Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

3 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваної ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2024 у відкритті провадження за скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваної ОСОБА_7 на бездіяльність прокурорів Офісу Генерального прокурора відмовлено.

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що скарга захисника з огляду на її вимоги не може бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки таке оскарження не передбачене КПК України.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати і постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Захисник викладає зміст статей Конституції України, якими гарантовані права на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, на захист прав і свобод людини і громадянина, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Також посилається на висновки у постанові Верховного Суду України від 12.10.2017 у справі № 757/49263/15-к, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 243/6674/17-к, у відповідності з якими у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення ч.3 ст.309 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи ч.4 ст.399 КПК України. З огляду на це вважає, що ухвала слідчого судді постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, зокрема, ст.ст.9, 303, 370 КПК України, оскільки не відповідає критеріям законності, обґрунтованості і вмотивованості, позбавляє доступу до суду та ефективного юридичного захисту.

Захисник викладає доводи на підтвердження тих обставин, що сторона обвинувачення незаконно повідомила ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, і категорично наполягає на тому, що його підзахисна під час митного оформлення у режимі тимчасового ввезення літака «Boeing 747-400» діяла в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України, а тому відсутня подія кримінального правопорушення.

Також стверджує про наявність сумнівів в об`єктивності та неупередженості слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні, оскільки досудове розслідування тривало майже три роки. Наслідком надмірної тривалості досудового розслідування стало закінчення строку досудового розслідування, визначеного ч.4 ст.219 КПК України в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018, який діяв на той час, і строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становив 12 місяців. Отже, згідно з абз.18 ч.1 ст.284 КПК України в редакції Закону, який діяв до набрання чинності Законом № 3509-ІХ від 08.12.2023, слідчий, прокурор зобов`язані були закрити кримінальне провадження, чого здійснено не було. Відтак, повідомлення ОСОБА_7 про підозру відбулося всупереч вимогам ст.22 Конституції України, якою конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Захисник вважає, що слідчий суддя позбавив сторону захисту права оскаржити повідомлення про підозру, складене з порушенням правила про зворотну дію закону у часі. Після цього наводить теоретичні міркування поняття «кримінальна відповідальність», практику Європейського суду з прав людини в контексті правової визначеності та права на доступ до суду, а також суб`єктивні думки стосовно нібито створення судовою системою ексклюзивних умов судового захисту прав і законних інтересів осіб з високим соціальним становищем за принципом привілею чи вибірковості. Додатково вказує, що слідчий суддя послався в ухвалі на нерелевантне судове рішення - постанову Верховного Суду від 26.03.2019 у справі № 807/1456/17, неправомірно послався на ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», проігнорував, що слідчі і прокурори зобов`язані були закрити кримінальне провадження, з чого робить висновок, що ухвала є актом дискримінації сторони захисту за соціальним походженням, а тому слідчий суддя порушив і вимоги ст.ст.75-81 КПК України, будучи упередженим та необ`єктивним. На користь цього свідчить і те, що ухвала датована 02.10.2024, що не відповідає дійсності, оскільки ухвала підписана 04.11.2024 і надіслана на адресу захисника через підсистему «Електронний суд» 04.11.2024. Враховуючи те, що згідно з ч.6 ст.371 КПК України усі судові рішення викладаються у паперовій та електронній формах, закон імперативно встановлює правило одночасного підписання тексту судового рішення як у паперовій, так і в електронній формі. Тож, відсутність підпису на дату ухвалення судового рішення і відсутність станом на 04.11.2024 у слідчого судді повноважень щодо розгляду цього провадження, свідчить про його незаконність, у тому числі через постановлення ухвали незаконним складом суду та відмову у застосуванні норм Конституції України як норм прямої дії.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною, обґрунтованою і вмотивованою; перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді зі скаргою, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність прокурорів, яка полягає у відсутності дій щодо виконання обов`язку із закриття кримінальних проваджень № 0000917, № 0000768 щодо ОСОБА_7 на підставі абз.18 ч.1 ст.284 КПК України, п.10 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування; зобов`язати прокурорів закрити вказані кримінальні провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник викладав доводи, аналогічні тим, що містяться в апеляційній скарзі.

Відмовляючи у відкритті провадження, слідчий суддя послався на положення ст.303 КПК України, яка містить вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, і з огляду на вимоги захисника зазначив в ухвалі, що повноваження слідчого судді при розгляді скарги зводяться до права на зобов`язання сторони кримінального провадження, якою є слідчий, прокурор, розглянути клопотання. Проте рішення по суті слідчий, прокурор приймають самостійно, оскільки згідно з ч.1 ст.36, ч.5 ст.40 КПК України вони є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, частиною 1 статті 303 КПК України встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Зокрема, предметом оскарження може бути бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Згідно з ч.2 ст.303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Зміст та вимоги скарги ОСОБА_6 свідчать, що предмет оскарження явно виходить за межі судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні відповідно до повноважень слідчого судді.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як правильно зазначив в ухвалі слідчий суддя, прокурор, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, і зобов`язання прокурора прийняти конкретне процесуальне рішення виходить за межі повноважень слідчого судді. До того ж, вимога про визнання бездіяльності прокурора протиправною не узгоджується з положеннями ч.2 ст.307 КПК України, якою передбачено, про що може бути ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги.

Щодо постанов Верховного Суду України та Верховного Суду, про які йдеться в апеляційній скарзі, то вони містять висновки про застосування норм права, ухвалені у справах, правовідносини в яких не є подібними правовідносинам у даному провадженні, і не є релевантними до цього судового провадження.

Стосовно тверджень про невідповідність ухвали вимогам ст.370 КПК України необхідно зауважити, що цією нормою визначено загальні критерії судового рішення, у той час як форма ухвала має певні особливості в залежності від питання, яке вирішується.

Слідчим суддею вирішувалося виключно те, чи підлягає розгляду скарга ОСОБА_6 з урахуванням предмета оскарження. А тому незрозуміло, які докази мали бути оцінені з точки зору належності, допустимості і достовірності, тощо, при тому, що докази в судовому провадженні відсутні, взагалі.

Доводи захисника про необґрунтованість підозри та порушення процедури повідомлення про підозру не перевіряються судом апеляційної інстанції, оскільки оскаржують за іншою процедурою, а не шляхом оскарження бездіяльності прокурора.

При цьому висновки про те, що ухвала слідчого судді є актом дискримінації сторони захисту за соціальним походженням, з чого захисник підсумовує, що слідчий суддя допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, адже був упередженим та необ`єктивним, є його суб`єктивною думкою.

Ухвала слідчого судді постановлена 02.10.2024 і підписана слідчим суддею. Направлення ухвали через підсистему «Електронний суд» 04.11.2024 захиснику ніяким чином не впливає на її законність і не свідчить про її постановлення 04.11.2024. А твердження захисника, що закон імперативно встановлює правило одночасного підписання тексту судового рішення у паперовій та електронній формі, є його довільним тлумаченням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч.4 ст.304 КПК України слідчий суддя відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Тому рішення слідчого судді про відмову у відкритті провадження за скаргою захисника ОСОБА_6 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, і підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2024 року, якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваної ОСОБА_7 на бездіяльність прокурорів Офісу Генерального прокурора, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3