ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/164/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

при розгляді у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріалів кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тернопіль, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючої за адресою АДРЕСА_2 ,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту затримання - 31 жовтня 2022 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на два місяці, тобто до 18 квітня 2025 року.

Також вироком задоволено цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Тернопільської обласної ради, КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради про відшкодування витрат понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 та цивільний позов адвоката ОСОБА_10 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

На цей вирок захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, за якою 27 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження, а 07 квітня 2025 року закінчено підготовку та призначено її до апеляційного розгляду на 30 квітня 2025 року.

08 квітня 2025 року прокурор Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернулася до апеляційного суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 терміном на 60 днів, без визначення застави.

У своєму клопотанні прокурор посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачена може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, а також з урахуванням того, що вона обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, вчиненого із застосуванням насильства - просить продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

За приписами ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Заслухавши доводи прокурора в судовому засіданні, яка підтримала клопотання і просила продовжити строк тримання під вартою, пояснення обвинуваченої та думку її захисника, які заперечили проти доводів прокурора, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що строк дії запобіжного заходу слід продовжити, виходячи з наступного.

У цьому кримінальному провадженні запобіжний захід відносно підозрюваної ОСОБА_7 було застосовано ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2022 року та в подальшому його дію неодноразово продовжено у зв`язку з тим, що встановлені при обранні запобіжного заходу ризики не зменшились і продовжували існувати під час розгляду кримінального провадження.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що застосований до обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було продовжено до 18 квітня 2025 року.

При вирішенні питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Також, оскарженим вироком ОСОБА_7 призначено за вказаною статтею покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців, яке у випадку залишення вироку без змін підлягає до реального виконання.

Що стосується наявності ризиків, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої під вартою, колегія суддів погоджується з наведеними у клопотанні доводами прокурора, що перебуваючи на волі, обвинувачена може переховуватися від суду і незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, колегія суддів враховує конкретні обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 тяжкого злочину проти життя і здоров`я особи, а також наявні у кримінальному провадженні відомості про особу обвинуваченої, в тому числі те, що згідно матеріалів цього провадження вона 07 вересня 2022 року була оголошена в розшук у зв`язку із переховуванням від органів досудового розслідування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку продовжує існувати та залишається істотними ризик переховування від суду.

Також колегія суддів враховує обізнаність обвинуваченої про осіб, які надавали свідчення у даному кримінальному провадженні.

За таких обставин, є достатні підстави вважати, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачена може переховуватись від суду та незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні.

Вказані обставини свідчать про недостатність застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, визначених ст.177 КПК України, на що обґрунтовано посилається прокурор у клопотанні.

Продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 зможе забезпечити виконання покладених на неї процесуальних обов`язків та запобігти вищевказаним ризикам. Вік та стан здоров`я обвинуваченої не перешкоджають застосуванню до неї такого запобіжного заходу.

Колегія суддів дійшла висновку, що продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави щодо обвинуваченої ОСОБА_7 відповідає вимогам п.2 ч.4 ст. 183 КПК України, та спрямоване на забезпечення виконання нею процесуальних обов`язків, попередження встановлених ризиків.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою на термін, що необхідний для завершення апеляційного провадження.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 331, 405, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити до 04 червня 2025 року, включно, строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Копію цієї ухвали вручити обвинуваченій, прокурору та надіслати уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді