Справа № 751/1931/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/404/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

07 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та жителю АДРЕСА_1 , громадянину України, із середньою освітою, одруженому, який має одну малолітню дитину, непрацюючому, раніше судимому, продовжений строк тримання під вартою до 15 травня 2025 року включно. Розмір застави в сумі 454 200 гривень залишений незмінним.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що розгляд кримінального провадження не завершений, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який не встановлено, ризики, що були враховані під час обрання запобіжного заходу на даний час не зникли, не зменшилися та стороною захисту не спростовані, як і не наведені підстави для зменшення раніше визначеного розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду в частині продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити її підзахисному запобіжний захід на більш м`який. У разі залишення ухвали суду в частині продовження строку тримання під вартою без змін - зменшити розмір застави до мінімального розміру, визначеного п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Аргументує тим, що клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу не відповідає вимогам ст. 184 КПК України, якими визначено, що клопотання повинно містити короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується особа виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали що підтверджують ці обставини. Ці вимоги прокурором не виконані.

Продовжуючи ОСОБА_6 строк тримання під вартою, суд відмовив стороні захисту у зменшенні розміру застави, який є значним та непомірним для нього, що суперечить нормам ст. 182 КПК України. Розмір застави був визначений ОСОБА_6 24 січня 2025 року, однак, він і на даний час досі перебуває під вартою та не може скористатись своїм правом.

Наявність зазначених прокурором ризиків суд мотивує лише тяжкістю вчинених кримінальних правопорушень та покаранням, що може загрожувати особі, у разі визнання його винним. Ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також можливість перешкодити кримінальному провадженню іншим чином повністю виключається, оскільки перебуваючи на волі без будь-яких запобіжних заходів ОСОБА_6 цього не робив.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу суд зазначає обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини. Але ці вимоги судом виконані не були, в ухвалі не зазначено, які саме ризики існують та які докази підтверджують їх існування.

Тяжкість злочину, на яку посилається суд, хоча і є необхідною умовою для законності тримання під вартою, але наявність лише цієї умови є недостатнім обґрунтуванням необхідності продовження строку тримання під вартою. Тому, саме по собі посилання на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , не заслуговує на увагу.

Зважаючи на недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відсутність обґрунтування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, суд першої інстанції повинен був відмовити у продовженні строку тримання ОСОБА_6 під вартою.

Просить врахувати обставини, що характеризують ОСОБА_6 , який має сталі соціальні зв`язки, батька пенсіонера, дружину та сина. На даний час досудове розслідування закінчено, всі докази зібрані, справа розглядається в суді. Потерпілі, які вже були допитані по справі, не впізнали ОСОБА_6 як особу, яка вчиняла відносно них злочини.

Допитаний як свідок ОСОБА_9 показав, що ОСОБА_6 характеризувався до затримання позитивно, допомагав військовим. ОСОБА_10 вказав на те, що готовий надати роботу ОСОБА_6 та поручитись за нього, так як останній вже надавав допомогу у перевезенні благодійних вантажів. Тобто, у разі звільнення ОСОБА_6 з-під варти він матиме роботу та стабільний дохід.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснюючи, що потерпіла у справі Киянець була допитана судом 4 квітня 2025 року і жодних претензій до ОСОБА_6 не має, прокурора, який не погодився з доводами сторони захисту, вказуючи, що з шести потерпілих допитані лише три, не допитані свідки, а тому ризики продовжують існувати, суд двічі на місяць проводить судовий розгляд справи і справа просувається досить інтенсивно, чому може зашкодити зміна запобіжного заходу на більш м`який, підстав для зменшення розміру застави прокурор також не вбачав, дослідивши надані судом першої інстанції матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу. Проте, це не означає, що прокурор і суд дублюють повністю положення процесуального закону, які застосовуються під час досудового розслідування, враховуються особливості судового розгляду кримінального провадження.

Помилковим є переконання сторони захисту в тому, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити виклад обвинувачення та перелік доказів якими воно підтверджується, а суд в свою чергу має перевірити ці доводи на належність та допустимість.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування (у даному випадку судового розгляду) до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Всі ці обставини зазначені у клопотанні прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а тому суд вірно прийняв його до розгляду та ухвалив рішення по суті заявлених вимог.

Як убачається з матеріалів судового провадження, на розгляді в Деснянському районному суді м. Чернігова перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Санкція ч. 4 ст. 189 КК України передбачає покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Ризик - це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

У рамках даного кримінального провадження ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк з конфіскацією майна, а тому розуміючи невідворотність та тяжкість можливого покарання обвинувачений може переховуватись від суду.

При цьому, під час вирішення питання про застосування до ОСОБА_6 саме такого виду запобіжного заходу, судом були враховані вік обвинуваченого, його сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я, що з урахуванням способу вчинення кримінального правопорушення, характеру загрози для суспільного порядку протиправних дій, а також їх тяжкості, дають суду обґрунтовані підстави стверджувати про наявність заявленого стороною обвинувачення ризику переховування обвинуваченого від суду.

Вказівка захисника на недоведеність ризику впливу на потерпілих та свідків з боку ОСОБА_6 , який під час відсутності запобіжного заходу щодо нього, не вчиняв жодних дій, направлених на здійснення такого тиску на учасників кримінального провадження, не приймається до уваги, як така, що спростовується встановленими фактами, в тому числі й під час обрання обвинуваченого запобіжного заходу.

Так, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_15 , підтримуючи клопотання прокурора про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказувала, що до неї підходили люди від ОСОБА_6 , погрожували, здійснювали вплив, що безпосередньо свідчить не лише про ймовірний ризик, а й про реальний.

Крім того, апеляційний суд вкотре підкреслює, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду. Тому, перебуваючи під домашнім арештом чи при застосуванні іншого більш м`якого запобіжного заходу, існує ризик того, що обвинувачений може намагатися встановити та здійснити незаконний прямий чи опосередкований вплив на потерпілих та свідків, з метою зміни наданих показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на характер злочину, у якого обвинувачується ОСОБА_6 та його роль у вчиненні, а тому вважає, що суд вірно констатував наявність вказаного ризику.

Що стосується обґрунтованості ризику вчинити інші кримінальні правопорушення чи продовжити вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , то з урахуванням характеру інкримінованого злочину, наявності не знятої та непогашеної судимості за вчинення майнового злочину, суд прийшов до вірного висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що такий ризик існує і він є обґрунтованим.

Також колегія суддів враховує, що кримінальне провадження перебуває на розгляді у суді, на час вирішення клопотання прокурора судовий розгляд триває, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням того, що ОСОБА_6 хоча і має зареєстроване місце проживання, а також певні соціальні зв`язки, але зважаючи на корисливу мету вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та роль обвинуваченого у його вчиненні, колегія суддів не може стверджувати про наявність реальних стримуючих факторів щодо запобігання вказаному ризику, передбаченому п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Викладені захисником доводи не спростовують висновків суду щодо наявності обґрунтованих ризиків його неналежної процесуальної поведінки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу сторони захисту, що вирішуючи питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд не перевіряє доведеність вже встановлених ризиків, як помилково вважає апелянт, а лише перевіряє чи не зменшились вони з плином часу, чи не перестали існувати на час розгляду клопотання.

Ні в судовому засіданні суду першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду стороною захисту не було наведено жодного факту, який би міг підтвердити фактори зменшення наявних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Викладаючи доводи на спростування наявних ризиків, захисник залишила поза увагою ту обставину, що оцінка цим доводам вже надавалась, як під час застосування запобіжного заходу, так і під час продовження строку його дії. Жодних нових обставин захисником не наведено, фактори зменшення встановлених ризиків не підтверджені.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, спростовуються матеріалами кримінального провадження. Судом першої інстанції розглядалась така можливість обрання іншого, менш суворого запобіжного заходу, однак з огляду на сукупність наявних в провадженні ризиків, передбачених ст.177 КПК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, застосування до обвинуваченого іншого, менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки на даній стадії судового розгляду.

Колегія суддів також не може погодитись з доводами сторони захисту про те, що визначаючи розмір застави, як альтернативний запобіжний захід, суд прийшов до невірного висновку про визначення її розміру, який є непомірним для ОСОБА_6 , що призводить до того, що він не може скористатись застосованим до нього альтернативним запобіжним заходом.

Так, згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 3 частини 5 статті 182 КПК України, передбачено, що розмір застави визначається у межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини неодноразово висловлювалася думка про те, що розмір застави повинен встановлюватися головною мірою з урахуванням особи підсудного, належної йому власності, його стосунків з поручителями, іншими словами - з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі (Неймайстер проти Австрії, рішення від 27.06.1968 р.; Гафа проти Мальти, рішення від 22.05.2018).

При цьому, 13 січня 2022 року Європейський Суд ухвалив рішення в справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15), у якому зазначив, що застава має на меті передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду.

Колегія суддів, погоджуючись з наявністю обґрунтованих ризиків неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_6 , передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, а також обставин вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, способу його вчинення та корисливої мети, яку переслідували особи, не може погодитись з доводами захисника про надмірність визначеного судом розміру застави.

Суд обґрунтовано визначив його навіть не в максимальних межах, визначених законодавцем, об`єктивно оцінивши не тільки відомості про особу обвинуваченого, а й інші обставини, про які вказано вище, які б давали підстави вважати, що втрата визначеної судом суми буде значною для заставодавця, що у свою чергу стане гарантією дотримання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, у разі внесення суми застави та звільнення його з-під варти.

Отже, на даному етапі судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що сума застави в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є співмірною та пропорційною щодо конкретної особи, необхідною і достатньою для забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього обов`язків та досягненню завдань кримінального провадження.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 березня 2025 року, якою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4