ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1155/25 Справа № 215/7276/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалуТернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконанні вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, та приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв в період між скоєнням злочинів та ухваленням вироку, шляхом заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк, обмежившись відбутим покаранням та звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконанні вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, та приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв в період між скоєнням злочинів та ухваленням вироку, шляхом заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк, обмежившись відбутим покаранням та звільнення від відбування покарання.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що аналіз норм кримінального законодавства, Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), практики Європейського суду з прав людини та матеріалів справи свідчать про відсутність будь-яких сумнівів та протиріч при виконанні вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, яким ОСОБА_8 засуджено до довічного позбавлення волі.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, оскільки вважає дане рішення суду незаконним, необґрунтованим, невмотивованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, постановлене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що суд дійшов хибного висновку та не врахував, що його було засуджено саме до довічного позбавлення волі, а не замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі. Відповідно, при вирішенні питання який вид покарання є тяжчим по відношенню до іншого, слід порівнювати довічне позбавлення волі не зі смертною карою, а з позбавленням волі на певний строк до 15 років. Тобто необхідно порівнювати саме з тим покаранням, позбавленням волі до 15 років, яке де-факто існувало та де-юре було єдиним (безальтернативним) покаранням, передбаченим положеннями ст. 93 КК України 1960 року на час вчинення ним злочину 22 листопада 1999 року, оскільки покарання у виді смертної кари рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року було визнано неконституційним видом покарання, а відповідно таке покарання і не могло бути йому призначене в принципі. Відтак, на його думку, суд першої інстанції неправильно застосував висновки Конституційного Суду України у рішенні від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 стосовно його справи, оскільки його не засуджували до смертної кари, а відповідно йому не замінювали смертну кару довічним позбавленням волі, а тому означене рішення взагалі не має жодного стосунку до предмету розгляду даного кримінального провадження. Вказує, що суд допустився неповноти судового розгляду, оскільки не дослідив та залишив поза увагою дію «проміжного закону» на який він послався у своєму клопотанні, та дане питання судом розглянуто не було. Звертає увагу, що відповідно до дії «проміжного закону» йому не могло бути призначене покарання більш ніж на 15 років позбавлення волі. Просить суд постановити нову ухвалу, якою усунути сумніви та протиріччя, які виникли при виконанні вироку Дніпровського обласного суду від 14.11.2000 року в частині призначення йому покарання шляхом заміни незаконного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, обмежившись вже реально відбутим ним строком ув`язнення та звільнити його від відбування покарання.

Заслухавши доповідача, доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України суд, під час виконання вироків має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року засуджений за п. п. "б", "г", "з" ст. 93, ч. 2 ст. 17 п.п. ст. "б", "г", "з" ст. 93, ч. 1 ст. 145 КК України (1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.01.2001 вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 залишено без змін.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 22.10.2010 року приведено вирок судової колегії у кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року у відповідність з Кримінальним Кодексом України (в редакції 2001 року) та виключено з нього посилання на ч. 1 ст. 145 КК України (в редакції 1960 року).

Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 03.12.2018 зараховано ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення у строк відбутого покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 22.11.1999 по 15.01.2001 включно.

Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року та звернутий до виконання.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Криворізька установа виконання покарань №3".

Відповідно до ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

22.02.2000 року Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, зокрема статтю 24 Кримінального кодексу України, яка передбачала покарання у виді смертної кари - виключено, та доповнено статтею 25-2 України, згідно якої найсуворішою мірою покарання у виді довічного позбавлення волі.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 у справі про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Однак, як зазначається далі у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин, як зазначає Конституційний Суд України, альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім цього, у зазначеному Рішенні Конституційний Суд України зробив висновок про те, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 11 частини першої ст. 23 КК України 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом. У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Згідно зі ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принци ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особі (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Отже, незважаючи на доводи апеляційної скарги засудженого, призначене ОСОБА_8 за вироком Дніпровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі, не може бути визнане таким, що не відповідає вимогам Конституції та законам України, а також практиці Європейського суду з прав людини, а відтак колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог апелянта та заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі із визначеним строком та звільнення його від відбування покарання.

З огляду на аналіз норм кримінального законодавства, Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), практики Європейського суду з прав людини та матеріалів справи колегія суддів доходить висновку про відсутність будь-яких сумнівів та протиріч при виконанні вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, яким ОСОБА_8 засуджено до довічного позбавлення волі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги засудженого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 539 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконанні вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, та приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв в період між скоєнням злочинів та ухваленням вироку, шляхом заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк, обмежившись відбутим покаранням та звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: