Справа 571/832/17 Головуючий в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/1154/2025 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23 січня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря: ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000078 від 14 липня 2015 року за апеляційною скаргою начальника відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Бородянського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Києва, громадянку України, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 , одружену, маючу на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судиму,

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.358, ч.1 ст.375 КК України та виправдано за ч.4 ст.27 ч.3 ст.358 та ч.1 ст.375 КК України у зв`язку з недоведеністю складу злочину в її діянні;

вирішене питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалась у тому, що вона, будучи суддею Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, з метою винесення завідомо неправосудного рішення на користь ТОВ «Демос-90» про визнання за цим підприємством права власності на об`єкт незавершеного будівництва офісно-житлового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 26, з кар`єрних мотивів та інших особистих інтересів, знехтувала вимогами законодавства та постановила низку завідомо неправосудних ухвал, якими ухвалила рішення про прийняття до розгляду з первісним позовом ОСОБА_8 позовної заяви третьої особи - ОСОБА_9 до ТОВ «Демос-90» про стягнення коштів та зустрічної позовної заяви ТОВ «Демос-90» до ОСОБА_9 про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва офісно-житлового комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 1311,9 кв. м, які не відповідають вимогам ст. 119-121 ЦПК України.

Крім того, ОСОБА_7 , з метою підроблення офіційних документів, схилила знайомого адвоката ОСОБА_10 , виготовити та підписати завідомо підроблену заяву від імені ОСОБА_8 про збільшення позовних вимог та залучення до розгляду цивільної справи другого відповідача ТОВ «Демос-90» і третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_9 . Виконуючи прохання судді ОСОБА_7 у невстановленому слідством місці, у період з 04 листопада 2014 року по 10 листопада 2014 року, адвокат ОСОБА_10 , не будучи обізнаним про кримінально протиправний умисел судді ОСОБА_7 на постановлення завідомо неправосудного рішення, виготовив від імені ОСОБА_8 без його відома і згоди заяву про збільшення позовних вимог, яку особисто підписав, надавши їй таким чином статус офіційного документа.

В апеляційній скарзі прокурора указано на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав на те, що фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті свідчать про умисний характер дій обвинуваченої ОСОБА_7 , а також завідомо неправильне застосування норми матеріального права та навмисне постановлення рішення з грубим порушенням норм процесуального права. Зокрема, про умисність дій обвинуваченої ОСОБА_7 свідчать показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 щодо обставин викладених в обвинувальному акті. Крім того, про умисність дій ОСОБА_7 , спрямованих на постановлення завідомо неправосудного рішення, свідчать і досліджений протокол тимчасового доступу до речей і документів від 20.01.2016, а саме інформація мобільного оператора щодо телефонних з`єднань за мобільним номером, яким користується ОСОБА_7 . Крім того, на думку прокурора судом першої інстанції помилково визнано недопустимими доказами матеріали цивільної справи, особової справи судді, а також матеріали цивільних справ у зв`язку з тим, що тимчасовий доступ до вказаних документів, в порушення ч.1 ст.165 КПК України, проведений оперативним працівником, а не слідчим прокуратури, зазначеним в ухвалі слідчого судді. На переконання прокурора, висновки суду у цій частині не є належним чином обґрунтованими, не містять констатації того, які фундаментальні права або свободи були порушені у ході проведення вказаних слідчих дій. Крім цього, прокурор звернув увагу на положення ст.40 КПК України, які покладають на оперативного співробітника під час виконання доручень слідчого його процесуальний статус. Провівши тимчасовий доступ до речей і документів у порядку ч.1 ст. 165 КПК України, слідчий реалізував свої повноваження, визначені п.3 ч.2 ст.40 КПК України, а оперативний співробітник - ст.41 КПК України. Просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27, ч.3 ст.358, ч.1 ст.375 КК України та призначити їй покарання:

- за ч.4 ст.27, ч.3 ст.358 КК України у вигляді обмеження волі строком на 1 рік; на підставі ст.49. ч.5 ст.74 КК України звільнивши її від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності;

- за ч.1 ст.375 КК України закрити кримінальне провадження у зв`язку з декриміналізацією.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, обвинувачена вказала на те, що прокурором в апеляційній скарзі не спростовані висновки місцевого суду про недоведеність складу злочину в її діянні. Вказала на те, що прокурор у скарзі не посилається на конкретні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом при розгляді справи в першій інстанції. Звернула увагу, що допитані в судовому засіданні свідки показань щодо ОСОБА_7 не надали, а також свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_18 , які були ініціаторами кримінального провадження, не надали жодних показань щодо обставин прийнятого судового рішення, зацікавленості та умислу судді ОСОБА_7 . Тому, суд першої інстанції при відображенні змісту досліджених доказів дійшов до правильного висновку про недоведеність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованих кримінальних правопорушень. На переконання обвинуваченої, висновок суду щодо визнання недопустимими доказів матеріалів цивільної справи є обгрунтованим. Судом правильно застосовано в цій частині положення ст.87 КПК України, визнавши докази такими, що отримані із порушенням суттєвих умов. Крім того вказала, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не були внесені на час повідомлення їй про підозру. В матеріалах справи містяться інші докази, які на думку обвинуваченої, підлягають визнанню недопустимими. Зокрема, тимчасовий доступ до речей та документів здійснювався без належного доручення слідчого. А висновок експерта від 30 серпня 2016 року в повній мірі не був відкритий стороні захисту. Як вбачається зі змісту описової частини висновку та супровідного листа, при наданні висновку використовувались документи, що містили вільні зразки почерків, які при відкритті матеріалів не були надані. Крім того, висунуте обвинувачення в тому, що умовляннями схилила адвоката ОСОБА_10 до виготовлення та підписання завідомо підробленої заяви про збільшення позовних вимог та неправдивої заяви про залишення позову без руху, не грунтується на відповідних доказах. Звернула увагу, що листом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 24.11.2016 був проінформований орган досудового розслідування про те, що за порушенням норм матеріального та процесуального права обвинувачену притягнуто до дисциплінарної відповідальності рішенням за тих самих обставин, які викладені в обвинувальному акті. Тому, одночасне визнання одного й того самого діяння і злочином, і дисциплінарним проступком у такому випадку є порушенням гарантій наданих Конституцією України обвинуваченій ОСОБА_7 . Наведене свідчить, що доводи прокурора не спростовують висновків суду першої інстанції. Просила вирок залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який доводи апеляційної скарги прокурора підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити;

обвинуваченої, яка доводи апеляційної скарги прокурора вважала необґрунтованими, просила залишити її без задоволення, а вирок без зміни;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з огляду на таке.

За змістом ст. 17 та ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок ухвалюється лише в тому випадку, коли вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Якщо у ході судового розгляду не буде доведено, що було вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, або не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, або не буде доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення суд ухвалює виправдувальний вирок.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази та надавши їм належну юридичну оцінку суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів на доведення наявності в діянні обвинуваченої ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.358, ч.1 ст.375 КК України, у яких вона обвинувачувалась.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, виконуючи вимоги статей 85, 86, 94 КПК України, зробив грунтовний аналіз наявних доказів та дійшов обгрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.2 ст. 370 КПК України, рішення суду обґрунтовується доказами оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку. За змістом ст. 86 та ст. 87 КПК України недопустимими є докази, які отримані із порушенням порядку, встановленим КПК України (ч.1 ст. 86 КПК) та докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК). До останньої групи законодавець відніс і докази, які були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органом досудового розслідування чи прокуратурою своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень (п.2 ч.3 ст. 87 КПК України). Аналіз цих правових норм у їх сукупності приводить колегію суддів до переконання про те, що у випадку вирішення питання про допустимість доказу, необхідно перевіряти увесь передбачений КПК України порядок їх отримання зокрема те, чи із належних джерел цей доказ був отриманий (ч.2 ст. 84 КПК), чи отриманий він належним суб`єктом (п.п. 41, 17 ч.1 ст.3, ст. 38, ст.ст. 214, 216, 218 КПК), чи дотримана належна процесуальна форма збирання доказів (ст. 93 КПК), чи здійснена належна процедура фіксації доказів (ст. 103-107 КПК). У випадку порушення вимог КПК України, які визначають хоча би одну із указаних складових, відповідний доказ повинен визнаватись не допустимим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на положення ч.2 ст. 92 КПК України відповідно до яких, доказування належності та допустимості доказів є обов`язком сторони, що їх подає. Наведене дає підстави стверджувати про те, що прокурор, подаючи суду докази, зобов`язаний довести усі зазначені вище складові, які характеризують допустимість доказу.

Відповідно до мотивувальної частини вироку, місцевий суд визнав недопустимими у якості доказів матеріали цивільної справи №279/8318/14-ц, особової справи, матеріалів цивільних справ №279/8062/14, №279/8311/14-ц, № 279/8594/14-ц, № 279/9450/14-ц, № 279/10098/14-ц, № 279/8889/14-ц та № 279/9806/14-ц, а також висновки експертів, предметом дослідження яких були матеріали цивільної справи №279/8318/14-ц.

Вказаний висновок місцевого суду грунтувався на тому, що у порушення вимог ч.1 ст.165 КПК України, доступ до речей і документів здійснювався не старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Житомирської області ОСОБА_19 , якому ухвалами слідчих суддів Корольовського районного суду м. Житомир від 24.12.2015, від 25.12.2015 та від 16.01.2016 надано тимчасовий доступ до матеріалів цивільних справ та особової справи, а ст. о/у в ОВС ВБ КОЗ УСБУ в Житомирській області ОСОБА_20 .

Із указаним висновком місцевого суду колегія суддів погоджується повною мірою з огляду на таке.

За правилами ч.1 ст.165 КПК України особа, яка зазначена в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів як володілець речей або документів, зобов`язана надати тимчасовий доступ до зазначених в ухвалі речей і документів особі, зазначеній у відповідній ухвалі слідчого судді, суду.

Тобто, саме особі, зазначеній у відповідній ухвалі слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів повинний бути наданий відповідний доступ.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що слідчий, на підставі п.3 ч.2 ст.40 КПК України уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам є необгрунтованими, оскільки тимчасовий доступ до речей і документів є заходами забезпечення кримінального провадження.

Отже, системний аналіз п. 3 ч. 2 ст. 40, ст. 165 КПК України дозволяє зробити висновок про те, що виконання ухвали слідчого судді про доступ до речей і документів належить особисто особі, зазначеній у відповідній ухвалі слідчого судді.

За наведених обставин, колегія суддів констатує те, що вилучені ст. о/у в ОВС ВБ КОЗ УСБУ в Житомирській області ОСОБА_20 , відповідно до протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 20.01.2016: матеріали цивільної справи № 279/8318/14-ц (т.2 а.п. 220-221), матеріали особової справи судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_21 (т.3 а.п. 1-3), матеріали цивільних справ № № 279/8062/14-ц, 279/8311/14-ц, 279/8594/14-ц, 279/9450/14-ц, 279/10098/14-ц, 279/8889/14-ц, 279/9806/14-ц (т.3 а.п. 12-14), є наслідком проведення процесуальної дії неналежним суб`єктом, що унеможливлює визнання відомостей зазначених у них у якості допустимих доказів.

Висновки судді місцевого суду щодо недопустимості висновків експертів, предметом дослідження яких були матеріали цивільної справи № 279/8318/14-ц є обґрунтованими з огляду на те, що дані із матеріалів вказаної цивільної справи були одержані неналежним суб`єктом з порушенням порядку ст. 165 КПК України. Відповідно до сформованої ЄСПЛ доктрини «плодів отруйного дерева», якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж. Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруйного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

Щодо інших доказів сторони обвинувачення, таких як протокол огляду компакт-диску від 14.03.2016, висновки експерта №1/2993 від 15.08.2016, №1/3798 від 06.01.2017, показання свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , ОСОБА_23 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_12 , то колегія суддів погоджується з тим, що ці докази самостійно не доводять вину обвинуваченої у пред`явленому обвинуваченні.

Доводи апеляційної скарги прокурора про наявність у матеріалах кримінального провадження достатньої кількості доказів на підтвердження умисності дій ОСОБА_7 про винесення завідомо неправосудного рішення на користь ТОВ «Демос-90», які, на переконання прокурора зводяться до численних процесуальних порушень судді ОСОБА_7 під час провадження у цивільній справі, не можуть безумовно, самі по собі, указувати на свідомість допущених суддею ОСОБА_7 порушень вимог ЦПК України з метою винесення завідомо неправосудного рішення. Порушення ОСОБА_7 вимог ЦПК України могло обумовлюватися рівнем професійної компетенції судді тощо. У будь-якому разі такі твердження не перевірені та не спростовані беззаперечними доказами, а твердження сторони обвинувачення у цій частині фактично є припущеннями.

Значна кількість телефонних з`єднань ОСОБА_7 з адвокатом ОСОБА_26 , який був представником третьої особи Скорохода, яка заявила самостійні вимоги та телефонні з`єднання з адвокатом ОСОБА_10 , який подав заяву від ОСОБА_8 , поза розумним сумнівом, не дають достатніх підстав для висновку про те, що вказана комунікація відбувалася в рамках реалізації ОСОБА_7 умислу на винесення завідомо неправосудного рішення.

Із урахуванням наведеного, дослідивши усі надані сторонами докази та надавши їм належну юридичну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що належних і допустимих доказів наявності вини обвинуваченої у вчиненні діянь, які б підлягали кваліфікації за ч.4 ст.27 ч.3 ст.358 та ч.1 ст.375 КК України у межах цього кримінального провадження не здобуто, обвинувачення грунтується виключно на припущеннях, не узгоджується із зібраними по справі належними і допустимими доказами, тому не може покладатись в основу обвинувального вироку та на законних підставах ухвалив рішення про виправдування останньої, належним чином мотивувавши своє рішення.

Доводи апеляційної скарги прокурора про наявність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими доводиться вина обвинуваченої у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, надання цим доказам неправильної оцінки судом першої інстанції і, як наслідок, помилковість висновків суду про недоведеність в діянні обвинуваченої складу кримінальних правопорушень не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і не відповідають вимогам закону.

За клопотанням прокурора судом апеляційної інстанції були досліджені наступні документи:

- лист в.о. голови Коростенського міськрайонного суду Житомирської області на запит слідчого від 05.07.2016 за №1/472/2016 (том №2 аркуші 109- 110);

- клопотання про тимчасові доступи до речей і документів, зокрема до матеріалів особової справи, цивільних справ №279/8318/14-ц, №279/8062/14-ц, №279/8311/14-ц, №279/8594/14-ц, №279/8889/14-ц, №279/9450/14-ц, №279/9806/14-ц, №279/10098/14-ц, а також ухвали слідчих суддів (том №2 аркуші 207-217);

- доручення слідчого (в порядку ст. 40 КПК України) за №17/1-494-15 від 16.01.2016 (том №2 аркуш 218);

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 20.01.2016, зокрема до цивільної справи №279/8318/14-ц (том №2 аркуші 220-223);

- протокол огляду документів від 27.01.2016, а саме вилучених у Коростенському міськрайонному суді матеріалів цивільної справи №279/8318/14-ц (том №2 аркуші 224-225);

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 20.01.2016, а саме до матеріалів цивільних справ Коростенського міськрайонного суду Житомирської області по справах №279/8062/14-ц, №279/8311/14-ц, №279/8594/14-ц, №279/8889/14-ц, №279/9450/14-ц, №279/9806/14-ц, №279/10098/14-ц (том №3, аркуші 12-36);

- протокол огляду від 14.03.2016, а саме компакт-диску, вилученого тимчасовим доступом до речей і документів в приміщенні ПрАТ «МТС України», який містить дані про телефонні з`єднання за період з 01.03.2014 по 05.03.2015 включно абонента ОСОБА_21 за номером телефону: (том №3 аркуші 69-95);

- матеріали цивільної справи №279/8318/14-ц (окремий том справа №279/8318/14-ц - речовий доказ у справі №571/832/17, аркуші 1-53).

Дослідження цих документів не дає суду апеляційної інстанції підстав для надання цим документам іншої оцінки, відмінної від тієї, яку дав суд першої інстанції.

Із урахування зазначеного, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про визнання обвинуваченої ОСОБА_7 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та її виправдування із підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Апеляційна скарга прокурора не містить доводів, які би указували на незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення.

Так, розгляд справи був проведений повно та всебічно, у ході судового розгляду були досліджені усі обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, справедливого та обґрунтованого судового рішення. Висновки, які викладені судом у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Закон про кримінальну відповідальність судом першої інстанції застосований правильно. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у апеляційній скарзі прокурор не навів обґрунтування відповідних доводів цієї скарги, а обмежився лише перерахуванням відповідних джерел доказів та посиланням на неврахування їх судом першої інстанції.

Усім дослідженим у ході судового розгляду доказам суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку. Судом першої інстанції обґрунтовано визнано те, що наданими стороною обвинувачення доказами не доводиться вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 кримінальних правопорушень.

Наведене указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора та відсутність підстав для її задоволення.

Вирок Бородянського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419, 479? КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Бородянського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін із урахуванням доповнень викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

СУДДІ

_________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4