , перебуваючи в коридорі квартири за вказаною адресою, підійшов до ОСОБА_10 , схопив сумку, яка в цей час знаходилася на лівому плечі останньої, та, знаходячись з правого боку від ОСОБА_10 , накинув ремені вказаної сумки на її шию та почав душити. Після чого, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_10 , застосовуючи значну силу, почав тягнути її на себе, поваливши таким чином останню на підлогу та утримував у такому положенні, поки остання не перестала подавати ознаки життя.

У результаті умисних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_10 спричинені такі тілесні ушкодження: фрагмент поодинокої не замкнутої странгуляційної борозни, що розташований спереду назад, дещо знизу догори та дещо зліва направо, охоплюючи передню, праву та ліву бічні її поверхні; перелом правого великого рогу під`язикової кістки; крововиливи в м`яких тканинах шиї по ходу борозни; парацентральний перелом правої пластинки щитоподібного хряща; крововилив у м`яких тканинах в проекції правої пластинки щитовидного хряща, які виникли внаслідок стиснення шиї петлею незадовго (декілька хвилин) до моменту настання смерті, що призвело до странгуляційної асфіксії, як виду механічної асфіксії, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; поверхневе садно на передній поверхні шиї в ділянці верхнього краю странгуляційної борозни; множинні садна на лівому надпліччі та тильні поверхні правої кисті на шкірних перетинках між пальцями, синець на тильній поверхні правої кисті, які утворились внаслідок дії тупого (тупих) предмета (предметів), за механізмом удару (синець), тертя або тертя/ковзання (садна), мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають. Смерть ОСОБА_10 настала біля 1-1,5 доби до моменту проведення розтину трупа в морзі, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2. Причиною смерті ОСОБА_10 стала механічна асфіксія внаслідок стиснення шиї петлею, на що вказують: фрагмент поодинокої не замкнутої странгуляційної борозни, що розташований спереду назад, дещо знизу догори та дещо зліва направо, охоплюючи передню, праву та ліву бічні її поверхні, що має прижиттєвий характер; гостра альвеолярна емфізема на тлі серозного набряку легень; набряк-набухання головного мозку; перелом правого великого рогу під`язикової кістки; парацентральний перелом правої пластинки щитоподібного хряща; виражене повнокров`я внутрішніх органів; множинні крапкові темно-червоні крововиливи на слизових та серозних оболонках; рідкий стан крові.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людини, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Крім того, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого у подальшому продовжений до 14.02.2024.

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 у ранковий час доби знаходився в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де після вчинення умисного вбивства своєї сестри ОСОБА_10 , яка мешкала за вказаною адресою, у ОСОБА_7 виник умисел на скоєння крадіжки майна останньої.

Безпосередньо реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, розуміючи, що за його діями ніхто не спостерігає, перебуваючи в приміщенні коридору вказаної квартири, із сумки, що належала ОСОБА_10 , умисно, таємно, у період дії воєнного стану, з корисливою метою викрав: грошові кошти на загальну суму 18 000 гривень; мобільний телефон HUAWEI P Smart 2019 (POT-LX1) DUOS, вартістю 2176 гривень 67 копійок, із сім-картами мобільного оператору ПрАТ «ВФ-Україна» та ТОВ «Лайфселл», які не становлять матеріальної цінності; золотий ланцюжок, вагою 2,81 г, вартістю 6848 гривень 95 копійок; золоту підвіску вагою 1,23 г, вартістю 1607 гривень 91 копійка, золотий хрестик вагою 1,02 г, вартістю 1333 гривні 39 копійок, які належали ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину разом із викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд. У результаті умисних злочинних дій ОСОБА_7 спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 29966 гривень 92 копійки.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану.

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року, ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років, за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 12 років позбавлення волі. До набрання вироком законної сили застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишено без змін.Строк відбування покарання відраховувати з моменту фактичного затримання, тобто з 01.09.2023. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів у загальній сумі 16822 (шістнадцять тисяч вісімсот двадцять дві) гривень 09 копійок.Вирішено питання щодо речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України - 5 років позбавлення волі, за п. 13, ч.2 ст. 115 КК України - 15 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді 15 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними і кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок Подільського районного суду м. Києва від 26.02.2024 відносно ОСОБА_7 незаконним та таким, що підлягає скасуванню на підставі ст. ст.409, 414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Прокурор, зазначає, що вирішуючи питання про покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 , суд в порушення вказаних вимог кримінального та кримінального поцесуального законів в повному обсязі не врахував особу винного, конкретні обставини, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, що не сприяє досягненню мети покарання.

Крім того, при призначенні ОСОБА_7 , покарання суд належним чином не врахував, що вчинений ним злочин покарання суд належним чином не врахував, згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, основним об`єктом якого є життя людини. Відповідно до ст. З, 27 Конституциї України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Серед злочинів проти особи вбивство становить особливу небезпеку, отже, особи, які вчиняють злочини проти життя, повинні понести адекватне та справедливе покарання.

Окрім того, судом не взято до уваги особу винного, його стійку антисоціальну спрямованість та схильність до вчинення злочинів проти життя та здоров`я людей, не дивлячись на позитивні характеристики з місця роботи, не можна залишити поза увагою той факт, що остання судимість у ОСОБА_7 , як раз таки за аналогічний злочин, умисне вбивство. За вказаний злочин, ОСОБА_12 відбув покарання, та був звільнений умовно-достроково, проте належних висновків для себе ніяких не зробив, а знов позбавив життя людину, вже рідну сестру, за аналогічними обставинами, використовуючи спосіб удушення. Таким чином, ОСОБА_7 знов вчинив умисне вбивство людини після не тривалого періоду перебування на волі після відбуття покарання за попереднім вироком суду, що і свідчить про його суспільну небезпеку та способи вирішення виникаючих у житті проблем.

Також апелянт зазначає, що серед обставин, які обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України у ОСОБА_7 є рецидив злочинів.

Відтак, посилання у вироку на визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття та сприяння слідству є формальним і фактично не враховує незворотні наслідки злочину. Той факт, що ОСОБА_7 визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже безпосередньо після вчинення злочину, ОСОБА_7 , покинув місце вчинення злочину та переховувався від працівників поліції, та його місце знаходження було встановлено лише через деякий час, де він був і затриманий працівниками поліції, маючи при собі викрадені речі з квартири сестри.

За таких обставин, суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 за п.13 ч.2 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, не в повній мірі дотримався вимог ст. ст. 50,65 КК України, призначивши ОСОБА_7 покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Прокурор вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 , покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років занадто м`яким і таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення.

В свою чергу, не погоджуючись і вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 26.02.2024 змінити в частині призначеного покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок Подільського районного суду м. Києва від 26.02.2024 є таким, що підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував ряд обставин, які характеризують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та суттєво впливають на його зменшення, а також особу обвинуваченого.

Так, під час призначення покарання суд не врахував, що обвинувачений активно сприяв органу досудового розслідування, відсутність будь яких претензій з боку потерпілого, наявність міцних соціальних зв`язків (родини), вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.

Крім цього, захисник зазначає, що під час призначення покарання суд не врахував, що обвинувачений до затримання офіційно працював, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно.

Зазначає, що судом першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 , було лише враховано, що обвинувачений раніше судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав позицію свого захисника,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційних скаргах.

Судове провадження в суді першої інстанції здійснювалося в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорюються.

Прокурор в апеляційній скарзі висловили свою незгоду з вироком суду у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, в свою чергу, захисник в апеляційній скарзі висловив свою незгоду з вироком суду у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищенаведені положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, перевіряючи вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно положень ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року передбачено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу обвинуваченого. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за п. 13 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 185 КК України, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, працює, за місцем роботи характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом визнано його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

На противагу доводам прокурора про формальність посилання у вирок на обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема про щире каяття, колегія суддів звертає увагу на те, що як під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину у повному обсязі та щиро розкаявся у вчиненому, вчинив злочини внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, висловив щирий жаль та осуд своєї поведінки, що беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_7 щиро покаявся у вчиненому та підтверджує правильність визнання судом першої інстанції обставиною, яка пом`якшує покарання - щирого каяття обвинуваченого.

При цьому, щире каяття обвинуваченого є такою формою посткримінальної поведінки, яка свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого судом визнано рецидив злочинів.

Поряд з цим, суд першої інстанції врахувавши положення ст. 65 КК України, обставини кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, дані про його особу, дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкцій п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років та за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 12 років позбавлення волі, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не взято до уваги особу винного, його стійку антисоціальну спрямованість та схильність до вчинення злочинів проти життя та здоров`я людей, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий за аналогічний злочин, а саме умисне вбивство, були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Також такими, що не заслуговують на увагу є доводи захисника обвинуваченого про те, що під час призначення ОСОБА_7 покарання суд не врахував, що обвинувачений активно сприяв органу досудового розслідування, відсутність будь яких претензій з боку потерпілого, наявність міцних соціальних зв`язків, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки всі наведені захисником доводи були враховані судом першої інстанції при призначення обвинуваченому покарання.

Інших доводів, які б свідчили про суворість або м`якість призначеного покарання, апеляційні скарги не містять.

В цілому, доводи апеляційних скарг прокурора та захисника були предметом судового розгляду в суді першої інстанції з їх ретельним аналізом та знайшли своє вмотивоване та обгрунтоване відображення в оскаржуваному судовому рішенні при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Відтак, доводи прокурора та захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Враховуючи наведені у вироку висновки місцевого суду в частині призначеного покарання, на думку колегії суддів, суд діяв з дотриманням вимог статей 50, 65, 66 КК України та визначив обвинуваченому достатню міру покарання.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника обвинуваченого, а тому вирок Подільського районного суду м. Києва від 26.02.2024 щодо ОСОБА_7 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419,420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а обвинуваченим в той же строк - з моменту отримання копії ухвали.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4