Справа № 671/533/25
Провадження № 1-кс/671/154/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2025 р. м. Волочиськ

Слідчий суддя Волочиського районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , розглянувши скаргу ОСОБА_2 на його незаконне затримання та позбавлення свободи, подану в порядку ст. 206 КПК України,

в с т а н о в и в :

27 березня 2025 року засобами поштового зв`язку до Волочиського районного суду Хмельницької області від ОСОБА_2 надійшла на його незаконне затримання та позбавлення свободи, що подана ним в порядку ст. 206 КПК України.

В обґрунтування скарги вказано, що 22.03.2025 у заявника виникла суперечка з дружиною, остання викликала поліцію. Працівники поліції приїхали, не пред`явили заявнику жодних документів. Без жодних пояснень причин та підстав, не зважаючи на те, що його поведінка не була агресивною, без складення акту затримання силою витягли заявника з дому, силою заштовхали у транспортний засіб та повезли у невідомому напрямку, без жодних на те правових підстав та в подальшому доставили нібито до приміщення ТЦК та СП за адресою: АДРЕСА_1 , завели у якесь приміщення, де заявник перебуває протягом п`яти днів. Фактично змусивши ночувати у нелюдських умовах, у холодному приміщенні. Протягом цього часу невідомі особи здійснювали психологічний тиск, погрожували застосуванням фізичної сили та розправою, не дозволяли піти додому та взяти необхідні медичні документи. Також, в період незаконного обмеження свободи були присутніми представники інших органів за формою схожих на працівників, імовірно, військової прокуратури, однак, останні залишалися повністю бездіяльні при вчиненні зазначених порушень та незаконному обмеження права заявника на свободу та особисту недоторканість.

Заявник вважає проведене затримання та бездіяльність і незаконність дій поліції та військової прокуратури, грубим порушення конституційний прав людини, й таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Просить в порядку ст. 206 КПК України зобов`язати уповноважену особу ТЦК та СП, військової прокуратури, поліції, негайно доставити ОСОБА_2 до слідчого судді Волочиського районного суду Хмельницької області та постановити ухвалу, якою визнати затримання ОСОБА_2 незаконним та звільнити його.

Ознайомившись із скаргою, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових відстав для відмови у відкритті провадження у зв`язку із наступним.

Так, статтею 206 КПК України, якою регламентовано загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, належить застосувати у комплексі із іншими нормами КПК України, в тому числі із загальними положеннями КПК України, які визначають статус слідчого судді та межі його повноважень.

Відповідно до положень частини третьої статті 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Пунктом 18 частини першої статті 3 КПК України визначено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 КПК України , - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Положеннями пункту п`ятого частини першої статті 3 КПК України передбачено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Аналіз наведених вище положень КПК України свідчить про те, що слідчий суддя уповноважений на здійснення ним судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у конкретному кримінальному провадженні на стадії його досудового розслідування та його повноваженнями не охоплюється вирішення питання щодо законності позбавлення особи свободи, яке здійснюється у межах процедур, врегульованих іншими, окрім КПК України, нормативно-правовими актами (у тому числі Законам України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», тощо).

Із змісту частини другої та третьої статті 206 КПК України, на яку посилається скаржник, обґрунтовуючи вимоги скарги, слідує, що якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Тобто слідчий суддя за наслідками розгляду клопотання, поданого у порядку ст. 206 КПК України на стадії досудового розслідування кримінального провадження, наділений правом ухвалити лише рішення про звільнення особи, яка тримається під вартою та за наявності двох підстав: 1) не надання органом державної влади чи відповідною службовою особою судового рішення, яке набрало законної сили, яке би уповноважувало їх на таке утримання особи під вартою; 2) не доведення органом державної влади чи відповідною службовою особою наявності інших правових підстав для позбавлення особи свободи шляхом її тримання під вартою.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Згідно зі статті 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Із змісту поданої скарги слідує, що ОСОБА_2 не є особою, яка тримається під вартою у зв`язку із застосованим відносно нього запобіжним заходом, не є затриманим у порядку ст. 208 КПК України та не є особою, затриманою не уповноваженою службовою особою у порядку ст. 207 КПК України, не утримається правоохоронними органами у зв`язку із розслідуваним ним кримінальним правопорушенням у межах жодного порушеного кримінального провадження.

Таким чином, у слідчого судді відсутні повноваження, визначені КПК України для з`ясування підстав позбавлення волі особи у інших випадках, не пов`язаних із досудовим розслідуванням конкретного кримінального провадження та розгляду клопотання у порядку статті 206 КПК України.

У даному випадку належним способом реагування на незаконне, за твердженням скаржника, позбавлення особи волі, є звернення до працівників правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями Кримінального процесуального Кодексу України не врегульовано питання щодо відмови у відкритті провадження за клопотанням, яке подано в порядку статті 206 КПК України.

Однак, згідно частини шостої статті 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України .

Так, частиною четвертою статті 304 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Таким чином, наявні правові підстави для відмови у відкритті провадження за поданою ОСОБА_2 скаргою.

Щодо можливості оскарження ухвали слідчого судді про відмову у відкритті провадження за скаргою, поданою в порядку ст. 206 КПК України, слідчий суддя враховує правову позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену у постанові від 27 травня 2019 року (справа №766/22242/17), згідно з якою, ухвала слідчого судді про відмову у відкритті провадження за скаргою, поданою в порядку ст. 206 КПК України, не є такою, що підлягає апеляційному оскарженню на підставі ч. 2 ст. 309 КПК України.

Керуючись статтями 303, 304 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 , подану в порядку ст. 206 КПК України, на його незаконне затримання особи та позбавлення свободи.

Надіслати копію ухвали для відома заявнику.

Ухвала слідчого судді апеляційному оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1