Справа № 455/338/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1222/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. П`ятниця Старосамбірського району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання - 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , завданої злочином, задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в користь ОСОБА_10 82 700 (вісімдесят дві тисячі сімсот) грн. 00 коп. на відшкодування матеріальної шкоди (витрати на поховання та спорудження пам`ятника), 400 000 (чотириста тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди та 58 300 (п`ятдесят вісім тисяч триста) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. В решті позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди завданої злочином задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в користь ОСОБА_11 400 000 (чотириста тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди та 58 300 (п`ятдесят вісім тисяч триста) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_7 не обирався.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , 05 вересня 2019 року приблизно о 13 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «Рено Трафік» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_12 , та рухаючись ним по автодорозі О141002 сполученням «Нагірне - Добромиль» в межах населеного пункту - села Городисько Старосамбірського району Львівської області, а саме по вул. Центральна поблизу будинку № 43, будучи зобов`язаним у відповідності до вимог Правил дорожнього руху України (надалі Правил), затверджених постановою Кабінету Міністрів України» №1306 від 10.10.2001 (з подальшими змінами та доповненнями) знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, враховувати під час вибору швидкості сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, грубо порушив вимоги п. п. 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), п.1.10. (в частині визначення термінів «безпечна дистанція», «обгін», «перешкода для руху», «перехрестя», «пішохідний перехід»); п. 13.1 (водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу), 14.6. «Обгін заборонено: а) на перехресті, ….. в) ближче, ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті і 100 м поза населеним пунктом…» Правил, які виразилися в тому, що він будучи особою, яка керує транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, грубо порушуючи правила дорожнього руху, проїжджаючи ділянку вказаної автодороги на відстані ближче, ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті, а також безпосередньо перед нерегульованим перехрестям нерівнозначних доріг, розпочав виконувати маневр обгону велосипедиста ОСОБА_13 , який рухався в попутному з ним напрямку по правій смузі руху та котрого мав об`єктивну можливість своєчасно виявити на прямій та горизонтально рівній ділянці автодороги, а також маючи технічну можливість уникнути наїзду на вказаного велосипедиста, шляхом дотримання безпечної дистанції та шляхом виконання вимог Правил, вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_13 , який на ділянці автодороги, де розташований нерегульований пішохідний перехід та безпосередньо перед нерегульованим перехрестям нерівнозначних доріг, розпочав виконувати маневр повороту ліворуч та виїхав на смугу зустрічного руху.

Внаслідок грубого порушення водієм транспортного засобу ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків,велосипедист ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, яка супроводжувалася крововиливами в оболонки, тканину і шлуночки мозку, перелому хребта в шийному відділі в ділянці 7-го шийного хребця та в грудному відділі між 4-5 хребцями, а також перелому ребер зліва з першого по восьме по середньо пахвовій лінії та з першого по третє по біляхребтовій лінії, справа перелому хрящових тканин першого і другого ребер та першого ребра по біляхребтовій лінії, крововиливу в середньостіння у верхній третині, травматичного ушкодження селезінки, крововиливу у лобно-тім`яно-скроневій ділянці зліва, садна в тім`яній ділянці зліва, синця в лобній ділянці зліва над бровою, садна у вигляді вертикальних ліній у виличній ділянці зліва, яке опускається на щоку на фоні синця, садна в ділянці тіла нижньої щелепи зліва на фоні синця, рваної рани на лівій внутрішній раковині в нижній третині, синця на внутрішній поверхні лівої гомілки в нижній третині та садна на задній поверхні, синця на внутрішній щиколотці лівої ноги, які згідно висновку судово-медичної експертизи, перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент заподіяння.

05 вересня 2019 року близько 18 год. 20 хв. велосипедист ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих під час вказаної дорожньо-транспортної пригоди травм, помер в приймальному відділенні комунального некомерційного підприємства Старосамбірської районної ради «Добромильська районна лікарня».

Таким чином, ОСОБА_7 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, вищенаведеними діями вчинив порушення Правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2024 року і повернути на новий розгляд в інший суд.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 складений неуповноваженим органом досудового розслідування, а неуповноважений суд з явним порушенням територіальності прийняв справу до провадження і розглядав її по суті. Вказує, що всі процесуальні дії з підозрюваним, а саме: допит як свідка, відтворення обставин ДТП, оголошення підозру і ознайомлення з матеріалами справи проведено без участі захисника, чим грубо порушені конституційні права обвинуваченого. При цьому орган досудового розслідування, діючи упереджено, не врахував ряд важливих обставин, а саме: горизонтальну дорожню розмітку перед ДТП; місце наїзду на велосипедиста; відсутність інформативних дорожніх знаків про населений пункт, про пішохідний перехід та так зване перехрестя; не встановлена об`єктивна видимість пішохідного переходу з транспортного засобу, яким керував ОСОБА_7 , в той часовий проміжок і при відповідних погодних умовах, що були на час ДТП; не встановлений повний зупинний шлях автомобіля, яким керував ОСОБА_7 ; не встановлений момент виникнення небезпеки для руху для водія ОСОБА_7 згідно з вимогами п. 12.3 ПДР і чи мав він технічну можливість уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування; не досліджено дії велосипедиста згідно з ПДР і чи перебувають у причинному зв`язку з настанням ПДР.

Звертає увагу, що велосипедист, який рухається проїзною частиною, є повноправним учасником дорожнього руху. Відповідно, він зобов`язаний знати й дотримуватися Правил дорожнього руху. Велосипедистам не можна перетинати дорогу по пішохідному переходу, так само як і розвертатися на пішохідному переході. У цьому випадку потрібно злізти з велосипеді й перейти дорогу як пішохід.

Вважає, що судом грубо порушено принцип невинуватості й забезпечення доведеності вини, а також такі принципи як верховенство права, законність, рівність перед законом, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.

Як зазначає апелянт, при розгляді справи по суті дії головуючих суддів ОСОБА_14 та ОСОБА_1 викликали сумніви щодо їх об`єктивності та неупередженості. Прокурор вчинив тиск на ОСОБА_7 , примусив його відмовитись від захисника, що він і зробив у судовому засіданні.

На думку захисника, суд об`єктивно не проводив з`ясування обставин ДТП, а саме: чи носить дорожню інформацію і наявні відповідні дорожні знаки «населений пункт», «нерегульоване перехрестя нерівнозначних доріг», «обмеження швидкості», «аварійна ділянка дороги», на якій водій зобов`язаний бачити і відповідно реагувати; не з`ясовано на якій відстані від правого краю дороги, в напрямку руху, рухався велосипедист; не встановлена об`єктивна видимість пішохідного переходу з транспортного засобу, яким керував обвинувачений в той часовий проміжок і при відповідних погодних умовах, що були на час ДТП; не встановлений момент виникнення небезпеки для руху для водія ОСОБА_7 згідно з вимогами п. 12.3 ПДР і чи мав він технічну можливість уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування; не досліджено дії велосипедиста згідно з ПДР і чи перебувають вони в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Також захисник вказує, що з ОСОБА_7 їхали двоє пасажирів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , з якими не проведені всі невідкладні дії по встановленню істини у справі, і суд допитав їх без адвокатів, хоча вони попередньо заявляли про участь адвоката і були укладені відповідні документи про їх захист.

Як вказує апелянт, суд посилається у вироку на показання цих свідків, не перевіривши їх об`єктивно з виїздом на місце події та не з`ясувавши всі обставини ДТП з участю спеціалістів.

Крім цього, суд покликається у вироку на проведене відтворення обстановки та обставин події ДТП з участю ОСОБА_7 (слідчий експеримент) від 22 січня 2020 року, однак такий був проведений без участі адвоката ОСОБА_17 , тобто з порушенням права на захист.

Вказує, що висновок судової інженерно-трасологічної експертизи №15/2207 від 21 лютого 2020 року містить суттєві суперечності. У висновку експерт зазначає, що дії велосипедиста ОСОБА_13 не відповідають вимогам п. 10.1 чинних ПДР і вказаний факт невідповідності дій знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням цієї ДТП. У наступному абзаці цієї експертизи вказано, що у цій дорожній ситуації дії велосипедиста ОСОБА_13 не відповідають вимогам п.п. 6.7 та 11.14 чинних ПДР, однак вказаний факт невідповідності дій не знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням цієї пригоди. При цьому експерт навмисно детально не розписує дій велосипедиста ОСОБА_13 згідно з чинними ПДР і не дає оцінки, що саме від його неправомірних дій сталася ДТП.

Вважає, що при умові дотримання велосипедистом ОСОБА_13 чинних ПДР нічого б не трапилося. Саме його порушення призвело до таких трагічних наслідків.

Також зазначає, що сума витрат на правову допомогу є явно завищеною. При цьому суд першої інстанції нічим не аргументував у вироку, якими саме доказами підтверджено саме такий розмір правової допомоги на суму 58 300 грн.

Стосовно цивільних позовів сторона захисту вважає, що теж є необхідність скерувати справу на новий розгляд, оскільки суми є явно завищеними та не мають відповідної аргументації, що додатково ставить під сумнів неупередженість суду при винесенні вироку. Більше того, цивільним позивачам доцільніше було б звернутися за відшкодуванням витрат зі страхової компанії.

Представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 20 червня 2024 року подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 без задоволення. В обґрунтування поданих заперечень представник потерпілих вказує, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 був скерований за територіальною підсудністю місця вчинення кримінального правопорушення, а саме до Старосамбірського районного суду Львівської області. Однак, з огляду на те, що на момент скерування обвинувального акту до суду першої інстанції штатна чисельність суддів Старосамбірського районного суду Львівської області складала чотири судді, з яких три посади судді були вакантні, а одна суддя під час досудового слідства розглядала клопотання у цьому кримінальному провадженні, що в силу ст. 76 КК України виключає її участь під час судового розгляду, ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 березня 2020 року подання голови Старосамбірського районного суду Львівської області було задоволено та матеріали справи з обвинувальним актом у кримінальному провадженні справа №455/338/20 про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України направлено на розгляд до Самбірського міськрайонного суду Львівської області.

Зазначає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину в повній мірі стверджується здобутими доказами, зокрема, висновком судової інженерно-транспортної експертизи №15/2/207 від 21 лютого 2020 року, якою встановлено порушення ПДР як водія автомобіля «Рено Трафік», так і велосипедиста, про що зазначає у своїй скарзі захисник, однак вказаним висновком додатково встановлено, що допущені ОСОБА_7 порушення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди, яку обвинувачений мав змогу уникнути, виконавши вимоги п.п. 1.10 в частині термінів: «безпечна дистанція», «обгін», «перешкода для руху», «перехрестя», «пішохідний перехід», п.п. 13.1 та 14.6 а), в) чинних ПДР, для дотримання яких в нього не було завад технічного характеру.

Вказує, що твердження захисника щодо проведення низки слідчих дій без участі адвоката є безпідставними, оскільки передбачений ч. 2 ст. 286 КК України злочин відноситься до тяжких злочинів, відтак участь захисника не є обов`язковою, такий бере участь у слідчих діях лише в тому випадку, коли підозрюваний, обвинувачений наполягає на його участі. При цьому доказів здійснення тиску на обвинуваченого адвокатом ОСОБА_6 не надано.

Також адвокат ОСОБА_9 вказує, що подані ним докази щодо обсягу наданих правничих послуг, інформація щодо характеру та обсягу виконаної ним роботи в повній мірі відповідають критерію розумності та часу, витраченого ним на виконання відповідних робіт та надання послуг. Стосовно тверджень про необґрунтоване звернення потерпілих з цивільним позовом до обвинуваченого, а не до страховика, то згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

08 січня 2025 року представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 подав доповнення до поданих заперечень на апеляційну скаргу, у яких вказує, що нерегульований наземний пішохідний перехід може позначатися як дорожніми знаками 5.38.1-5.41.2, так і дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3. При цьому ПДР не містить застережень щодо того, що пішохідний перехід в обов`язковому порядку позначається дорожніми знаками та дорожньою розміткою одночасно. Тобто у разі відсутності дорожніх знаків учасникам дорожнього руху, за наявності дорожньої розмітки, слід керуватися дорожньою розміткою.

Окрім цього, у розумінні п. 1.10 ПДР населений пункт характеризується наявністю забудованої території. Як вбачається з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 5 вересня 2019 року, на ділянці дороги в с. Городисько Самбірського району Львівської області зі сторони м. Добромиль в напрямку с. Нове Місто на відрізку біля будинку №43, де мала місце указана ДТП, наявні житлові будинки, що свідчить про наявність населеного пункту. Водночас, обвинувачений ОСОБА_7 отримав посвідчення водія у жовтні 2018 року, є уродженцем і жителем с. П`ятниця Самбірського району Львівської області, яке територіально розташоване від місцевості, де сталася ДТП, на відстані орієнтовно 10 км. Дорожньо-транспортна пригода відбулася незадовго після проведених ремонтних робіт на вказаній ділянці дороги, на якій до ремонтних робіт були розміщені дорожні знаки «Населений пункт», «Пішохідний перехід» і «Нерегульоване перехрестя нерівнозначних доріг». Сторона захисту переконана, що ОСОБА_7 , як уродженцю та жителю с. П`ятниця Самбірського району Львівської області, та водію зі стажем достеменно було відомо про розташовані у вказаній місцевості пішохідний перехід та наявність нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг.

Представник потерпілого зазначає, що враховуючи вимоги ДСТУ, за якими горизонтальна дорожня розмітка наноситься на дорожньому полотні із розрахунку видимості для водіїв на відстані 135 м у зоні поза населеним пунктом, навіть за відсутності дорожнього знак 5.38.1 за наявності горизонтальної розмітки 1.14.1 свідчить про те, що як мінімум за 135 м. до пішохідного переходу ОСОБА_7 було відомо про наявність пішохідного переходу, ближче, ніж за 50 м, перед яким у населеному пункті і 100 м - поза населеним пунктом в силу вимог п. п. в) п. 14.6 ПДР обгін заборонено. Не зважаючи на наявність пішохідного переходу, ОСОБА_7 розпочав маневр обгону, який з урахуванням місця зіткнення транспортних засобів, а також швидкості, яку може розігнати велосипед, а також встановлену швидкість автомобіля орієнтовно 90 км/год., очевидно здійснив порушення вимог п. 14.6 ПДР. Згідно з висновком експерта від 21 лютого 2020 року №15/2/207 встановлено, що з технічної точки зору причиною настання цієї дорожньо-транспортної пригоди стали як невідповідаючі вимогам п.п.1.10 в частині термінів: «безпечна дистанція», «обгін», «перешкода для руху», «перехрестя», пішохідний перехід, 13.1 та 14.6 а), в) ПДР дії водія автомобіля ОСОБА_18 , який в забороненому місці приступив до виконання маневру обгону попутного транспортного засобу велосипедиста, так і не відповідачі вимогам п. 10.1 ПДР дії велосипедиста ОСОБА_13 , який, виконуючи маневр лівого повороту, не переконався у його безпечності. Попри те, що вказаним висновком встановлено порушення Правил дорожнього руху як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_13 , що перебувають у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди, однак у разі дотримання ОСОБА_7 наведених вище вимог ПДР, дорожньо-транспортна пригода, яка призвела до непоправних наслідків у виді смерті, не настала б.

Стосовно тверджень захисника в частині необґрунтованого звернення потерпілих з цивільним позовом до обвинуваченого, а не до страховика, то на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 не була застрахована. Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги та відхилив як неналежний та недопустимий доказ Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу «Пряме врегулювання до автоцивілки» №06-TR від 5 вересня 2019 року, укладений зі Страховою компаніє. «Альфа Гарант», оскільки до цього договору не долученого чинного станом на 5 вересня 2019 року Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав частково, просив скерувати справу на новий розгляд.

Представник потерпілих ОСОБА_9 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та поданих на неї заперечень з доповненнями, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також письмовими доказами: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 05 вересня 2019 року зі схемою до нього та фото таблицею; протоколом огляду трупа ОСОБА_13 від 06 вересня 2019 року; лікарським свідоцтвом про смерть №74/19 від 06 вересня 2019 року; висновком судово-медичної експертизи №74/19 від 06 вересня 22 жовтня 2019 року; висновком судово-медичного експерта-токсиколога №3487/2019-гвід 24 вересня 25 вересня 2019 року; висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №7, складеного 05 вересня 2019 року, згідно з яким у ОСОБА_7 ознак сп`яніння не виявлено; висновком судово-медичної (токсилогічної) експертизи №3517/2019-г від 26 вересня-27 вересня 2019 року, відповідно до якого у крові ОСОБА_7 не виявлено етилового, метилового, пропілового, бутилового та амілового спиртів; висновком судової інженерно-транспортної експертизи № 1/1110 від 03 жовтня 2019 року із фотоматеріалами; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 1/1226 від 28 листопада 2019 року із фотоматеріалами та схемою взаємного розміщення автомобіля «Рено Трафік», р.н. НОМЕР_1 , та велосипеда в момент зіткнення; листом Новоміської сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 11 вересня 2019 року за №298/02-26 щодо місця вчинення цієї ДТП; протоколом проведення слідчого експерименту від 22 січня 2020 року за участю ОСОБА_7 ; протоколом проведення слідчого експерименту від 22 січня 2020 року за участю свідка ОСОБА_15 ; протоколом проведення слідчого експерименту від 22 січня 2020 року за участю свідка ОСОБА_16 ; висновком судової інженерно-транспортної експертизи № 15/2/207 від 21 лютого 2020 року; постановою від 05 вересня 2019 року про визнання речовими доказами автомобіля «Рено Трафік» р.н. НОМЕР_1 та велосипеда марки «Ескорт» червоного кольору, двох фрагментів, відламаних від заднього світловідбивача велосипеда ОСОБА_13 , та прилучення їх до кримінального провадження, зміст яких детально викладений у вироку суду.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 .

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про неповноту судового розгляду, оскільки суд не врахував горизонтальну дорожню розмітку перед ДТП, місце наїзду на велосипедиста, відсутність інформативних дорожніх знаків про населений пункт, пішохідний перехід та перехрестя, не встановив об`єктивну видимість пішохідного переходу з транспортного засобу, яким керував обвинувачений, не дослідив невідповідність дій велосипедиста вимогам ПДР та їх перебування у причинному зв`язку з ДТП, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, згідно з листом Новоміської сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 11 вересня 2019 року за №298/02-26, ділянка дороги, на якій 05 вересня 2019 року відбулося ДТП, проходить через населений пункт с.Городисько (ділянка дороги Нагірне-Добромиль); місце виникнення цієї ДТП знаходиться в межах с. Городисько на вул.Добромильській; вказана дорога є дорогою загального користування місцевого значення, перебуває на балансі Львівської ОДА.

У ході допиту в суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 зазначив, що по ходу руху керованого водієм ОСОБА_7 автомобіля дорожніх знаків не було. Вказана обставина знайшла підтвердження під час здійснення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та проведення слідчих експериментів з участю ОСОБА_7 , а також свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , котрі заявили, що по ходу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 ні інформаційно-вказівного дорожнього знаку 5.45 «Початок населеного пункту», ні заборонних знаків, які б обмежували швидкість, встановлено не було.

Втім, пунктом 8.1 Правил дорожнього руху визначено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. Згідно з п. 8.5 ПДР дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.

Таким чином, регулювання дорожнього руху здійснюється, у тому числі, за допомогою дорожньої розмітки, яка може використовуватись як окремо, так і разом з дорожніми знаками.

Водночас, відповідно до п. 1.10 ПДР пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.38.1 - 5.41.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3 пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.

В розділі 33 ПДР визначено такі знаки, як 5.38.1 і 5.38.2 «Пішохідний перехід». Знак 5.38.1 встановлюється праворуч від дороги на ближній межі переходу, а знак 5.38.2 - ліворуч від дороги на дальній межі переходу. У свою чергу, в розділі 34 ПДР визначено дорожні розмітки 1.14.1, 1.14.2, 1.14.3 («зебра», у тому числі червоно-білого кольору) - позначають нерегульований і регульований пішохідний перехід на проїзній частині дороги чи на велосипедній доріжці.

Отже, нерегульований наземний пішохідний перехід може позначатися як і дорожніми знаками 5.38.1-5.41.2, так і дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3. При цьому, як слушно зауважує представник потерпілих, ПДР не містять застережень щодо того, що пішохідний перехід в обов`язковому порядку позначається дорожньою розміткою та дорожніми знаками одночасно.

З наведеного слідує, що у разі відсутності дорожніх знаків учасникам дорожнього руху, за наявності дорожньої розмітки, слід керуватися дорожньою розміткою.

Крім того, у розумінні п. 1.10 ПДР населений пункт характеризується наявністю забудованої території.

Як слідує з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 05 вересня 2019 року, ДТП мала місце в денну пору доби на ділянці дороги в с. Городисько Самбірського району Львівської області зі сторони м. Добромиль в напрямку с. Нове Місто на відрізку біля будинку №43 (власник ОСОБА_19 ). За узбіччям розташовано: праворуч с/г поле, ліворуч паркани, житлові будинки. На вказаній ділянці дороги будь-які знаки відсутні, в тому числі знак 5.47 «Початок населеного пункту» і знак, що попереджає про розташування пішохідного переходу та перехрестя доріг. Згідно з долученими до протоколу фототаблицями, на вказаному відрізку дороги дорожнє покриття асфальтоване, відремонтоване, сухе, з наявною горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР (а.с. 46-60, т. 2).

Відтак, згідно з указаним протоколом огляду, наявність на цьому відрізку дороги житлових будинків свідчить про наявність населеного пункту. Наведене не могло залишитись поза увагою водія ОСОБА_7 .

Більше того, обвинувачений ОСОБА_7 є уродженцем та жителем с. П`ятниця Самбірського району Львівської області, яке територіально розташоване на відстані близько десяти кілометрів від ділянки, де сталось ДТП. Дорожньо-транспортна пригода відбулась незадовго після проведення ремонтних робіт на вказаній ділянці дороги, на якій до ремонтних робіт були розміщені відповідні дорожні знаки, що інформують про населений пункт, пішохідний перехід та наявність нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг. При цьому ОСОБА_7 , який у жовтні 2018 року отримав посвідчення водія, мав певний водійський стаж та, з огляду на близькість його місця проживання, неодноразово мав проїжджати відрізок дороги, де відбулась ДТП, і знати, що вказана ділянка дороги припадає на с. Городисько, а також знати, що у цьому селі є пішохідний перехід та нерегульоване перехрестя нерівнозначних доріг.

З фототаблиці до протоколу огляду вбачається, що на вказаній ділянці дороги наявне свіжонанесене покриття горизонтальної дорожньої розмітки «зебри».

ДСТУ 2587-94 визначені технічні вимоги щодо нанесення дорожньої розмітки, відповідно до п. 2.1.1 яких нормативні значення відстані видимості горизонтальної і вертикальної розміток для різних швидкостей руху вдень наведено в табл. 6, згідно з якою за максимально дозволеної швидкості легкового автомобіля в 90 км/год відстань видимості горизонтальної відмітки становить 135 м.

Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 22 січня 2020 року, за участі ОСОБА_7 , проїжджаючи горизонтально рівну та пряму ділянку дороги, яка розташована в с. Городисько, ОСОБА_7 рухався зі швидкістю приблизно 90 км/год. На той час вказана ділянка автодороги була порожньою. Орієнтовно 100 м перед собою ОСОБА_7 в первинний момент побачив велосипедиста, який рухався в попутному з ним напрямку приблизно по середині правої смуги руху смуги руху його автомобіля. Після цього, по мірі наближення до велосипедиста, за відсутності будь-якого транспорту на зустрічній (лівій) смузі руху, водій ОСОБА_7 приступив до маневру обгону велосипедиста, виїжджаючи на зустрічну смугу руху. В той момент, коли водій ОСОБА_7 здійснював виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху, то велосипедист не змінюючи напрямку свого руху, продовжував рухатись прямолінійно по середині смуги руху, не оглядаючись. Рухаючись по зустрічній смузі руху, ОСОБА_7 побачив, що попереду нього розташований пішохідний перехід, місцерозташування якого не позначено відповідним дорожнім знаком, а за пішохідним переходом розташоване Т-подібне перехрестя нерівнозначних доріг, місцерозташування якого не позначено відповідним дорожнім знаком. Наближаючись до велосипедиста, який продовжував рухатись прямолінійно, водій виявив, що вказаний велосипедист раптово, не подаючи ніяких жестів, починає виконувати маневр повороту ліворуч. Уникаючи наїзду на велосипедиста, ОСОБА_7 почав гальмувати та посигналив, однак велосипедист продовжував виконувати розпочатий маневр. Через занадто малу відстань між автомобілем та велосипедом, в момент початку виконання останнім маневру лівого повороту, водію ОСОБА_7 уникнути наїзду не вдалося.

Під час проведення слідчого експерименту, за участю водія ОСОБА_7 встановлено, що в той момент, коли ОСОБА_7 вперше звернув увагу на велосипедиста, що рухається попереду в попутному з ним напрямку, у межах смуги його руху, то взаємне розташувати на проїзній частині дороги керованого ним автомобіль «Renault Trafic» та велосипеда ОСОБА_20 було таким: відстань (дистанція) від передньої сторони вказаного автомобіля до задньої частини велосипеда становила 154,0 м., при цьому, велосипедист ОСОБА_13 рухався таким чином, що відстань (боковий інтервал) від рами велосипеда до осьової лінії дорожньої розмітки становить 1,4 м., а відстань (боковий інтервал) від лівого борту автомобіля до цієї ж лінії дорожньої розмітки, становить 0,6 м. В той момент, коли ОСОБА_7 виконуючи маневр обгону велосипедиста, почав перетинати осьову лінію дорожньої розмітки, відстань від передньої частини керованого ним автомобіля до задньої частини велосипеда ОСОБА_13 , становила 53,2 м.

Також у ході цього слідчого експерименту встановлено, що в той момент, коли водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стадії виконання маневру обгону і знаходячись повністю на смузі зустрічного руху виявив, що велосипедист раптово почав здійснювати маневр лівого повороту, відстань (дистанція) від передньої сторони вказаного автомобіля до задньої частини велосипеда становила 7,1 м.

Згідно з висновком №1/1225 судової автотехнічної експертизи, проведеної від 20 грудня 2019 року, під час руху в юзовому стані автомобіль погасив частину дійсної швидкості в розмірі 84…88 км/год, в залежності від коефіцієнту зчеплення протектору його шин з покриттям контактуючої поверхні дороги та виходячи з довжини переміщення центру мас вказаного загальмованого автомобіля відносно зафіксованих гальмівних слідів його коліс, залишених на місці ДТП. Дійсна швидкість автомобіля перед гальмуванням складала дещо більшу величину, так як частина кінетичної енергії автомобіля була погашена під час наїзду на велосипедиста, а частина слідів гальмування могла і не відобразитися на покритті контактуючої з колесами автомобіля поверхні.

Відповідно до висновку №1/1226 судової-трасологічної експертизи, проведеної від 28 листопада 2019 року, зіткнення автомобіля марки «Renault Trafic», р.н.з. НОМЕР_1 , з велосипедом відбулося в місці, яке передує зафіксованим уламкам заднього світловілбивача велосипеда, в межах зафіксованих слідів гальмування на лівій стороні дороги по напрямку руху до с. Нове Місто. Встановити чи зіткнення з велосипедом відбулося на проїзній частині дороги, чи зліва за і межами, не видається можливим. В цій дорожній ситуації мало місце поперечне зіткнення транспортних засобів і повздовжні осі автомобіля «Renault Trafic» з велосипедом в початковий момент зіткнення знаходилися під кутом, який наближений до 70…80 градусів; контактування відбулось між передньою стороною автомобіля «Renault Trafic», p.н.з. НОМЕР_2 , та лівою стороною велосипеда і велосипедиста ОСОБА_13 , котрий рухаючись в попутному напрямку, здійснював маневр повороту ліворуч, тобто рухався відносно водія автомобіля справа на ліво.

Ураховуючи вимоги ДСТУ, за якими горизонтальна дорожня розмітка наноситься на дорожньому полотні із розрахунку видимості для водіїв на відстані 135 м у зоні поза населеним пунктом, навіть за відсутності дорожнього знаку 5.38.1 за наявності горизонтальної розмітки 1.14.1 свідчить про те, що як мінімум за 135 м до пішохідного переходу ОСОБА_7 було відомо про наявність пішохідного переходу, ближче ніж за 50 м перед яким у населеному пункті і 100 м - поза населеним пунктом в силу вимог п.п.в) п.14.6 ПДР обгін заборонено. Незважаючи на наявність пішохідного переходу, ОСОБА_7 розпочав маневр обгону, який, з урахуванням місця зіткнення транспортних засобів, а також швидкості, яку може розігнати велосипед, та встановлену швидкість автомобіля орієнтовно в 90 км/год, очевидно здійснив в порушення вимог п.14.6 ПДР.

Хоч висновком експерта від 21 лютого 2020 року №15/2/207 встановлено, що швидкість руху, з якою водій ОСОБА_7 вів керований автомобіль, безпосередньо перед пригодою не суперечила максимально допустимій швидкості руху в місці скоєння цієї ДТП, однак виснувано, що останній повинен був керуватись вимогами п.п.1.10 в частині термінів: «безпечна дистанція», «обгін», «перешкода для руху», «перехрестя», «пішохідний перехід», 13.1 та 14.6 а), в) ПДР. Висновком встановлено також, що в цій дорожній ситуації велосипедист ОСОБА_13 повинен був керуватись вимогами п.п.6.7, 10.1 та 11.14 ПДР. В цій дорожній ситуації технічна можливість водієм автомобіля ОСОБА_7 уникнути цієї ДТП наїзду на велосипедиста ОСОБА_13 - визначалась виконанням ним вимог п.п.1.10 в частині термінів: «безпечна дистанція», «обгін», «перешкода для руху», «перехрестя», «пішохідний перехід», 13.1 та 14.6 а), в) ПДР, для дотримання яких в нього не було завад технічного характеру. В цій дорожній ситуації дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п.1.10 в частині термінів: «безпечна дистанція», «обгін», «перешкода для руху», «перехрестя», «пішохідний перехід», 13.1 та 14.6 а), в) ПДР і вказаний факт невідповідності дій знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням цієї пригоди. В цій дорожній ситуації дії велосипедиста ОСОБА_13 не відповідали вимогам п.10.1 ПДР і вказаний факт невідповідності дій знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням цієї пригоди; не відповідали вимогам п.п.6.7 та 11.14 ПДР, однак вказаний факт невідповідності дій не знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням цієї пригоди. З технічної точки зору причиною настання цієї дорожньо-транспортної пригоди стали як невідповідаючі вимогам п.п.1.10 в частині термінів: «безпечна дистанція», «обгін», «перешкода для руху», «перехрестя», «пішохідний перехід», 13.1 та 14.6 а), в) ПДР дії водія автомобіля ОСОБА_7 , який в забороненому місці приступив до виконання маневру обгону попутного транспортного засобу велосипедиста, так і не відповідаючі вимогам п.10.1 ПДР дії велосипедиста ОСОБА_13 , який виконуючи маневр лівого повороту, не переконався у його безпечності.

Таким чином, за наявності завчасної поінформованості за допомогою горизонтальної розмітки щодо пішохідного переходу, ОСОБА_7 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, грубо проігнорувавши норми Правил дорожнього руху в частині вимог щодо здійснення обгону в зоні пішохідного переходу та дотримання безпечної дистанції, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків у вигляді смерті, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 ставиться у провину порушення положень не лише п.14.6, а й п. 1.5, п.1.10, п. 13.1 ПДР, що формує собою склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, вина останнього у порушенні яких доводиться сукупністю перевірених судом першої інстанції доказів, у тому числі висновком експерта від 21 лютого 2020 року №15/2/207.

Попри те, що у висновку експерта вказано також про невідповідність дій велосипедиста ОСОБА_21 вимогам п. 10.1 ПДР, і сторона захисту переконана, що такі порушення були залишені поза увагою, колегія суддів зазначає, що оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно-небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку.

З огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 , як встановлено висновком експерта та сукупністю інших доказів, порушив вимоги ПДР щодо здійснення обгону перед пішохідним переходом у населеному пункті, а також безпосередньо перед нерегульованим перехрестям нерівнозначних доріг, не дотримався безпечної дистанції, апеляційний суд доходить висновку, що у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП перебувають саме дії водія автомобіля «Рено Трафік», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , адже у випадку дотримання ним указаних вимог ПДР, дорожньо-транспортна пригода, яка призвела до непоправних наслідків у вигляді смерті велосипедиста ОСОБА_21 , не настала б.

Що стосується апеляційних вимог адвоката про порушення права ОСОБА_7 на захист, то забезпечення права на захист це правове положення, згідно з яким посадові особи, котрі здійснюють кримінальне провадження, зобов`язані забезпечити підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, виправданому сукупність процесуальних прав, завдяки яким останні отримують можливість захищатися від підозри чи обвинувачення.

Згідно з положеннями ст. 20 КПК України забезпечення права на захист реалізується як особисто підозрюваним, обвинуваченим, виправданим та засудженим, так і за допомогою захисника.

Статтею 52 КК України визначено випадки обов`язкової участі захисника, серед яких, зокрема, участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, з огляду на санкцію статті та з урахуванням вимог ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, відтак участь захисника не є обов`язковою, такий бере участь у слідчих діях, судовому розгляді лише тоді, коли підозрюваний, обвинувачений наполягає на його участі.

З огляду на те, що ОСОБА_7 погодився брати участь у слідчих діях, зокрема і у проведенні слідчого експерименту від 22 січня 2020 року, у відсутності захисника, враховуючи, що залучення захисника у цьому кримінальному провадженні є добровільним, а не імперативним, колегія суддів доходить висновку, що право Дзюб`яка на захист не було порушено.

У свою чергу, ст. 20 КПК України гарантує забезпечення права на захист підозрюваному, обвинуваченому, виправданому та засудженому, відтак підстав вважати, що порушено право свідків на захист, немає.

Неспроможними є доводи захисника щодо проведення досудового розслідування з порушенням правил підслідності, оскільки досудове розслідування проводилось слідчим відділенням Старосамбірського відділення поліції Самбірського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, за процесуального керівництва Старосамбірського відділу Самбірської місцевої прокуратури, що відповідає вимогам ст. 216 КПК України.

Стосовно розгляду справи неуповноваженим судом, як про це зазначає захисник, то матеріали справи №455/338/20 були скеровані для розгляду до Самбірського міськрайонного суду Львівської області ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 березня 2020 року за результатами розгляду подання голови Старосамбірського районного суду Львівської області, з огляду на неможливість утворити склад суду для судового розгляду цього кримінального провадження у Старосамбірському районному суді. Наведене узгоджується з вимогами ст. 34 КПК України, відтак ці доводи адвоката є безпідставними.

Щодо тверджень захисника в частині необґрунтованого звернення потерпілих з цивільними позовами до обвинуваченого, а не до страховика, то вказані аргументи не є непереконливими.

Так, ст. 62 КПК України передбачено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви до органу досудового розслідування або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цих вимог закону під час вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції дотримано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 звернулися з цивільними позовами до ОСОБА_7 у межах кримінального провадження. Під час судового розгляду потерпілі та їхній представник підтримали свої цивільні позови у повному обсязі та просили їх задовольнити.

При цьому, як слушно зауважує представник потерпілого, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 не була застрахована.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги та відхилив як неналежний та недопустимий доказ Договір добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» №06-TR від 05 вересня 2019 року, укладений зі Страховою компанією «Альфа Гарант», оскільки до цього Договору не долучено чинного станом на 05 вересня 2019 року Договору Обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно вирішив цивільний позов потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у межах їхніх позовних вимог, стягнувши заподіяну йому матеріальну та моральну шкоду із обвинуваченого ОСОБА_7 .

Стосовно розміру стягнутої з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди, то такий судом першої інстанції задоволений правомірно, адже потерпілою надано підтвердження понесених нею витрат на поховання та спорудження пам`ятника на суму 82 700 гривень.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо завищеного розміру стягнення з ОСОБА_7 коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , то такі є безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Така позиція колегії суддів узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 27 жовтня 2022 року у справі № 200/1437/18, від 15 листопада 2022 року у справі № 635/6067/19, від 16 лютого 2023 року у справі №289/1825/19.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Мотивуючи своє рішення в частині вирішення цивільного позову, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовів.

Слід зазначити, що цивільні позивачі (доньки загиблого) втратили будь-який зв`язок з батьком з часу його смерті, було порушено звичний для них зв`язок з рідною людиною. Цивільним позивачам завдано значних душевних страждань, пов`язаних зі смертю батька, безповоротна втрата якого спричинила та спричинятиме у подальшому їм психологічне напруження та розчарування, оскільки рідна людина (батько) більше не братиме участь у їх житті. Вони назавжди втратили батька, якого їм інша особа замінити не зможе, незаконні дії ОСОБА_7 позбавили їх позитивних емоцій, викликах спілкуванням з батьком.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_10 зазнала значних душевних страждань, адже батько був опорою для всієї їхньої сім`ї. Після її розлучення з чоловіком батько дбав про неї та двох її доньок, їздив на заробітки, щоб допомогти їй матеріально з вихованням дітей. Зазначає, що у батька була важка доля його з сім`єю переселили на Донбас під час операції «Вісла» 1947 року; в батька не було ні дитинства, ні юності, оскільки з малих років він важко працював, однак, не зважаючи на це, він до старості залишався здоровою людиною, мав лише невеликі проблеми з серцем. Батько продовжував вести повноцінне життя, працював на полі, допомагав свекрусі, двічі на тиждень привозив їй продукти. Вона сподівалась, що хоча б у старості батько зможе жити повноцінним спокійним життям, але через смертельне ДТП його не стало. Ця трагедія вплинула на все її життя. Окрім власної душевної болі, вона постійно відчуває постійний страх за життя своєї мами, як після смерті батька погано себе почуває, як фізично, так і морально. В неї почалась затяжна депресія, через що довелося звернутися до психотерапевта; з грудня 2019 року мама приймає антидепресанти. Також потерпіла вказує, що обвинувачений та його сім`я поводились дуже зверхньо, нічого їм не відшкодували. Така поведінка ще більше ранить її серце, оскільки вона відчуває вияв неповаги до її батька, який був надзвичайно хорошою людиною та не заслужив такої смерті.

ОСОБА_11 у цивільному позові вказала, що після смерті батька вона та її сини морально спустошені, ця безповоротна втрата принесла їм глибокі моральні страждання. Через отриманий стрес у неї погіршився сон, з`явився постійний стан пригніченості та страху за життя своїх близьких. Кожного дня вона відчуває тривогу, від цього з`явилась дратівливість, що негативно позначається на її повсякденному житті, спілкуванні з оточуючими людьми та професійній діяльності. Крім того, її син ОСОБА_22 , який є інвалідом з дитинства, мав проблеми з хребтом та ногами практично усе його життя, та який лише за моральної та матеріальної допомоги її батька встав на ноги, після загибелі дідуся став замкненим та відстороненим, їй важко знайти з ним спільну мову, вона відчуває постійний стрес через страх невідомості і неможливості вплинути на його моральний стан. Зазначає, що її батько був найкращою людиною, яку вона знає; через тісний емоційний зв`язок, який був між нею та її татом, ця втрата стала справжньою трагедією для неї та її сім`ї.

Враховуючи викладене, виходячи із вимог розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по 400 000 гривень кожній на відшкодування моральної шкоди. Такий розмір моральної шкоди, на думку колегії суддів, відповідає характеру кримінального правопорушення і глибині душевних страждань потерпілих.

Крім цього, апеляційний суд зауважує, що завдані потерпілим душевні страждання не мають грошового еквіваленту, понесені ними втрати не є майновими чи репутаційними, відтак такі не можуть бути підтверджені у звичному порядку. У кожному разі, моральна шкода є оціночним поняттям. Визначаючи суму грошового стягнення, колегія суддів виходить з того, що фізична втрата рідної людини є найбільшою з усіх можливих втрат.

Водночас, суд апеляційної інстанції критично оцінює твердження захисника з приводу завищення представником потерпілих ОСОБА_9 вартості наданих ним послуг та, як наслідок, безпідставності вироку суду в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних витрат на правову допомогу з огляду на таке.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.

Частина 1 ст. 124 КПК України передбачає, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі №753/10228/20, згідно з яким, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу представник потерпілих ОСОБА_9 посилається на те, що розмір витрат, понесених потерпілою ОСОБА_11 на правову допомогу відповідно до Договору, платіжних доручень та квитанцій, становить 58 300 гривень (а.с. 239-250, т. 2; а.с. 1-7, т. 3); розмір витрат, понесених потерпілою ОСОБА_10 на правову допомогу відповідно до Договору та платіжних доручень, становить 66 300 гривень (а.с. 8-30, т. 3).

При цьому, до поданих позовів та заяв про збільшення позовних вимог представником потерпілого були долучені ордер серії ЛВ №175800 від 18 травня 2020 року на надання правової допомоги ОСОБА_11 , ордер серії ЛВ №175799 від 15 травня 2020 року на надання правової допомоги ОСОБА_10 , акти прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт), платіжні доручення та квитанції, відповідно до яких потерпіла ОСОБА_11 сплатила адвокату ОСОБА_9 , згідно з Договором №31/10/19-1 від 31 жовтня 2019 року, гонорар в розмірі 58 300 гривень; потерпіла ОСОБА_10 сплатила адвокату ОСОБА_9 , згідно з Договором №29/10/19-1 від 29 жовтня 2019 року, гонорар у розмірі 58 300 гривень (а.с. 239-250, т. 2; а.с. 1-30, т. 3).

Саме такі суми витрат, підтверджені належними доказами, були стягнуті судом з обвинуваченого на користь потерпілих.

На підставі викладеного, апеляційний суд, всупереч твердженням захисника, зауважує на тому, що потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , на підтвердження понесених ними витрат на правову допомогу, були надані відповідні документи, які підтверджують факт оплати потерпілими гонорару адвокату ОСОБА_9 , оформлені у встановленому законом порядку, зокрема, платіжними дорученнями та квитанціями, внаслідок чого суд першої інстанції обґрунтовано повністю задовольнив вимоги потерпілої ОСОБА_11 в цій частині, а потерпілої ОСОБА_10 у цій частині задовольнив частково, та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі, який є обґрунтованим та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині винуватості ОСОБА_7 , в частині вирішення цивільних позовів та стягнення витрат на правову допомогу, захисником в його апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскарженого судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4