Номер провадження: 11-кп/813/1274/25
Справа № 504/267/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 21.01.2025, якою в межах к/п № 000265 від 22.10.2024 відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кілія Одеської обл., громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, 12.07.2024 звільненого з Арбузинської ВК умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.03.2025 включно, із визначенням застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 21.01.2025 призначено судовий розгляд зазначеного кримінального провадження, а також задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті до 21.03.2025 включно, з визначенням застави в сумі 121 120 грн, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Водночас, суд відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою та цілодобовий домашній арешт.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, відомості про особу обвинуваченого та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому суд вказав, що запропонований стороною захисту запобіжний захід не зможе в достатній мірі запобігти вказаним ризикам за недоведеністю обставин, які б давали підстави для зміни обвинуваченому виду запобіжного заходу. Водночас, суд, керуючись ч. 5 ст. 182, ст. 183 КПК України, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення обвинуваченому застави до 40 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодилася із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість з огляду на те, що:

- заявлені прокурором ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутні, є припущенням, зокрема, відсутні законні підстави вважати, що обвинувачений буде переховуватися від органу досудового розслідування та суду, ризики незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення або продовжування вчинення кримінального правопорушення, знищення, приховування або спотворення будь-яку із речей чи документів також не підтверджені належними доказами;

- суд 1-ої інстанції, всупереч ст. 196 КПК України, не обґрунтував неможливість застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в той час як він є військовослужбовцем, має постійне місце проживання, на обліку в наркодиспансері та психдиспансері не перебуває, а визначена судом застава для обвинуваченого та його родини є непомірно великою.

За таких обставин захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та ухвалити нове судове рішення про обрання йому запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

У судове засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_7 не з`явилась, повідомила про неможливість участі в апеляційному розгляді, в тому числі в режимі відеоконференції, у зв`язку із участю у призначений час у слідчому експерименті в м. Южному, водночас просила розглянути апеляційну скаргу за її відсутності, доводи скарги підтримала у повному обсязі, про що надіслала відповідне клопотання, а також просила здійснювати апеляційний розгляд без участі обвинуваченого у зв`язку із неможливістю проведення відеоконференції. Натомість прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення скарги, водночас не заперечував щодо розгляду скарги за відсутності обвинуваченого та захисника.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за його відсутності та відсутності захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Відтак, на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

З апеляційної скарги, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що призначено судовий розгляд наведеного к/п за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та остаточне рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_8 є особою, раніше судимою, а також можливу міру покарання, яка може йому загрожувати у разі визнання винуватим, зокрема, у вигляді позбавлення волі на строк від 3-х до 7-ми років, суспільну небезпеку інкримінованого злочину, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені, ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст.177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, який вчинив злочин у період умовно-дострокового звільнення, при цьому проходив у цей час військову службу за мобілізацією, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Також на думку колегії суддів продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань, з огляду на те, що судового розгляд справи перебуває на початковій стадії.

Як і наявні підстави стверджувати про існування ризику, передбаченого п. 5 ч.1 ст.177 КПК, з огляду на особу обвинуваченого, який раніше вчиняв корисливі кримінальні правопорушення, проте на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин.

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Отже, не відповідають дійсності посилання сторони захисту на недоведеність стороною обвинувачення існування в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки як вже раніше зазначалось, обґрунтовуючи необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції обґрунтовано послався на те, що до теперішнього часу такі ризики продовжують існувати, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд також відхиляє доводи захисника про необґрунтованість висновку суду 1-ої інстанції щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, та констатує, що висновок суду в цій частині є правильним, зроблений з урахуванням особи обвинуваченого та обставин інкримінуємого йому злочину, натомість захисником не було надано доказів, які б давали підстави для зміни обвинуваченому виду запобіжного заходу.

Що стосується доводів сторони захисту відносно непомірного розміру застави, апеляційний суд їх до уваги не приймає та зауважує, що суд 1-ої інстанції з урахуванням обставин кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 та особи обвинуваченого, зменшив йому раніше визначений розмір застави до 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. В даному випадку, визначений судом розмір застави не перевищує встановлений п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України для зазначеної категорії злочинів розмір, а тому на переконання апеляційного суду буде помірний та справедливим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які могли б стати підставою для скасування або зміни оскаржуваної ухвали апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п.1) ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 залишенню без змін, як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 21.01.2025 про продовження ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.03.2025 включно, із визначенням застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4