Єдиний унікальний номер судової справи 201/5851/23
Номер провадження 1-кп/201/413/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянув у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 24 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000245 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361-1 КК України (в редакції 03.04.2022 року), -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 24 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000245 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361-1 КК України (в редакції 03.04.2022 року).

Захисником обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_4 до канцелярії суду подано клопотання про повернення обвинувального акту у зв`язку із його невідповідністю вимогам КПК України, яке реєстроване в АСД суду за вхідним № 21295/24-Вх від 10.06.2024 року.

В обґрунтування доводів клопотання захисник ОСОБА_4 посилається на неконкретність пред`явленого обвинувачення з огляду на те, що його формулювання є абстрактним та незрозумілим, що унеможливлює здійснення нею ефективного захисту ОСОБА_5 та призводить до порушення його права на захист.

Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

До того ж, захисник ОСОБА_4 зауважила на тому, що встановлені судом першої інстанції недоліки та невідповідність обвинувального акту після його повернення прокурору, не усунуті.

Так, відповідно до нового обвинувального акту, складеного та затвердженого 17 квітня 2024 року зазначено, що «під час досудового розслідування встановлено, що у 2022 році, у період часу з березня по листопад 2022 року, але не раніше 03.04.2022 року, перебуваючи за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв 17/275, у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виник злочинний умисел направлений на протиправне створення та збуті шкідливого програмного засобу, призначеного для несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем».

Отже, для сторони захисту є незрозумілим коли все ж таки відбулась подія кримінального правопорушення, чи то в період з березня 2022 року, чи з 03.04.2022 року.

У свою чергу, допущена органом досудового розслідування суперечливість зазначеного в обвинуваченні часу вчинення злочину призводить до неможливості визначити правильну кваліфікацію злочину, так як так як до ст. 361-1 Кримінального кодексу України вносилися зміни відповідно до Закону України №2160-ІХ від 24.03.2022, які набули чинності 03.04.2022, тобто до 03.04.2022 року відповідальність за даною статтею передбачалась за створення з метою використання, розповсюдження або збуту, а також розповсюдження або збут шкідливих програмних чи технічних засобів, призначених для несанкціонованого втручання в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем, комп`ютерних мереж чи мереж електрозв`язку.

Станом на день формулювання обвинувачення ч. 1 ст. 361-1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за створення з метою використання, розповсюдження або збуту, а також розповсюдження або збут шкідливих програмних чи технічних засобів, призначених для несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж.

Отже, з огляду на суперечливість зазначеного в обвинуваченні часу вчинення злочину, правильність кваліфікації дій її підзахисного видається сумнівною, що позбавляє суд можливості роз`яснити ОСОБА_5 суть пред`явленого обвинувачення, а сторону захисту здійснити ефективний захист.

Окрім того, посилаючись на позицію Верховного Суду викладену в постановах від 04.10.2018 року у справі № 752/4900/15-у (провадження № 51-3742км18) та від 18.10.2022 року у справі № 753/6486/21 (провадження № 51-5845км21) захисник ОСОБА_4 зазначила, що у разі повернення судом обвинувального акту, який не відповідає вимогам КПК, повноваження прокурора обмежені лише усуненням недоліків цього обвинувального акту.

Тож після повернення прокурору обвинувального акту, складеного та затвердженого 24.05.2023 року, з підстав невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, у старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 були відсутні повноваження на складання даного обвинувального акту від 17 квітня 2024 року, оскільки новий обвинувальний акт міг бути складений та затверджений лише і виключно прокурором.

А тому, на переконання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 , наведені нею обставини, порушують гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого на захист у зв`язку із відсутністю належним чином сформульованого обвинувачення та не викладенням в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення інкримінованого ОСОБА_5 , які прокурор вважає встановленими.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримала подане нею клопотання та просила повернути обвинувальний акт прокурору з підстав його невідповідності вимогам КПК України за наведених нею мотивів.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію свого захисника ОСОБА_4 та вважав за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_4 , зазначив, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні дійсно повертався стороні обвинувачення. Після усунення недоліків вказаних судом першої інстанції новий обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, підстави для його повернення відсутні, а доводи сторони захисту не можуть бути предметом дослідження на даному етапі судового провадження і можуть бути вирішенні лише під час судового розгляду.

Крім того, прокурор вважав за необхідне призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом.

Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши наданий суду обвинувальний акт та матеріали додані до нього, суд приходить до висновку, що зазначений обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину, та передає його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Європейський суд з прав людини у п. 34 рішення у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, суд вказав, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Наведене кореспондується з положеннями п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року № 8, за змістом яких суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Отже, безумовною є вимога про те, щоб обвинувачення та його формулювання повинні бути викладені настільки конкретно, в тому числі з відображенням часу, місця, способу, інших обставин, мотивів вчинення діяння, щоб це забезпечило право на захист.

Проте, на думку суду, наведені положення при повторному складанні та направленні обвинувального акту стосовно ОСОБА_5 дотримані не були, виходячи з наступного.

Відповідно до наданого суду обвинувального акту ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361-1 КК України (в редакції від 03.04.2022 року).

Так, у викладі фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення (аркуш 2-3) зазначено, що «під час досудового розслідування встановлено, що у 2022 році, у період часу з березня по листопад 2022 року, але не раніше 03.04.2022 року, перебуваючи за адресою: м. Дніпро, проспект Героїв 17/275, у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виник злочинний умисел направлений на протиправне створення та збуті шкідливого програмного засобу, призначеного для несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем.

В ході досудового розслідування встановлено, що у 2022 році, в період часу з березня по листопад 2022 року, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне створення та збут шкідливого програмного засобу, призначеного для несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем, знаходячись за адресою….. створив шкідливий програмний засіб…..», тобто вже без посилання на «…але не раніше 03.04.2022 року», що, у свою чергу, суперечить попередньому абзацу викладу фактичних обставин.

До того ж, такий виклад фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_5 злочину суперечить формулюванню обвинувачення (аркуш 4) відповідно до якого період вчинення кримінального правопорушення визначений наступним чином «У 2022 році в період часу з березня по листопад 2022 року, але не раніше 03.04.2022 року…….».

Тим більше, визначення періоду вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину саме таким чином «У 2022 році в період часу з березня по листопад 2022 року, але не раніше 03.04.2022 року…….» окрім наведеного, само по собі є суперечливим, неконкретним та не зрозумілим, адже умисел та протиправні дії могли виникнути або могли бути здійснені з березня 2022 року, або ж з 03 квітня 2022 року, тобто таке формулювання періоду злочину є взаємовиключним.

Відтак, виходячи саме з такого викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення, слідує, що органом досудового розслідування не встановлена точна дата вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_5 , встановлений лише рік його вчинення 2022 рік, що, у свою чергу, унеможливлює визначення правильної кваліфікації кримінального правопорушення.

Проте, незважаючи на очевидні суперечності в обвинуваченні щодо дати вчинення злочину, в обвинувальному акті зазначена правова кваліфікація інкримінованих ОСОБА_8 дій за ч. 1 ст. 361-1 (в редакції від 03.04.2022 року), як протиправне створення з метою збуту та збут шкідливого програмного засобу, призначеного для несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем.

Разом з тим, у 2022 році диспозиція ст. 361-1 КК України існувала у двох редакціях.

Так, в 2022 році у статтю 361-1 КК України вносились зміни відповідно до Закону України № 2160-ІХ від 24.03.2022, які набули чинності 03.04.2022, тобто до 03.04.2022 року відповідальність за ч. 1 ст. 361-1 КК України передбачалась за створення з метою використання, розповсюдження або збуту, а також розповсюдження або збут шкідливих програмних чи технічних засобів, призначених для несанкціонованого втручання в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем, комп`ютерних мереж чи мереж електрозв`язку.

Станом на день формулювання обвинувачення, як і на теперішній час, ч. 1 ст. 361-1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за створення з метою протиправного використання, розповсюдження або збуту, а також розповсюдження або збут шкідливих програмних чи технічних засобів, призначених для несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж.

Слід констатувати, що правова кваліфікація дій ОСОБА_5 не відповідає диспозиції ч. 1 ст. 361-1 КК України в редакції 03.04.2022 року, як зазначено в обвинувальному акті, оскільки не містить посилання саме на протиправне створення, а передбачає відповідальність за «створення з метою протиправного використання, розповсюдження або збуту….».

До того ж, саме така правова кваліфікація інкримінованих ОСОБА_5 дій не відповідає і диспозиції ч. 1 ст. 361-1 КК України в редакції, що існувала до внесення змін, тобто до 03.04.2022 року, оскільки також не містить посилання саме на протиправне створення, а передбачає відповідальність «за створення з метою використання, розповсюдження або збуту….».

При цьому з огляду на принцип забезпечення конкретності пред`явленного обвинувачення, та, відповідно, на правову кваліфікацію кримінального правопорушення, зважаючи на наявні очевидні протиріччя стосовно точної дати вчинення злочину, яка по суті органом досудового розслідування не встановлена, кваліфікація злочину за ч. 1 ст. 361-1 КК України в редакції від 03.04.2022 року є незрозумілою, адже, прокурор в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України виклав фактичні обставини кримінального правопорушення, не встановивши обов`язкову складову, яка входить до предмету доказування дату та час вчинення злочину, встановлення якої, з огляду на наявність в 2022 році двох редакцій ч. 1 ст. 361-1 КК України, є обов`язковим для визначення правильної кваліфікації злочину.

Також суд констатує той факт, що в обвинувальному акті відсутній опис об`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення у протиправному створенні та збуті шкідливого програмного засобу, хоча диспозиція статті після03.04.2022року передбачає кримінальну відповідальність за створення з метою протиправного використання, розповсюдження або збуту а також розповсюдження або збут шкідливих програмних чи технічних засобів.

Отже, формулювання обвинувачення як «протиправне створення та збут шкідливого програмного засобу» відрізняється від формулювання, викладеного у диспозиції ч. 1 ст. 361-1 КК України як після 03.04.2022: «створення з метою протиправного використання, розповсюдження або збуту, а також розповсюдження або збут шкідливих програмних чи технічних засобів», так і до 03.04.2022: «створення з метою використання, розповсюдження або збуту, а також розповсюдження або збут шкідливих програмних чи технічних засобів».

Тобто обвинувачення є неконкретним, в тому числі, не зазначена мета створення ОСОБА_5 шкідливого програмного засобу.

Безумовним порушенням кримінального процесуального законодавства є порушення права обвинуваченого на захист, яке, зокрема, повинно бути забезпечено конкретністю пред`явленого обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Рожков проти РФ» від 31.10.2013 року, в якій були встановлені порушення п.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що принцип «рівності зброї» у наданні сторонами доказів, передбачає зрівнювання сторін не за кількісними ознаками наданих повноважень, а за процесуальним статусом в ході усього процесу, в тому числі і в суді, та встановлює, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище ніж інша сторона.

Наряду із наведеним, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у п. п. «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

Отже, оскільки викладене у означеному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст. ст. 3, 291 КПК України, неможливо визнати таким, що висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, то слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту до судового розгляду в цьому кримінальному провадженні.

Викладені вище обставини невідповідності обвинувального акту, у контексті приписів ст. ст. 2, 3, 7, 22, 23КПК України, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що за своєю сукупністю, унеможливлюють призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору.

Вказані недоліки обвинувального акту, його неконкретність, порушують право обвинуваченого, передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист, чим істотно порушується їх право на захист.

У відповідності до кримінально-процесуального законодавства України судовий розгляд справи проводиться у межах висунутого обвинувачення, викладеного у обвинувальному акті і законом передбачена можливість прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду справи по суті тільки у разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Разом з тим, допущені порушення не є новими фактичними обставинами, а є очевидними недоліками обвинувального акту, що встановлено на стадії підготовчого судового засідання, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним обвинувальний акт та додатки до нього повернути прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України.

При цьому суд не вийшов за межі підготовчого судового засідання, оскільки формулювання обвинувачення та правової кваліфікації мають бути викладені у спосіб, який не повинен викликати жодних суперечностей.

При цьому,ст.338КПК України хоча і передбачає зміну обвинувачення у суді, однак залишає це право за прокурором і лише у випадку встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Втім, вищевикладене не є новими фактичними обставинами, а є очевидними недоліками обвинувального акту, що позбавляє прокурора відповідно до ч. 1 ст. 338 КПК України змінити правову кваліфікацію та/або обсяг обвинувачення під час розгляду кримінального провадження по суті.

Такі висновки суду повністю узгоджуються із висновками, викладеними в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2024 року, відповідно до якої рішення суду першої інстанції про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_5 прокурору саме з наведених у цьому рішенні підстав, залишено без змін, із посиланням на правильність, законність та вмотивованість висновку суду про невідповідність обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

При цьому суд констатує, що прокурором не усунута встановлена попереднім рішенням суду невідповідність обвинувального акту відносно ОСОБА_5 вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, тим більше, допущені очевидні протиріччя стосовно визначення дати вчинення злочину, що є безумовною підставою для повернення цього обвинувального акту прокурору з цих підстав.

Тож, в цьому контексті суд погоджується із доводами сторони захисту про невідповідність вказаного обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, який після його повернення не усунув встановлені судом недоліки, та вважає їх слушними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Водночас, суд не погоджуються із доводами сторони захисту щодо відсутності повноважень у слідчого складати обвинувальний акт після його повернення прокурору з підстав невідповідності ст. 291 КПК України, оскільки такі доводи є непереконливими та такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Тим більше, посилання сторони захисту на висновки Верховного Суду, суд вважає некоректними та такими, що не кореспондуються із правовими висновками, викладеними у зазначених захисником судових рішеннях, оскільки процесуальні правовідносини, що були предметом розгляду у тих справах, не є тотожними та аналогічними до правовідносин та обставин, що розглядаються у даному провадженні.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав, наведених у цьому рішенні, для задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному 24 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000245 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361-1 КК України (в редакції 03.04.2022 року) прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314, 337, 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 24 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000245 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361-1 КК України (в редакції 03.04.2022 року) повернути прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 16 годині 00 хвилин 19 лютого 2025 року.

Суддя ОСОБА_1