У Х В А Л А

Справа № 149/469/25

Провадження №1-кс/149/108/25

10.02.2025 р. м. Хмільник

Слідча суддя Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_1 за участі секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши клопотання заступника керівника Хмільницької окружної прокуратури ОСОБА_3 в кримінальному провадженні №0000496, внесеному до ЄРДР 19 грудня 2024 року, кваліфікованому за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 209 КК України, про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:

До Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області найшло вказане клопотання, яке мотивовано тим, що на даний час здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000496, у якому ОСОБА_4 31.12.2024 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 209 КК України. Досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_4 отримав завідомо підроблений дублікат заповіту, на підставі якого отримав свідоцтво про право на спадщину, а саме на земельні ділянки із кадастровими номерами :02:002:0348, :02:002:0801, :02:002:0802, таким чином незаконно заволодів вказаним майном, чим спричинив Уланівській сільській раді матеріальну шкоду на загальну суму 298 230,00 грн. Після чого, з метою легалізації незаконно отриманого нею майна, уклав договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок.

Під час досудового розслідування на адресу СВ Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області від потерпілої особи - Уланівської сльської ради надійшла позовна заява про стягнення з ОСОБА_4 шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення на суму 298 230 грн.

Оскільки з`ясовано, що ОСОБА_4 на праві власності належить 1/3 частка квартири, що складає 1/5 частки секції № 2 загальною площею 38.1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та конфіскації майна як виду покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, просить накладсти арешт на вказане майно.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, просила задовольнити. Крім того, просила проводити розгляд клопотання за відсутності підозрюваного ОСОБА_4 , оскільки його обізнаність із самим фактом розгляду такого клопотання може спонукати відчудити належне йому майно з метою уникнення його стягнення (конфіскації). Так, прокурор вказала, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 безперечно обізнаний про порядок відчудження нерухомого майна, оскільки за пред`явленим йому обвинуваченням набуті на підставі підробних документів земельні ділянки протягом незначного періоду часу (близько двох тижнів) продав третій особі. На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України слідчий суддя визнав за можливе розглядти клопотання про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, без повідомлення підозрюваного, оскільки це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали, заслухавши прокурора, дійшов наступних висновків.

Клопотання про арешт майна відповідає вимогам ст. 171 КПК України.

Витягом з ЄРДР від 09.02.2025 року підтверджується, що Хмільницьким РВП ГУНП у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000496, за фактом незаконного заволодіння земельними ділянками із кадастровими номерами :02:002:0348, :02:002:0801, :02:002:0802.

31.12.2024 у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 209 КК України.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України. Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Загальні вимоги щодо порядку застосування будь-яких заходів забезпечення визначені статтями 131 та 132 КПК України.

Стаття 170 КПК України встановлює, що арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, може бути об`єктом конфіскації майна як виду покарання, а також за рахунок нього може бути забезпечене відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна. У випадку накладення арешту з метою відшкодування шкоди, відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Водночас, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України. До таких ризиків відноситься можливість приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Також положеннями ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений, зокрема, на нерухоме майно, майнові права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

До того ж, за змістом ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.

Отже, з аналізу зазначених норм КПК України, при вирішення питання про арешт майна, слідчий суддя має встановити:

1) чи набула особа статусу підозрюваного;

2) чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення підозрюваним та чи достатні підстави вважати, що суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна;

3) чи відноситься майно, щодо якого вирішується питання про його арешт до виду майна, на яке можна накладати арешт та чи перебуває воно у власності осіб, щодо майна яких дозволено накладення арешту з відповідною метою;

4) чи можливо накласти арешт на вказане майно з метою забезпечення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

5) чи можливо за допомогою арешту досягнути завдань, для виконання яких прокурор звертається із відповідним клопотанням;

6) чи будуть розумними та співрозмірними із завданнями цього кримінального провадження наслідки арешту майна для осіб, чиї права обмежуються внаслідок його застосування.

Як встановлено слідчим суддею, в розумінні ст. 42 КПК України ОСОБА_5 має статус підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, відтак щодо нього може вирішуватися питання про застосуванняарешту майна.

Дослідивши надані матеріали, слідчий суддя в межах порушеного питання вважає, що встановлені обставини на даному етапі досудового розслідування з розумною достатністю та вірогідністю пов`язують підозрюваного з вчиненими кримінальними правопорушеннями, оскільки для стороннього спостерігача прослідковувався б зв`язок між описаними діями та наслідками, які, за версією обвинувачення, полягали у заволодінні земельними ділянками на підставі підробних документів, та в подальшому їх продажу третім особам. В подальшому такі обставини підлягають оцінці та перевірці в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Оцінивши надані докази в їх сукупності з доводами клопотання та поясненнями прокурора, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_5 , слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення підозрюваним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 209 КК України за викладених у клопотанні обставин.

При цьому, слідчим суддею встановлено, що за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 2 років та з конфіскацією майна. Тобто конфіскація майна передбачена у санкції статті як обов`язкове додаткове покарання, а тому, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд повинен буде застосувати до ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що дійсно існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 може бути призначене покарання у виді конфіскації майна. Вказане обумовлює необхідність забезпечення такої можливої конфіскації шляхом застосування до майна підозрюваного такого заходу забезпечення як арешт належного йому майна.

Прокурор у своєму клопотанні просить накласти арешт на нерухоме майно, яке належать на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_4 , а саме 1/3 частки квартири, що складає 1/5 частки секції №2, що розташована у АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 . Слідчим суддею встановлено, що вказане нерухоме майно, на праві власності належать підозрюваному, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, при цьому обмежень чи заборон щодо накладення арешту на таке майно слідчим суддею не встановлено.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цьому кримінальному провадженні необхідність арешту майна обумовлена сукупністю підстав вважати, що таке майно може підлягати конфіскації як виду покарання. Ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту, є можливість відчуження цього майна власником. Ризики відчуження чи приховання такого майна наявні, враховуючи вагомі докази того, що ОСОБА_4 безперечно обізнаний про порядок відчудження нерухомого майна, оскільки за пред`явленим йому обвинуваченням набуті на підставі підробних документів земельні ділянки протягом незначного періоду часу він продав третій особі, а отриманими коштами розпорядився на власний розсуд.

З накладенням арешту можливість особи розпоряджатись відповідним майном на власний розсуд та відчужувати його на користь третіх осіб втрачається. Отже, у такий спосіб, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його відчуження. За таких умов, заявлені прокурором підстави арешту є виправданими, а переслідувані цілі можуть бути досягнуті через застосування до майна підозрюваного саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Крім того, на думку слідчого судді, накладення арешту в даному випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, їх специфіку і тяжкість, наявність обґрунтованої підозри у їх вчиненні ОСОБА_4 . За таких обставин, слідчий суддя вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

У цьому контексті слідчий суддя зауважує, що арешт накладається без заборони користування відповідним майном, а тому не вбачає негативних наслідків від його застосування як для самого підозрюваного, так і для інших осіб. Водночас, заборона розпорядження відповідним майном є обґрунтованою та виправданою з огляду на встановлений ризик передачі зазначеного майна на користь інших осіб, що унеможливить досягнення заявленої мети арешту.

З урахуванням характеру кримінальних правопорушень, що розслідуються у межах цього кримінального провадження, такий захід забезпечення кримінального провадження є пропорційним втручанню у володіння майном. Підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у слідчого судді не виникає. У цьому випадку арешт майна необхідний для забезпечення ефективності кримінального провадження та непропорційних негативних наслідків для володільців майна не створює.

Також слідчий суддя відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей, такий захід є тимчасовим.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що обмеження, яких зазнає підозрюваний на даному етапі, виправдовують такий ступінь втручання у його право власності.

Разом з тим, оцінюючи доводи прокурора щодо наявності підстав для накладення арешту як заходу забезпечення цивільного позову, слідчий суддя звертає увагу на таке.

Арешт майна може застосовуватися для забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні. Арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) (п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України). У цьому випадку арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

За змістом ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Права та обов`язки цивільного позивача та відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду (ст. ст. 61, 62 КПК України). Оскільки з матеріалів, що додані до клопотання, не вбачається, що позовна заява Уланівською сільською радою Хмільницького району була подана в установленому порядку до органу досудового розслідування (та у зв`язку з цим вона набула статусу цивільного позивача), натомість адресована Хмільницькому міськрайонному суду Вінницької області (в судовому засіданні прокурор вказала, що на даний час будь-яке процесуальне рішення судом щодо вказаного позову не приймалося, позовна заява до суду не подана, а буде подана у разі, якщо сторона обвинувачення дійде висновку про звернення до суду з обвинувальним актом у кримінальному провадженні), слідчий суддя вважає, що на даний час відсутні достатні підстави для накладення арешту на майно підозрюваного з метою забезпечення відшкодування шкоди, натомість застосування арешту як заходу забезпечення кримінального провадження з метою вирішення цивільного позову, не буде розумним та співрозмірним на даній стадії провадження.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про наявність необхідних і достатніх підстав для часткового задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 132, 170-173 КПК України, слідча суддя,

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора задоволити частково.

Накласти арешт на майно: 1/3 частки квартири, що складає 1/5 частки секції № 2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою. АДРЕСА_4 , шляхом заборони його відчудження.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1