Справа № 685/64/25
Провадження № 1-кп/685/39/25
В И Р О К

іменем України

21 січня 2025 року селище Теофіполь

Теофіпольський районний суд Хмельницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора Теофіпольського відділу Волочиської окружної прокуратури ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Теофіполь кримінальне провадження № 0000341, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2024 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Окіп Білогірського (на даний час Шепетівського) району Хмельницької області, РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянин України, офіційно не працює, одружений, на утриманні неповнолітніх дітей та осіб похилого віку немає, із середньою спеціальною освітою, фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин:

На початку травня 2024 року (більш точний день та час слідством не встановлено) ОСОБА_4 запропонував його знайомому ОСОБА_6 встановити на його мобільний телефон застосунок «Райффайзен онлайн», який використовується для переказу грошових коштів між банківськими рахунками потерпілого ОСОБА_6 , на що ОСОБА_6 погодився.

Після цього, за вказівкою ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , використовуючи власний мобільний телефон, перейшов за невідомим йому фішинговим посиланням, яке йому надіслав через месенджер «Телеграм» ОСОБА_4 і яке не збереглося на його пристрої, проте було використано для реєстрації через веб-сайт у банківській системі АТ «Райффайзен Банк». Не піддаючи сумніву достовірність мобільного застосунку, ОСОБА_6 ввів на веб-сайті, зовні подібному до офіційного сайту онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн», з використанням власного фінансового номеру, номер своєї банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , строк її дії та CVV-код, у результаті чого ОСОБА_4 отримав несанкціонований доступ до застосунку онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн» і належної ОСОБА_6 банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 .

У період з 06:42 год до 22:08 год 16.05.2024 ОСОБА_4 , діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив і з метою заволодіння чужими коштами, шляхом зловживання довірою потерпілого та використання незаконних методів із застосуванням електронно-обчислювальної техніки, використовуючи власний мобільний телефон, що містить програмне забезпечення для автоматичної обробки інформації, шляхом використання персональних даних потерпілого, здобутих раніше внаслідок надіслання фішингового посилання, змінив фінансовий номер ОСОБА_6 на власний мобільний номер, після чого за допомогою застосунку онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн», здійснив транзакцію, переказавши кошти у сумі 16 657 грн 75 коп. із банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_6 , на банківську картку АТ КБ «Ощадбанк» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , унаслідок чого ОСОБА_4 заволодів коштами потерпілого на суму 16 657 грн 75 коп.

Зазначене діяння ОСОБА_4 кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 190 КК України як шахрайство, а саме: заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Крім зазначеного, ОСОБА_4 повторно заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин:

18.05.2024 об 11:37 год ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, переслідуючи корисливий мотив, з метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою потерпілого та здійснення незаконних операцій із використанням електронно-обчислювальної техніки, отримав доступ до веб-сайту онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн» і банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_6 , та використовуючи персональні дані потерпілого, здобуті раніше шляхом надсилання фішингового посилання, та власний мобільний телефон із програмним забезпеченням, призначеним для автоматичної обробки інформації, через застосунок онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн» здійснив переказ грошових коштів у сумі 10 557 грн 50 коп. із банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_6 , на банківську картку АТ КБ «Ощадбанк» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , таким чином, заволодівши коштами потерпілого ОСОБА_6 на суму 10 557 грн 50 коп.

Крім зазначеного вище, у період часу з 09:40 год по 21:18 год 20.05.2024 ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, переслідуючи корисливий мотив, з метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою потерпілого та незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, маючи доступ до веб-сайту онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн» та банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_6 , використовуючи при цьому власний мобільний телефон, який містить програмне забезпечення, призначене для автоматичної обробки інформації, шляхом використання персональних даних потерпілого, здобутих раніше внаслідок надіслання фішингового посилання, за допомогою застосунку онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн», шляхом здійснення транзакції, переказав грошові кошти у загальній сумі 5542 грн 50 коп із банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_6 на банківську картку АТ КБ «Ощадбанк» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , таким чином, заволодівши коштами потерпілого ОСОБА_6 на суму 5542 грн 50 коп.

Окрім цього, о 19:41 год 27.05.2024 ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, переслідуючи корисливий мотив, з метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою потерпілого та незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, маючи доступ до веб-сайту онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн» та банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_6 , використовуючи при цьому власний мобільний телефон, який містить програмне забезпечення, призначене для автоматичної обробки інформації, шляхом використання персональних даних потерпілого, здобутих раніше внаслідок надіслання «фішингового» посилання, за допомогою застосунку онлайн-банкінгу «Райффайзен онлайн» здійснив переказ грошових коштів у сумі 4527 грн 50 коп із банківської картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_6 на банківську картку АТ КБ «Ощадбанк» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 , таким чином, заволодівши коштами потерпілого ОСОБА_6 на суму 4527 грн 50 коп.

Зазначені вище діяння ОСОБА_4 кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 190 КК України як шахрайство, а саме: заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчиненому повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Під час судового розгляду кримінального провадження 21.01.2025 учасники судового провадження повідомили суд про те, що 20.01.2025 між прокурором Теофіпольського відділу Волочиської окружної прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_4 , в присутності його захисника адвоката ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог ст.ст. 468, 469, 472 КПК України, яку подано через канцелярію суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди. У зв`язку з поданням угоди про визнання винуватості, на вимогу ч. 3 ст. 474 КПК України, суд невідкладно зупинив проведення процесуальних дій та перейшов до розгляду угоди.

З дотриманням вимог ч. 4 ст. 274 КПК України, зазначену угоду подано суду з доказами надання потерпілим письмової згоди прокурору на укладення обвинуваченим і прокурором угоди.

Згідно даної угоди прокурор ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_4 в присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_5 дійшли згоди, що кримінальні правопорушення (злочини), передбачені ч. 4 ст. 190 КК України, обвинуваченим було вчинено саме за викладених вище обставин, обвинувачений повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а також у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою, вчиненому повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, відповідно до обставин вчинення кримінального правопорушення, викладених у формулюванні обвинувачення згідно з п. 2.1. угоди про визнання винуватості, а також фактичні обставини кримінального провадження, викладені у п. 2.1. угоди про визнання винуватості та підтверджує обставини, які є істотними для даного кримінального провадження, викладені у п. 3.1.-3.8. угоди про визнання винуватості.

Відповідно до п. 4.1. угоди, ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, а саме у шахрайстві, тобто заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки та шахрайстві, тобто заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою, вчиненому повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки та погоджується з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України, а також фактичними обставини кримінального провадження, викладеними у п. 2 Угоди; ОСОБА_4 підтвердив обставини, які є істотними для даного кримінального провадження, викладені у п. 3 Угоди, а також надав згоду на призначення йому судом покарання, узгодженого у п. 5.1. та п. 5.2. угоди, а саме: за ч. 4 ст. 190 КК України у виді 4 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України - сторони узгодили звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, тривалість іспитового строку за яким в силу ст. 75 КК України, інших вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства підлягає визначенню судом.

Згідно вказаної угоди сторони дійшли згоди, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 190 КК Українияк заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної технікита за ч. 4 ст. 190 КК Українияк заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Враховуючи, що ОСОБА_4 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, добровільно відшкодував завдані збитки, що є обставинами, які пом`якшуть покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , характер і тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, а саме, що дані правопорушення, передбачення ч. 4 ст. 190 КК України, згідно зі ст. 12 КК України належать до тяжких злочинів, наявність суспільного інтересу в швидкому судовому провадженні, яке забезпечить повне, своєчасне та невідворотне покарання обвинуваченого за вчинення кримінального правопорушення, наявність суспільного інтересу у запобіганні повторного вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим, сторони погодились на призначення обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки із звільненням від його відбування з випробуванням.

Обвинувачений ОСОБА_4 , якому роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України, дав згоду на призначення узгодженого покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, визнав повністю та беззастережно, згоду на застосування узгодженого виду покарання підтримав, а угоду про визнання винуватості від 20.01.2025 просив затвердити. Повідомив, що саме він був ініціатором укладення угоди про визнання винуватості, укладення угоди сторонами є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Прокурор вважає, що угода відповідає встановленим вимогам закону і може бути затверджена судом з призначенням узгодженого сторонами покарання, повідомив, що укладення цієї угоди є добровільним.

Захисник ОСОБА_5 підтримав думку обвинуваченого, просив затвердити угоду про визнання винуватості, підтвердив добровільність укладення угоди його підзахисним.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив факт добровільного надання ним письмової згоди на укладення угоди про визнання винуватості між обвинуваченим і прокурором, а також підтвердив, що не заперечує проти затвердження зазначеної угоди про визнання винуватості в суді, повідомив, що заподіяну зазначеними кримінальними правопорушеннями шкоду йому відшкодовано обвинуваченим повністю у добровільному порядку.

Суд, роз`яснивши обвинуваченому ОСОБА_4 в ході розгляду справи суть обвинувачення та вид узгодженого покарання, його права, передбачені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, та наслідки укладення і затвердження угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, з`ясувавши при цьому, що обвинувачений правильно розуміє зміст наданих йому прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також із вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, статей 468-475 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду, а також роз`яснивши сторонам, що у такому випадку вони будуть обмежені в підставах апеляційного та касаційного оскарження вироку, прийшов до висновку, що сумніву у добровільності та істинності позиції обвинуваченого відносно визнання винуватості та укладенні відповідної угоди немає і це не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз чи обіцянок.

Суд також враховує наступне.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 190 КК України, є тяжкими злочинами.

У справі є потерпілий, тому відповідно до положень ч. 4 ст. 469 КК України, угода про визнання винуватості може бути укладена лише за умови надання потерпілим письмової згоди прокурору на укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим. Така письмова згода потерпілого наявна і подана суду разом з угодою.

При викладених вище обставинах, виходячи з положень статей 468, 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена.

Зміст угоди відповідає положенням обвинувального акта та вимогам ст. 472 КПК України, а обвинувачення, з яким погоджується обвинувачений ОСОБА_4 , є обґрунтованим і свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості, що підтверджуються доказами та відповідає фактичним обставинам, не суперечить інтересам суспільства і не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб.

Правильною є і узгоджена сторонами кваліфікація діяння обвинуваченого за ч. 4 ст. 190 КК України, як шахрайство, а саме: заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а також як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Кваліфікація діяння ОСОБА_4 є правильною, оскільки вона ґрунтується на зазначених вище обставинах вчинення правопорушення, повідомленими обвинуваченим суду обставинами і відповідно до ст. 349 КПК України при визнанні обвинуваченим своєї вини не потребує підтвердження іншими доказами.

При узгодженні покарання сторонами враховано як ст упінь суспільної небезпеки та тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, так і особу обвинуваченого, фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 є людиною молодого віку, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, щиро розкаявся у вчиненні правопорушень та активно сприяв їх розкриттю, добровільно відшкодував завдані збитки.

Обставинами, які пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, добровільне відшкодування завданих збитів.

Обставин, що обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України, не встановлено.

Визначаючись у призначенні покарання, із врахуванням вцілому позитивних даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутності обставин, що обтяжують покарання, у п. 5.1. угоди сторони обґрунтовано вважають за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_4 основне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, сторони угоди узгодили звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, при цьому тривалість іспитового строку в силу вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства підлягає визначенню судом.

Як вбачається з п. 5.2. угоди про визнання винуватості, обвинувачений ОСОБА_4 надав згоду на призначення судом покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Суд, визначаючись у питанні можливості затвердження угоди виходить з того, що кваліфікація діянь ОСОБА_4 є правильною, а запропоноване угодою покарання також відповідає положенням ст. 50 та ст. 65 КК України щодо тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, конкретних обставин справи та обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

З врахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що угода про визнання винуватості укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, обіцянок чи інших дій, ніж ті що передбачені в угоді, відповідає фактичним обставинам правопорушень, не суперечить інтересам суспільства і не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб, відповідає встановленим національними та міжнародними законодавчими актами вимогам і підлягає затвердженню з призначенням узгодженої сторонами міри покарання.

В частині вирішення питання про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, суд враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків, визначених цією статтею, та які не стосуються даного кримінального провадження, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 КК України, суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвалюючи вирок, суд бере до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, відсутність у обвинуваченого ОСОБА_4 судимостей, висновок органу пробації про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства за умови інтенсивного нагляду і застосування необхідних соціально-виховних заходів, надані органом пробації відомості про низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький рівень небезпеки обвинуваченого для суспільства.

Відтак, на підставі ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 75 КК України, суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Суд вважає необхідним і достатнім встановити ОСОБА_4 іспитовий строк тривалістю один рік та покласти на засудженого обов`язки, як на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначені п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 100, 124 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 370, 371, 373, 374, 394, 424, 468, 469, 470, 472, 473, 474, 475, 476 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду про визнання винуватості від 20.01.2025 у кримінальному провадженні № 0000341, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2024, укладену між прокурором Теофіпольського відділу Волочиської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 у присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_5 та за згодою потерпілого ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки протягом іспитового строку:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Після набрання вироком законної сили речові докази по кримінальному провадженню:

- мобільний телефон марки obbo моделі СРН2011 та банківську картку АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_2 , передані під розписку ОСОБА_6 , залишити у власності останнього;

- мобільний телефон марки ZTE моделі Blade А51 та банківську картку АТ «ОщадБанку» № НОМЕР_3 , передані під розписку ОСОБА_4 , залишити у власності останнього.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений виключно з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, до Хмельницького апеляційного суду через Теофіпольський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Головуюча суддя ОСОБА_7