Дата документу 27.03.2025 Справа № 334/2447/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/212/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/2447/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 25.07.2018 року, приблизно о 11 год. 00 хв., маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись біля першого під`їзду буд.21 по вул.Професора Толока в м.Запоріжжя, під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, застосувавши до потерпілої насилля, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, яке виразилося у нанесенні останній одного удару кулаком в обличчя, спричинивши крововилив з садном на слизовій оболонці верхньої губи ліворуч, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, відкрито викрав майно останньої на загальну суму 9265 гривень 83 копійок, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму. Після вчинення злочинних дій, ОСОБА_8 , утримуючи при собі викрадене майно, зник з місця злочину та розпорядився ним на власний розсуд.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та закрити кримінальне провадження щодо нього.

Аргументуючи свою позицію зазначив, що судом не встановлено належних та допустимих доказів наявності у нього умислу та корисливого мотиву на заволодіння телефоном потерпілої. Адже після того, як він підняв телефон потерпілої, він передав його до правоохоронного органу. Докази спричинення тілесних ушкоджень потерпілій саме ним відсутні. Суд поставився не об`єктивно до його показів. Суд взяв до уваги лише покази потерпілої та не надав належної оцінки висновку судової експертизи щодо можливості виникнення у потерпілої тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту. Вказав, що суд послався на протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з якими у нього існують неприязні стосунки. В порушення вимог ст.ст.23, 95 КПК вказані свідки не були допитані в судовому засіданні, а тому протоколи слідчих експериментів за їх участі в силу ст.86 КПК є недопустимими доказами. Також не були допитані й інші свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Отже судом не встановлено належних та допустимих доказів вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення.

У цьому кримінальному провадженні апеляційний розгляд двічі відкладався за клопотаннями обвинуваченого і захисника та, крім того, двічі за клопотанням захисника через нібито погіршення стану здоров`я обвинуваченого та перебування його на лікарняному. При цьому стороною захисту щоразу зазначалося про те, що докази поважності причин неявки обвинуваченого будуть надані в наступному судовому засіданні. Між тим, жодного документу на підтвердження захворювання обвинуваченого та перебування його на лікуванні стороною захисту так і не було надано.

Крім того, обвинувачений двічі залишав зал судового засідання, посилаючись на погане самопочуття та необхідність його госпіталізації і виклику швидкої допомоги, у зв`язку з чим апеляційний розгляд з цієї причини було відкладено двічі. Проте в подальшому обвинуваченим не було надано жодного доказу на підтвердження незадовільного стану його здоров`я тими днями, а так само і того, що він дійсно був доставлений до медичної установи та потребував лікування. Таким чином, апеляційний розгляд 6 (!!!) разів відкладався з вини обвинуваченого, який жодним чином не підтвердив поважності причин своєї відсутності.

В судове засідання апеляційного суду, призначене на 27.03.2025 року, обвинувачений вкотре не з`явився.

За змістом ч.1 ст.135, ч.1 ст.136 КПК особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

У своїх рішеннях Верховний Суд раніше вказував, що якщо учасник справи надав суду телефон та електронну адресу, зазначивши їх у скарзі, то можна припустити, що він не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, у свою чергу, покладає на особу обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. Отже, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою вказаних ним засобів зв`язку, діє правомірно й добросовісно (постанова Верховного Суду від 28 червня 2023 року, справа №757/48467/21, провадження №61-10924св22, постанова Верховного Суду від 23 січня 2025 року, справа №591/4693/15, провадження №51-3209км24).

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою, а також у численних письмових клопотаннях до суду зазначив як засіб зв`язку його номер телефону; останній неодноразово отримував повідомлення про виклик до апеляційного суду телефоном і жодних зауважень щодо цього не висловлював. На цей номер телефону обвинуваченому було надіслано SMS-повідомлення про виклик до апеляційного суду на 27.03.2025 року, яке було доставлено обвинуваченому 11.02.2025 року, що підтверджується відповідною довідкою про доставку SMS-повідомлення.

Отже, за окреслених обставин у колегії суддів немає підстав вважати, що обвинувачений не був обізнаний про дату, час і місце апеляційного розгляду, призначеного на 27.03.2025 року. Проте обвинувачений, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, вкотре не з`явився, про поважні причини свого неприбуття апеляційний суд не повідомив та жодних клопотань чи заяв не подав.

Враховуючи зазначені обставини, а також з огляду на те, що раніше в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений надав свої пояснення з приводу поданої ним апеляційної скарги та обставин справи, його участь в апеляційному розгляді не є обов`язковою і він належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, про поважні причини свого неприбуття не повідомив, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом ст.94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно зі ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 дотримано в повному обсязі.

Так, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Зокрема, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_8 судом першої інстанції були перевірені та оцінені показання потерпілої, яка була безпосередньо допитана судом.

Так, потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що в липні 2018 року під час бесіди з мешканцями будинку біля будинку АДРЕСА_2 , з`явився ОСОБА_8 , який почав кричати, що вона грабує квартири. В руках вона тримала телефон та знімала те, що говорить ОСОБА_8 . В цей момент ОСОБА_8 вдарив її по руці. Телефон впав з рук, потім ОСОБА_8 вдарив її по обличчю. Поки вона прийшла до тями, ОСОБА_8 підхопив телефон і відійшов на три метри. Вона вимагала повернути телефон, але ОСОБА_8 побіг геть разом із її телефоном.

Показання потерпілої ОСОБА_9 суд перевірив у сукупності і взаємозв`язку з даними, що містяться у письмових доказах, наданих стороною обвинувачення, зокрема у протоколах слідчих експериментів від 27.04.2020 року, проведених за участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які на місці детально відтворили обставини, за яких ОСОБА_8 відкрито викрав мобільний телефон потерпілої. При цьому свідки також зазначили, що обвинувачений наніс потерпілій удари по обличчю та по руці, в результаті чого з руки потерпілої випав її мобільний телефон, який ОСОБА_8 взяв до рук та поклав до своєї кишені. Незважаючи на заклики потерпілої повернути телефон ОСОБА_8 побіг, тим самим залишив місце вчинення злочину; висновку судово-медичної експертизи №1132 щодо наявності у потерпілої легких тілесних ушкоджень; протоколі слідчого експерименту за участю потерпілої від 27.04.2020 року; протоколі огляду мобільного телефону від 25.04.2020 року.

Відповідно до встановлених обставин, суд обґрунтовано не знайшов підстав для сумніву в достовірності показань потерпілої у цілому та обґрунтовано поклав їх в основу вироку, як допустимі докази.

Обставин, які би ставили під сумнів достовірність цих показань, за результатами судового розгляду судом не було встановлено. Доводів щодо існування таких обставин не містить і апеляційна скарга обвинуваченого.

Відкрите викрадення чужого майна (грабіж) характеризується об`єктивними та суб`єктивними ознаками. Об`єктивні ознаки відкритого викрадення - це викрадення, що вчиняється у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи.

Предметом грабежу є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

Протиправність дій винної особи полягає в тому, що під час відкритого викрадення у винного немає жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна у потерпілого.

Із суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст.186 КК, характеризується лише прямим умислом і корисливим мотивом, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Інтелектуальні ознаки умислу проявляються в тому, що винний, протиправно вилучаючи майно, чітко усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права. Вилучаючи майно, винний усвідомлює той факт, що воно вибуде з володіння власника чи законного володільця майна, розуміє, що власник чи законний володілець будуть позбавлені можливості реалізувати свої правомочності щодо цього майна.

Вольова ознака прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків: винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном.

У випадку звернення винним чужого майна у свою користь або в користь третіх осіб у діях винного є корислива мета, яку винний досягає самим фактом звернення майна.

Грабіж потрібно вважати закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Таким чином, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.186 КК має бути встановлено і доведено, що особа усвідомлювала те, що майно, яким вона заволодіває, є чужим для неї, свої дії вона вчиняє у присутності потерпілого або інших осіб, її дії помічені й оцінюються іншими як протиправні, а також передбачала суспільно небезпечні наслідки своїх протиправних дій і бажала їх настання.

За фактичними обставинами даного кримінального провадження обвинувачений у присутності потерпілої, яка безсумнівно розуміла протиправний характер дій обвинуваченого, вилучив належний їй мобільний телефон. При цьому обвинувачений безумовно розумів, що не має на телефон, який він вилучив, жодного права і внаслідок таких його дій потерпіла буде позбавлена можливості володіти та користуватися цим телефоном. Незважаючи на заклики потерпілої повернути телефон, обвинувачений цього не зробив, хоча і мав таку можливість. Заволодівши телефоном потерпілої, обвинувачений покинув місце вчинення злочину, а відтак об`єктивно отримав реальну можливість розпорядитися ним. Потерпіла, усвідомлюючи, що обвинувачений протиправно забрав її мобільний телефон, підійшла до патрульної машини та повідомила працівникам поліції про викрадення у неї мобільного телефону. Після чого потерпіла разом із працівниками поліції намагалася віднайти ОСОБА_8 задля повернення належного їй телефону, але безуспішно.

За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст.91 КПК, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений наполягав на тому, що він заволодів мобільним телефоном потерпілої лише з метою припинення зйомки, яку здійснювала потерпіла на свій мобільний телефон.

Проте колегія суддів критично ставиться до таких заперечень обвинуваченого і розцінює їх як намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності. При цьому судова колегія виходить з того, що в той момент, коли обвинувачений вилучив мобільний телефон потерпілої, його відеозйомка безумовно була припинена, а відтак в такому разі ОСОБА_8 досяг би своєї мети, направленої на припинення його зйомки. Однак незважаючи на те, що потерпіла вже не здійснювала його відеозйомку і підстави для утримання телефону потерпілої в такому разі вже були б відсутні, обвинувачений тим не менш телефон потерпілій не повернув, і незважаючи на її вимоги втік з місця вчинення злочину разом з телефоном потерпілої.

Також обвинувачений стверджував про те, що після означених подій він відвіз мобільний телефон потерпілої до прокуратури, що, на його думку, свідчить про відсутність в його діях корисливого мотиву. На підтвердження даної обставини обвинувачений долучив до матеріалів кримінального провадження копію його звернення до прокуратури.

Надаючи оцінку таким доводам обвинуваченого, колегія суддів, по-перше, виходить з того, що відповідно до ч.3 ст.99 КПК сторона кримінального провадження, потерпілий зобов`язані надати суду оригінал документа. Втім, обвинуваченим надано фотокопію його звернення, а не оригінал, а тому копія такого звернення не є документом в розумінні ст.99 КПК, а відтак і не є доказом. Потерпіла і прокурор не визнавали дійсність такого звернення.

Більш того, надавши лише копію самого звернення до прокуратури, обвинувачений не надав жодного доказу повернення в прокуратуру викраденого ним телефону потерпілої. А відтак обставини, за яких мобільний телефон потерпілої було повернуто, не встановлено. Отже будь-яких належних та допустимих доказів обставин дійсного повернення мобільного телефону потерпілої обвинуваченим не надано ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду.

Крім того, в копії цього звернення йдеться про те, що обвинувачений нібито звернувся до прокуратури з метою оскарження дій потерпілої та передачі її мобільного телефону о 18.00 годині 25.07.2018 року. Разом з тим, мобільний телефон потерпілої було відкрито викрадено близька 11.00 годині того ж дня. На переконання колегії суддів, такі обставини, якщо вони в дійсності і мали місце, свідчать лише про те, що обвинувачений, протиправно заволодівши мобільним телефоном потерпілої ще близька 11 годині та безумовно розуміючи, що його незаконні дії були відкритими, а відтак були викриті як самою потерпілою, так і свідками, з метою надання правомірності своїм діям та ухилення в майбутньому від кримінальної відповідальності, о 18.00 годині звернувся до прокуратури нібито з метою повернення мобільного телефону потерпілої. Отже доводи обвинуваченого в цій частині на переконання апеляційного суду не можуть бути розцінені як такі, що свідчать про відсутність у нього корисливого мотиву при заволодінні мобільним телефоном потерпілої, а тому визнаються колегією суддів неспроможними.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про відсутність доказів заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій саме ним не можуть вважатися обґрунтованими. Адже потерпіла під час допиту зазначила, що обвинувачений вдарив її по руці та по обличчю. Вказані покази потерпілої об`єктивно узгоджуються із даними протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які під час проведення зазначеної слідчої дії також зазначили, що бачили як обвинувачений наніс потерпілій удар по руці та обличчю.

Покази потерпілої про нанесення їй ударів з боку обвинуваченого узгоджуються і з висновком експерта №1132, відповідно до якого у потерпілої було виявлено крововилив з садном на слизовій оболонці верхньої губи ліворуч. Давність утворення цих ушкоджень не суперечить строку, зазначеному в обставинах справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідно до висновку експерта №1132 не виключається можливість виникнення виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої в умовах падіння з висоти власного зросту, то вони не є прийнятними. Адже будь-яких даних про те, що під час конфлікту з обвинуваченим потерпіла падала з висоти власного зросту, у даному провадженні встановлено не було і жодним доказом це не підтверджено. Про нібито падіння потерпілої зазначав лише обвинувачений, проте такі покази обвинуваченого ні чим не підтверджуються і спростовуються наявними у справі доказами. Не встановлено і жодних даних про те, що потерпіла отримала тілесні ушкодження за обставин, які є відмінними від тих, що установив суд першої інстанції. При цьому висновок експерта не містить категоричного твердження про отримання потерпілою тілесних ушкоджень саме внаслідок падіння з висоти власного зросту, цим висновком лише не виключається така можливість. Проте така обставина не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.

З приводу доводів обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що суд взяв до уваги лише покази потерпілої, а до його показів поставився не об`єктивно, колегія суддів зазначає, що покази потерпілої впродовж всього кримінального провадження були послідовними, не містили істотних суперечностей та вони повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав ставити під сумнів покази потерпілої чи не довіряти їм. Натомість показання обвинуваченого суд визнав непідтвердженими й такими, що спростовуються наведеними у вироку доказами.

Доводи обвинуваченого про те, що суд, незважаючи на те, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не були допитані в судовому засіданні, в порушення вимог ст.ст.23, 95 КПК, безпідставно поклав в основу обвинувального вироку протоколи слідчих експериментів за участю цих свідків, які є недопустимими доказами, колегія суддів вважає невмотивованими.

Так, відповідно до положень ч.2 ст.84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з ч.4 ст.95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Разом із тим протоколи слідчих експериментів відповідно до п.3 ч.2 ст.99 КПК належать до документів.

Беручи до уваги, що документи, до яких належать і протоколи проведення слідчих експериментів, є самостійними джерелами доказів, суд першої інстанції правильно послався у своєму вироку на дані, які містяться у протоколах слідчих експериментів від 27.04.2020 року за участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як на докази винуватості ОСОБА_8 .

Так, під час слідчого експерименту слідчий, прокурор не допитує особу, а лише перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тому зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними наданим слідчому, прокурору показанням, про які йдеться у частинах 1 та 4 ст.95 КПК (постанова Верховного Суду від 18 січня 2021 року, справа №318/2199/16-к, провадження №51-2991км20).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчі експерименти зі свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідають вимогам ст.240 КПК. Їм було роз`яснено їх права та обов`язки та з`ясовано, чи зрозумілі їм права та обов`язки. Протоколи за результатами проведення цієї слідчої дії свідки підписали без жодних зауважень, заяв чи клопотань. Під час вказаної слідчої дії свідки безпосередньо вказали місце їх перебування під час подій, показали місце розташування потерпілої та обвинуваченого в момент вчинення злочину, продемонстрували послідовність та механізм нанесення обвинуваченим ударів потерпілій, а також відтворили обставини, за яких обвинувачений заволодів телефоном потерпілої. Отже зміст цих протоколів слідчих експериментів та долучені до них відеозаписи свідчать про те, що проведення слідчих експериментів з даними особами проведено у формі відтворення ними дій, обстановки та обставин подій і не посвідчують виключно проголошення свідками показів.

При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що від допиту свідка ОСОБА_10 сторона обвинувачення відмовилася, а свідок ОСОБА_11 неодноразово викликалася судом, проте у судове засідання не з`явилася та прокурор протягом тривалого часу явку даного свідка не забезпечив. Виходячи з наявних у справі даних обвинувачений не наполягав на допиті цих свідків.

Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник не заявляли клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, шляхом дослідження доказів, в тому числі, і допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Колегія суддів також зважає і на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини «Жогло проти України» від 24 квітня 2008 року вказується, що стосовно показань свідків, яких не можливо допитати у присутності підсудного чи його адвоката, пункт 1 ст.6 Конвенції в поєднанні з пунктом 3 вимагає від держав-учасниць дій з надання підсудному реальної можливості допитати або вимагати допиту свідків обвинувачення. Однак за умов, коли державні органи не можна звинуватити у відсутності сумлінності в забезпеченні підсудному можливості допиту свідків, недопит свідків необов`язково має привести до припинення провадження. Головне, щоб засудження обвинуваченого не базувалось виключно на показаннях таких свідків. Обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити (п.38, 40).

Водночас, висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК, ґрунтується не тільки на даних з протоколів слідчих експериментів, проведених за участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , але й інших доказах, зокрема показаннях потерпілої, протоколі слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілої, висновку судово-медичної експертизи №1132.

Більш того, відомості, які містяться у цих протоколах слідчих експериментів, повністю узгоджуються як між собою, так і з показами потерпілої.

За наведених обставин колегія суддів не встановила підстав вважати недопустимими доказами протоколи слідчих експериментів за участю свідків, як про це йшлося в апеляційній скарзі обвинуваченого. Порушень, що б вказували на недотримання органом досудового розслідування вимог щодо проведення таких експериментів, з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що у нього зі свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 існували неприязні відносини, то колегія суддів вважає, що у даній справі не встановлено жодних дійсних обставин, які би свідчили про те, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час проведення за їх участю слідчих експериментів обмовили обвинуваченого. Будь-яких переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне, обвинувачений не навів.

З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом не були допитані і інші свідки, зокрема ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , то колегія суддів зазначає, що це свідки з боку сторони обвинувачення. Судом першої інстанції було вжито всіх необхідних заходів щодо виклику цих свідків для проведення допиту. Однак через їх неявку до суду, а також через незабезпечення стороною обвинувачення їх прибуття, районний суд був позбавлений можливості провести їх допит, тому суд ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні.

Між тим, колегія суддів вважає, що зазначені обставини не впливають на незаперечність та переконливість решти доказів у провадженні, сукупність яких є достатньою для доведення винуватості обвинуваченого.

За наведених обставин колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду підстав для скасування оскаржуваного вироку суду на ґрунті доводів апеляційної скарги обвинуваченого не встановила. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду також не встановлено.

Крім того, під час апеляційного розгляду обвинуваченим було заявлено клопотання про залучення до участі у справі перекладача через те, що він нібито не розуміє українську мову.

Разом з тим, відповідно до ст.29 КПК кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Суд забезпечує учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 є громадянином України, народився в м.Запоріжжі, здобув освіту в Україні. Під час апеляційного розгляду обвинуваченому не було важко розуміти й спілкуватися державною мовою, якою велося провадження в суді, адже він надавав пояснення українською мовою, звертався до суду з клопотаннями, викладеними ним особисто державною мовою. Слід також зазначити, що апеляційна скарга обвинуваченого складена також державною мовою. Отже підстав вважати, що обвинувачений дійсно не володіє або недостатньо володіє державною мовою, колегія суддів не встановила, у зв`язку з чим підстави для залучення перекладача були відсутні, а тому в задоволенні відповідного клопотання обвинуваченого було відмовлено. Зазначене, на переконання колегії суддів, не призвело до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06 листопада 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4