Номер провадження: 11-кп/813/287/25
Справа № 947/512/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2024 року, у кримінальному провадженні №0001758, внесеному до ЄРДР 12.10.2021 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград (м. Кропивницький), українця, громадянина України, з середньо - спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітнього сина, офіційно не працевлаштованого, інвалід 2-й групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації особистого майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, із покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, у невстановлений час та у невстановленому місці, у невстановленої особи обвинувачений ОСОБА_8 незаконно придбав та зберігав, з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс та особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, які знаходились у одному поліетиленовому зіп-пакеті, психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, яка містилася в поліетиленовому зіп-пакеті, особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - МДМА, яка містилась в двох поліетиленових зіп-пакетах, особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, яка містилася в двох поліетиленових зіп-пакетах, особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - 4-ММС, яка містилась в одному поліетиленовому зіп-пакеті, і почав незаконно зберігати при собі, з метою подальшого збуту.

Так, 11.10.2021, приблизно о 20 год. 27 хв., проходячи по вул. Тімірязєва в м. Одесі ОСОБА_8 був зупинений працівниками поліції біля будинку №100, в якого під час огляду місця події було виявлено та вилучено один поліетиленовий зіп-пакет з особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, масою у висушеному стані 4,28 г. та особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP, кількісним вмістом 0,0078 г., один поліетиленовий зіп-пакет з психотропною речовиною, обіг якої обмежено - амфетамін, кількісним вмістом 1,26 г., два поліетиленові зіп-пакети з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - МДМА, два поліетиленових зіп-пакети з особливо небезпечною речовиною, обіг якої заборонено - PVP та один поліетиленовий зіп-пакет з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - 4-ММС, кількісним вмістом 0,663 г. Загальний кількісний вміст особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, становить 10,97 г., що є великими розмірами. Загальний кількісний вміст особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - МДМА, становить 1,593 г., що є великими розмірами. Зазначений наркотичний засіб та психотропні речовини, що вилучені в ході огляду, ОСОБА_8 незаконно зберігав з метою збуту.

Таким чином, своїми умисними діями, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.307 КК України, за кваліфікуючими ознаками - незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, психотропної речовини та особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах.

Вимоги апеляційної скарги.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального покарання та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- районний суд, ухвалюючи вирок, безпідставно застосував до обвинуваченого норми ст. 75 КК України;

- суд формально врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, який становить підвищену суспільну небезпеку, оскільки пов`язаний з розповсюдженням особливо небезпечних психотропних речовин та втягненням у вживання таких речовин великої кількості осіб.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Позиція учасників судового розгляду.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 , просила її задовольнити, а вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок у цій частині та призначити покарання у виді реального позбавлення волі.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 , заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується доводів апеляційних скарги прокурора стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченим, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як видно з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. Вказане кримінальне правопорушення, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, санкція статті за який передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Обираючи вид та розмір покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного злочину; особу обвинуваченого, який в ст. 89 КК України не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не значиться, має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, наявність захворювань: туберкулез хребта та ВІЛ в тяжкій формі, є інвалідом 2-ої групи, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина та мати, 1958 року народження, яка має онкологічне захворювання, клінічної групи 3; фактичні обставини справи - визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень ст.69 та 75 КК України та призначив покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі, без конфіскації особистого майна, із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Колегією суддів не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що застосування ст. 69 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням відносно обвинуваченого ОСОБА_8 привело до порушення визначених загальних засад призначення покарання.

Матеріали справи свідчать, що обвинувачений від самого початку ще під час застосування запобіжного заходу беззастережно повністю визнав свою винуватість та надав зізнавальні показання, під час досудового розслідування сприяв розкриттю кримінального правопорушення, оскільки повідомив обставини вчинення кримінального правопорушення для його повного розкриття, приймав участь у слідчих діях, а під час розгляду справи в суді клопотав про дослідження доказів у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто демонструючи готовність нести покарання за вчинене. Також, слід зазначити, що під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 , висловлював жаль з приводу вчиненого та бажав виправити ситуацію, що склалася, тобто останній усвідомив протиправність власної поведінки.

Слід також звернути увагу, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 добросовісно виконував обов`язки, покладені на нього, а стороною обвинувачення не було зафіксовано порушень умов застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Крім того, прокурором у судовому засіданні не надано жодних доказів того, що обвинувачений з моменту вчинення інкримінованих епізодів злочинної діяльності, після якого минуло три роки, вчиняє нові кримінальні чи адміністративні правопорушення, тобто, останній приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки.

У той же час у кримінальному провадженні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 має ряд тяжких захворювань (хронічний вірусний гепатит, хвороба зумовлена вірусом імунодефіциту людини та ангіоімунобластна Т-клітинна лімфома), перебуває на пожиттєвій антиретровірусній терапії та отримує курс променевої терапії. У ході апеляційного провадження сторона захисту надала медичні довідки, які свідчать про те, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 погіршується та останній тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні у відділені інтенсивної терапії (а.с. 141,150,154-158,160,176-181,195-196 т. 3).

Крім того, наявність на утриманні обвинуваченого ОСОБА_8 неповнолітньої дитини та мати, 1958 року народження, яка має онкологічне захворювання, свідчить, що обвинувачений бере безпосередню участь у вихованні дитини, а також, здійснює догляд за особою похилого віку, яка потребує стороннього догляду. У свою чергу, держава не може бути осторонь таких важких обставин, в яких може опинитися особа, яка знаходиться на утриманні обвинуваченого, після засудження останньої. Крім того, держава повинна піклуватися про фізичний та моральний розвиток дитини та особи похилого віку, адже бездоглядність дітей завжди була однією із причин дитячої злочинності, а бездоглядність осіб похилого віку - причиною передчасної смерті.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання та призначив покарання, які дійсно будуть більшою мірою сприяти виправленню обвинуваченого та ресоціалізації, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_8 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Щодо додаткового покарання у виді конфіскації майна, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, є конфіскація майна.

Відповідно до положень ст. 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості, і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Вирішуючи питання щодо доцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Також відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

З метою ухвалення справедливого судового рішення, захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_8 обвинувачується у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, психотропної речовини та особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах.

Наявність у ОСОБА_8 корисливого мотиву при кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 307 КК України органом досудового розслідування за змістом обвинувального акта не встановлена.

Так само не встановлено корисливого мотиву й судом першої інстанції при кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 307 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що застосування у цьому випадку додаткового покарання за ч. 3 ст. 307 КК України у виді конфіскації майна навіть за умови, що воно передбачено санкцією цієї частини статті як обов`язкове додаткове покарання, є безпідставним, адже суперечить положенням Загальної частини цього Кодексу, зокрема указаним вище положенням ст. 59 КК України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 07.12.2022 року (справа № 180/620/20).

Разом з тим, згідно положень ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Зважаючи на те, що 16 серпня 2024 року набув чинності ЗУ від 21 грудня 2023 року №3528-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо державного регулювання обігу рослин роду (Cannabis)".

Положеннями вказаного закону внесено зміни до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою КМУ від 06 травня 2000 року №770, так зокрема, канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу виключено зі списку особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, та включено до списку №1 - наркотичні засоби та рослини обіг, яких обмежено, а саме таблиці ІІ вище вказаного Переліку.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість, ч 1 ст. 5 КК України.

Відповідно до вироку Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2024 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 307 КК України, за кваліфікуючими ознаками - незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, психотропної речовини та особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах.

Відповідно до вказаного судового рішення предметом кримінального правопорушення, був, зокрема, канабіс, який на час апеляційного розгляду, враховуючи законодавчі зміни, віднесений до наркотичного засобу та рослин обіг, яких обмежено, тому з метою дотримання принципу правової визначеності, відповідні посилання у мотивувальній частині вироку на те, що канабіс є особливо небезпечним наркотичним засобом підлягають виключенню.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що за наявності інших кваліфікуючих ознак, а саме - вчинення дій з особливо небезпечними психотропними речовинами у великих розмірах», указані зміни не впливають на юридичну оцінку діяння обвинуваченого за ч. 2 ст. 307 КК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 408, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 - залишити без задоволення

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2024 року, у кримінальному провадженні №0001758, внесеному до ЄРДР 12.10.2021 року, щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.307 КК України, - змінити у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України.

Виключити з мотивувальної частини вироку кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, - «особливо небезпечні наркотичні засоби», зазначивши - наркотичні засоби, обіг яких обмежено.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4