УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2025 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ;

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000367 від 25.07.2019, про обвинувачення ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вінниці, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працює, одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

за участі: прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Барського районного суду Вінницької області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до обвинувального акта, затвердженого прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні судового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 10.09.2020, ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до обвинувального акта приблизно на початку липня 2019 року, але не пізніше 22.07.2019, ОСОБА_3 об`єднався з невстановленою особою чоловічої статі з метою заволодіння шляхом обману чужим майном під приводом купівлі-продажу зернових культур. Вказаний злочинний план полягав у штучному створенні видимості здійснення підприємницької діяльності з купівлі-продажу зернових культур; відшуканні потенційних продавців та покупців зернових культур; введення вказаних осіб в оману стосовно добросовісності своїх намірів як покупця зернових, та наявності відповідного права володіти або розпоряджатись зерновими культурами; створення уявних обставин щодо придбання та продажу зернових культур та подальшому заволодіння грошовими коштами за них. Так, 22.07.2019 на виконання єдиного плану злочинної діяльності ОСОБА_3 та невстановлена особа, з мобільного номеру телефону НОМЕР_1 надіслала SMS повідомлення на мобільний номер НОМЕР_2 , належний ОСОБА_7 , який займався вирощуванням сільськогосподарської продукції, із пропозицією про закупівлю зерна пшениці за привабливою ціною. У ході наступного спілкування за вказаними номерами телефону невстановлена особа, яка представилась ОСОБА_8 , повідомила, що всі подальші дії з приводу купівлі-продажу зерна буде вирішувати його представник на ім`я ОСОБА_9 , надавши номер телефону останнього НОМЕР_3 . Під час розмови за вказаним номером телефону з чоловіком, що представлявся ОСОБА_9 , яким виявився ОСОБА_3 , останній підтвердив ОСОБА_7 свої наміри щодо придбання зерна пшениці, а також узгодив час, місце та порядок її завантаження та вивезення з місця зберігання. Реалізуючи спільний злочинний план, ОСОБА_10 приблизно о 10:00 23.07.2019 прибув у с. Сільниця Тульчинського району Вінницької області, де під час зустрічі та спілкування ввів ОСОБА_7 в оману щодо добросовісності своїх намірів, як покупця зернових, та підтвердив намір придбати зерно пшениці, домовившись, що розрахується із ОСОБА_7 того ж дня відразу після здачі зерна на елеватор, насправді не маючи наміру з ним розраховуватись. Після досягнення згоди про продаж зерна пшениці ОСОБА_3 направив на поле на територію Сільницької сільської ради Тульчинського району водія на автомобілі марки «Камаз», д.н.з. НОМЕР_4 , з причепом д.н.з. НОМЕР_5 , ОСОБА_11 , що не був обізнаний зі злочинними намірами ОСОБА_12 , який до 18:00 завантажив 27100 кг зерна пшениці, належного ОСОБА_7 . Після цього, ОСОБА_3 близько 19:00, зловживаючи довірою ОСОБА_7 , переконав останнього не їхати разом із ним на елеватор у смт Крижопіль для здачі зерна, а пообіцяв, що відразу після здачі зерна на елеватор розрахується із ОСОБА_7 , насправді не маючи наміру цього робити. У свою чергу, ОСОБА_7 , будучи впевненим у добросовісності намірів ОСОБА_3 , який представлявся ОСОБА_9 , залишився у с. Сільниця, а не направився разом із вантажним автомобілем на елеватор у смт Крижопіль Вінницької області для контролю вивантаження та отримання грошових коштів. Супроводивши автомобіль, завантажений зерном пшениці, належним ОСОБА_7 , до елеватору у смт Крижопіль по вул. О.Савченко, 6, ОСОБА_3 близько 22:40 розвантажив та продав зерно пшениці, яке попередньо придбав у ОСОБА_7 , не маючи наміру з ним розраховуватись. Після цього, близько 23:30 ОСОБА_3 зателефонував до ОСОБА_7 та повідомив про здачу зерна пшениці, а також запевнив, що привезе кошти 24.07.2019 у м. Тульчин і розрахується з ним, насправді не маючи наміру цього робити. Відразу після цього ОСОБА_3 вимкнув мобільні телефони, за якими розмовляв із ОСОБА_7 , зник у невідомому напрямку та за придбане у ОСОБА_7 зерно не розрахувався, таким чином заволодівши 27100 кг зерна пшениці, належного ОСОБА_7 , вартість якого згідно з висновком судової товарознавчої експертизи № 408 від 12.08.2019 становила 125915 грн, що у 131 раз перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, який у 2019 році становив 960,5 грн.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб та таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

У даному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_7 заявлено до ОСОБА_3 цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

03.12.2024 захисник ОСОБА_5 подав клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та закриття кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, яке відноситься до нетяжкого злочину. На даний час з моменту вчинення інкримінованого йому злочину минуло більше п`яти років, тобто закінчився строк давності, що є підставою для звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності та дає підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

03.12.2024 обвинувачений ОСОБА_3 подав клопотання, у якому вказав, що надає згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання, просив звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та закрити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав клопотання захисника, надав згоду на закриття кримінального провадження.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив про наявність підстав для закриття кримінального провадження, просив стягнути з обвинуваченого судові витрати та вирішити долю речових доказів.

Потерпілий ОСОБА_7 у судовому засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності, заперечує щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, роз`яснивши обвинуваченому ОСОБА_3 правові наслідки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, встановив таке.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що у разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність.

За змістом ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом.

Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення з підстав спливу строків давності (постанови Верховного Суду від 10.06.2021, справа № 640/11750/17, провадження № 51-6089км20; від 25.02.2021, справа № 192/3301/16-к; провадження № 51-3094км20 та інші).

Норми процесуального закону вказують на те, що суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, одна зі сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням, а отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям провадження у справі як під час підготовчого судового засідання, так і під час розгляду справи по суті в загальному порядку, керуючись статтями 12, 49 КК України (постанови Верховного Суду від 19.11.2019, справа № 345/2618/16-к; від 24.05.2018, справа № 200/4664/14-к та інші).

При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (пункт 2 цієї частини); десять років у разі вчинення тяжкого злочину (пункт 4 цієї частини).

Згідно з даними обвинувального акту, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, яке вчинено на початку липня 2019 року, але не пізніше 22.07.2019.

Санкцією ч. 2 ст. 190 КК України передбачено покарання у виді: штрафу від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Станом на час вчинення кримінального правопорушення, відповідно до положень ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, був злочином середньої тяжкості. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції станом на час вчинення) - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину середньої тяжкості і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України (у редакції на час постановлення ухвали), дане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини, і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

У даному кримінальному провадженні закінчився п`ятирічний строк давності, який передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч. 2 ст. 49 КК України); не вчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Таким чином, строк давності спливає і під час досудового розслідування, і під час судового провадження, і після проголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх перебіг. Якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження щодо цієї особи.

Початком перебігу строку давності є день, коли кримінальне правопорушення було вчинено: згідно з даними обвинувального акту на початку липня 2019 року, але не пізніше 22.07.2019.

Станом на 03.12.2024 (день подачі захисником клопотання про закриття кримінального провадження) з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, минуло більше як п`ять років.

З огляду на наведене, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений ст. 49 КК України, за вказане кримінальне правопорушення закінчився.

На час розгляду клопотання судом не встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 ухилявся від слідства чи суду, вчинив інші кримінальні правопорушення, відсутні відомості про переривання чи зупинення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, згідно з вимогами ч. 2 ст. 49 КК України.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17 наголосила, що звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Під час вирішення питання застосування положень ст. 49 КК України позиція потерпілого не є вирішальною щодо закриття і не є перешкодою до виконання імперативних вимог процесуального закону (постанова Верховного Суду від 03.06.2021 у справі № 344/7812/16-к).

Окрім цього, у постанові від 26.03.2020 у справі № 730/67/16-к колегією суддів ККС зроблено висновок про те, що передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Оскільки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, закон надає право обвинуваченому заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_3 , хоч і не визнав свою вину в інкримінованому діянні, не заперечив проти закриття провадження з відповідних підстав, його захисник подав клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, яке повністю підтримав обвинувачений у судовому засіданні.

З`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_3 та впевнившись у його добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд дійшов висновку, що клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження підлягає задоволенню.

Судом було роз`яснено обвинуваченому суть обвинувачення, підстави звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження, таким чином з огляду на викладені вище положення закону та правові висновки Верховного Суду, заперечення потерпілого щодо закриття кримінального провадження, невизнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Тому клопотання сторони захисту слід задовольнити, звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Стосовно заявленого потерпілим цивільного позову суд зазначає таке.

Порядок вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК України.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК України, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути ухвалене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Вирішення цивільного позову під час звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження суперечить вказаним вище нормам закону.

На підставі системного аналізу зазначених норм КПК України, суд дійшов висновку, що цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження; вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. У зв`язку із закриттям кримінального провадження на підставах, що встановлені КПК України, суд роз`яснює цивільному позивачеві його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.

Вказане узгоджується з висновками Верховного суду, що викладені у постанові від 23.06.2022 у справі № 204/2626/21 (провадження № 51-5123км21) та постанові від 10.08.2021 у справі № 161/694/20 (провадження № 51-811км21).

У зв`язку зі звільненням обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, право потерпілого на звернення до суду з цивільним позовом про стягнення шкоди, не порушується, бо за змістом ст. 128 КПК України закриття кримінального провадження не перешкоджає пред`явленню позову у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України, одним із видів процесуальних витрат є витрати, пов`язані із залученням експертів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України).

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, у тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 203/241/17 у постанові від 12.09.2022.

З огляду на викладене, процесуальні витрати на залучення експертів, що понесені органом досудового розслідування, слід віднести на рахунок держави.

На виконання положень ч. 4 ст. 174 КПК України суд дійшов висновку про необхідність скасування арешту, що був накладений у ході досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області.

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та ст. 49 КК України, керуючись ст. 284, 288, 369-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Звільнити ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Речові докази: камуфляжні штани з емблемою «FSBN»; футболку сірого кольору з емблемою «S.Oliver»; камуфляжну жилетку з емблемою «Bershka», повернути володільцю ОСОБА_3 .

Скасувати арешт, що накладений хвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2020 на: камуфляжні штани з емблемою «FSBN»; футболку сірого кольору з емблемою «S.Oliver»; камуфляжну жилетку з емблемою «Bershka».

Процесуальні витрати на проведення експертизи віднести на рахунок держави.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без розгляду.

Роз`яснити потерпілому ОСОБА_7 , що залишення цивільного позову без розгляду не перешкоджає зверненню до суду із аналогічним позовом у порядку цивільного судочинства.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя