ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0003276 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець міста Луцька Волинської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2021 року за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, на даний час відбуває покарання у ДУ «Городоцький виправний центр № 131»,

засуджений за ч.1 ст.382 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднано до покарання, призначеного за даним вироком, невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 20 вересня 2021 року за ч.2 ст.286 КК України та остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання постановлено рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.

Згідно вироку суду, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2021 року, який набрав законної сили 18 серпня 2022 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Разом з тим, ОСОБА_7 , діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаного вироку суду та будучи ознайомлений з ним з метою невиконання вироку суду в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, вчиняв дії щодо його умисного невиконання.

Так, 26 квітня 2024 року о 13 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 керував транспортним засобом марки «Mitsubishi» моделі «Lancer», реєстраційний номер якого НОМЕР_1 та рухався поблизу будинку № 4 по вулиці Комунальна в місті Луцьку Волинської області, де за порушення ПДР України був зупинений поліцейським СРПП ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 , який виніс відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.121 КУпАП, оскільки ОСОБА_7 керував транспортним засобом, обладнаним засобами пасивної безпеки, та був не пристебнутим ременем безпеки, чим порушив п. 2.3в ПДР України.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2021 року у справі № 161/13881/21, який набрав законної сили 18 серпня 2022 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Разом з тим, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, достовірно знаючи про наявність вказаного вироку суду та будучи ознайомлений з ним з метою невиконання вироку суду в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України, вчиняв дії щодо його умисного невиконання.

Так, 20 травня 2024 року о 05 годині 58 хвилин, ОСОБА_7 керував транспортним засобом марки «Mitsubishi» моделі «Lancer», реєстраційний номер якого НОМЕР_1 та рухався по проспекту Перемоги у місті Луцьку Волинської області, де за порушення ПДР України був зупинений поліцейським взводу №1 роти №2 батальйону УПП у Волинській області ДПП ОСОБА_10 , який виніс відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки ОСОБА_7 керуючи транспортним засобом не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», а саме здійснив зупинку в зоні дії знаку, чим порушив п. 8.4в ПДР України.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2021 року у справі № 161/13881/21, який набрав законної сили 18 серпня 2022 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Разом з тим, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, достовірно знаючи про наявність вказаного вироку суду та будучи ознайомлений з ним з метою невиконання вироку суду в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України, вчиняв дії щодо його умисного невиконання.

Так, 04 червня 2024 року о 11 год 42 хв ОСОБА_7 керував транспортним засобом марки «Volkswagen» моделі «Passat», реєстраційний номер якого НОМЕР_2 та рухався по дорозі Н22 Устилуг-Луцьк-Рівне 127 км + 700 м Луцького району Волинської області, де за порушення ПДР України був зупинений інспектором взводу №1 роти №1 батальйону УПП у Волинській області ДПП ОСОБА_11 , який виніс відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ст.125 КУпАП, оскільки ОСОБА_7 керував транспортним засобом без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом, чим порушив п.9.8 ПДР України.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України необґрунтованим. Зазначає, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Також вказує на те, що місцевим судом безпідставно визнано обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого повторність, оскільки така повторність відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох чи більше діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром. Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України покарання у вигляді штрафу, в межах санкції вказаної статті, яке необхідно виконувати самостійно та виключити з мотивувальної частини вироку посилання на повторність як обставину, що обтяжує покарання.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримували змінити вирок суду в частині призначеного покарання, думку прокурора, яка апеляційну скаргу заперечувала та просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Доводи сторони захисту про можливість пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , шляхом призначення йому покарання у вигляді штрафу, є необґрунтованими.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України, місцевим судом дотримані.

Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання за ч.1 ст.382 КК України, а також остаточне покарання на підставі ст.71 КК України, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу винного, який повністю визнав свою винуватість, раніше судимий, неодружений, не працює, в установах містах на обліку не перебуває.

При цьому також враховано і наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме повне визнання вини, щире каяття, а також наявність обтяжуючої покарання обставини - повторність.

Разом з тим і встановлено, ОСОБА_7 був раніше засуджений вироком Луцького міськрайонного Волинського від 20 вересня 2021 року за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, при цьому нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, ОСОБА_7 вчинив до повного відбуття покарання за вищезазначеним вироком.

На підставі чого місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 , який був засуджений до реальної міри покарання, вчинив кримінальне правопорушення після постановлення вироку, до повного відбуття покарання, а тому обґрунтовано призначив обвинуваченому остаточне покарання відповідно до вимог ст.71 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Твердження захисника про можливість призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу та незастосування положень ст.71 КК України, то апеляційний суд вважає їх обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, то суд на підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Разом з тим, згідно роз`яснень абзацу п`ятого пункту 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, у разі засудження особи за злочин, вчинений у період невідбутого покарання за попереднім вироком, та призначення покарання, яке згідно з ч.3 ст.72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст.71 КК України і призначити за сукупністю вироків остаточне покарання. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Крім того, у випадку, якщо за один із злочинів засудженому призначено основне покарання, яке згідно з ч.3 ст.72 КК України не підлягає складанню з іншими видами покарань та виконується самостійно, то звільнення від відбування іншого покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, яке входить у сукупність вироків разом із цим покаранням, є неприпустимим і розцінюється як неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, відображеній у постанові від 26 травня 2020 року у справі №243/2528/19.

Таким чином, доводи захисника не ґрунтуються на вимогах закону.

Призначене судом ОСОБА_7 покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і на думку суду апеляційної інстанції повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчиненого обвинуваченим діяння та даним про особу винного, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той в той самий строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді: