ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/3675/24 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1004/25 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2 Категорія: ст. 391 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 , який взяв захист своїх інтересів на себе, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Харківського районного суду Харківської області від 23.01.2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Усинськ, республіка Комі рф, громадянина рф, раніше судимого: 17.03.2016 Кролевецьким районним судом Сумської області за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого 03.07.2020 за відбуттям строку покарання; 06.01.2022 Кролевецьким районним судом Сумської області за ч.3 ст.185, ст.75 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки; 13.06.2023 Кролевецьким районним судом Сумської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 06.01.2022 та остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, який на даний час відбуває покарання в ДУ «Темнівська виправна колонія (№100)», розташованій за адресою: вул.Харківська, 3, с.Темнівка Харківського району Харківської області, раніше не працював, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України, з призначенням покаранняу виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Згідно зі ст.71 КК України до призначеного ОСОБА_7 цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного йому вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023, і остаточно призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбування призначеного покарання ухвалено відраховувати з 23.01.2025.

Зараховано в строк відбування покарання фактично відбуте покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023.

Вищевказаним вироком встановлено, що в ДУ «Темнівська виправна колонія (№100)» відбуває покарання ОСОБА_7 , засуджений 13.06.2023 Кролевецьким районним судом Сумської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 06.01.2022 та остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 14.08.2023 прибув до ДУ «Темнівська виправна колонія (№ 100)» із ДУ «Сумський слідчий ізолятор».

По прибуттю в колонію, 14.08.2023 начальником відділення СПС лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_8 засудженому ОСОБА_7 роз`яснені під підпис права і обов`язки засудженого відповідно до ст.ст.103, 107, 110, 113, 133 КВК України. Також останній попереджений про відповідальність за їх порушення та роз`яснені йому вимоги ст.ст.391, 392, 393 КК України, про що була прийнята відповідна розписка.

За час відбування покарання в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 систематично та злісно порушував встановлений режим тримання, має 27 дисциплінарних стягнень, з яких: 21 догана, 5 разів переводився до дисциплінарного ізолятору та 1 раз переводився до приміщення камерного типу строком на 3 місяці на підставі ухвали Харківського районного суду Харківській області від 24.10.2023 за неввічливе ставлення до іншого засудженого, вживання жаргонних та нецензурних слів.

Незважаючи на те, що представниками адміністрації ДУ «Темнівська виправна колонія (№100)» проводиться профілактична та виховна робота, засуджений ОСОБА_7 на шлях виправлення та перевиховання не став, систематично, злісно порушував встановлений режим відбування покарання, за що неодноразово піддавався стягненням в дисциплінарному порядку за різні види порушень, є злісним порушником режиму відбування покарання, відповідно до вимог ст.133 КВК України.

Так, 12.02.2024, знаходячись на робочому місці о 10:26, начальник відділення соціально-психологічної служби №7 лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_8 в черговій частині установи запропонував засудженому ОСОБА_7 після відбуття ним дисциплінарного стягнення у дисциплінарному ізоляторі прослідувати до дільниці ресоціалізації, а саме до відділення соціально-психологічної служби №7 або до іншого відділення установи, де йому визначене спальне місце. Також було роз`яснено засудженому ОСОБА_7 , що він зобов`язаний виконувати встановлені діючим законодавством правила, зокрема дотримуватися розпорядку дня в установі, виконувати роботи з благоустрою установи, виконувати правила внутрішнього розпорядку.

При цьому, засуджений ОСОБА_7 був одягнутий та взутий за порою року, мав безперервний 8 годинний сон, скарг на стан здоров`я не висловлював.

Втім, засуджений ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_8 , а також в присутності чергового помічника начальника установи майора внутрішньої служби ОСОБА_9 , заступника чергового помічника начальника установи старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_10 , чергового оператора пульта старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_11 , старшого днювального СПС № 7 засудженого ОСОБА_12 , в категоричній формі відмовився прослідувати до дільниці ресоціалізації, зокрема до відділення соціально-психологічної служби №7 або до будь-якого іншого запропонованого йому відділення СПС.

Свою відмову засуджений ОСОБА_7 мотивував особистими переконаннями, незгодою з режимом тримання в установі, а також тим, що вважає розклад дня, встановлений в установі, та правила відбування для себе неприйнятними. При цьому, останній вів себе неввічливо, демонстративно відмовлявся виходити до дільниці ресоціалізації, до відділення соціально-психологічної служби №7 або до будь-якого іншого відділення установи.

Після чого засудженому ОСОБА_7 були роз`яснені положення ст.ст.9, 94, 96, 107, 133 КВК України, п.3 розділу 2 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Мін`юсту від 28.08.2018 №2823/5, ст.391 КК України, і що його відмова від виконання законних вимог адміністрації установи, передбачених діючим законодавством, тягне за собою кримінальну відповідальність згідно із законодавством України. Після чого було пред`явлено засудженому ОСОБА_7 вимоги згідно з діючим законодавством України прослідувати до дільниці ресоціалізації, а саме до відділення соціально-психологічної служби №7 або інше відділення установи, але і після цього, в присутності вказаних осіб, він в категоричній формі відмовився виконувати дані вимоги. В подальшому засудженому ОСОБА_7 був викликаний черговий лікар, котрий оглянув його в черговій частині, виміряв тиск, температуру та видав відповідну довідку про те, що слідувати та знаходитися в дільниці ресоціалізації засуджений ОСОБА_7 може та стан здоров`я його задовільний.

Також, 12.02.2024, знаходячись на робочому місці о 13:36, начальник відділення соціально-психологічної служби №7 лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_8 в черговій частині установи вдруге запропонував засудженому ОСОБА_7 після відбуття ним дисциплінарного покарання у дисциплінарному ізоляторі прослідувати до дільниці ресоціалізації, а саме до відділення соціально-психологічної служби №7 або до іншого відділення установи, де йому призначено спальне місце. Також, було роз`яснено засудженому ОСОБА_7 , що він зобов`язаний виконувати встановлені правила діючого законодавства, зокрема дотримуватися розпорядку дня в установі, виконувати роботи по благоустрою установи, виконувати правила внутрішнього розпорядку.

При цьому, засуджений ОСОБА_7 був одягнутий та взутий за порою року, мав безперервний 8 годинний сон, скарг на стан здоров`я не висловлював.

Втім, засуджений ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_8 , а також в присутності чергового помічника начальника установи майора внутрішньої служби ОСОБА_9 , заступника чергового помічника начальника установи старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_10 , чергового оператора пульта старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_11 , старшого днювального СПС №7 засудженого ОСОБА_12 , в категоричній формі відмовився прослідувати до дільниці ресоціалізації, зокрема до відділення соціально-психологічної служби №7 або до будь-якого іншого запропонованого йому відділення СПС.

Свою відмову засуджений ОСОБА_7 мотивував особистими переконаннями, незгодою з режимом тримання в установі, а також тим, що вважає розклад дня, встановлений в установі, та правила відбування для себе неприйнятними. При цьому, останній вів себе неввічливо, демонстративно відмовлявся виходити до дільниці ресоціалізації, до відділення соціально-психологічної служби №7 або до будь-якого іншого відділення установи.

Після чого засудженому ОСОБА_7 були роз`яснені положення ст.ст.9, 94, 96, 107, 133 Кримінально-виконавчого кодексу України, п.3 розділу 2 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Мін`юсту від 28.08.2018 №2823/5, ст.391 Кримінального кодексу України, і що його відмова від виконання законних вимог адміністрації установи, передбачених діючим законодавством, тягне за собою кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Після чого було пред`явлено засудженому ОСОБА_7 вимоги згідно з діючим законодавством України прослідувати до дільниці ресоціалізації, а саме до відділення соціально-психологічної служби №7 або інше відділення установи, але і після цього, в присутності вказаних осіб, він в категоричній формі відмовився виконувати дані вимоги. В подальшому засудженому ОСОБА_7 був викликаний черговий лікар, котрий оглянув його в черговій частині, виміряв тиск, температуру та видав відповідну довідку про те, що слідувати та знаходитися в дільниці ресоціалізації засуджений ОСОБА_7 може та стан здоров`я його задовільний.

Крім того, 13.02.2024, знаходячись на робочому місці о 10.20, начальник відділення соціально-психологічної служби №7 лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_8 в черговій частині установи втретє запропонував засудженому ОСОБА_7 після відбуття ним дисциплінарного покарання у дисциплінарному ізоляторі прослідувати до дільниці ресоціалізації, а саме до відділення соціально-психологічної служби №7 або до іншого відділення установи, де йому визначене спальне місце. Також, було роз`яснено засудженому ОСОБА_7 , що він зобов`язаний виконувати встановлені правила діючого законодавства, зокрема дотримуватися розпорядку дня в установі, виконувати роботи по благоустрою установи, виконувати правила внутрішнього розпорядку.

При цьому, засуджений ОСОБА_7 був одягнутий та взутий за порою року, мав безперервний 8 годинний сон, скарг на стан здоров`я він не висказував.

Втім, засуджений ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_8 , а також в присутності чергового помічника начальника установи майора внутрішньої служби ОСОБА_13 , заступника чергового помічника начальника установи старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_14 , чергового оператора пульта старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_15 , старшого днювального СПС №7 засудженого ОСОБА_12 та засудженого ОСОБА_16 , в категоричній формі відмовився прослідувати до дільниці ресоціалізації, зокрема до відділення соціально-психологічної служби №7, або до будь-якого іншого запропонованого йому відділення СПС.

Свою відмову засуджений ОСОБА_7 мотивував особистими переконаннями, незгодою з режимом тримання в установі, а також тим, що вважає розклад дня, встановлений в установі, та правила відбування для себе неприйнятними. При цьому, він вів себе неввічливо, демонстративно відмовлявся виходити до дільниці ресоціалізації, до відділення соціально-психологічної служби № 7, або до будь-якого іншого відділення установи.

Після чого засудженому ОСОБА_7 були роз`яснені положення ст.ст.9, 94, 96, 107, 133 Кримінально-виконавчого кодексу України, п.3 розділу 2 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Мін`юсту від 28.08.2018 №2823/5, ст.391 Кримінального кодексу України, і що його відмова від виконання законних вимог адміністрації установи, передбачених діючим законодавством, тягне за собою кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Після чого було пред`явлено засудженому ОСОБА_7 вимоги згідно з діючим законодавством України прослідувати до дільниці ресоціалізації, а саме до відділення соціально-психологічної служби №7 або інше відділення установи, але і після цього, в присутності вказаних осіб, він в категоричній формі відмовився виконувати дані вимоги. В подальшому засудженому ОСОБА_7 був викликаний черговий лікар, котрий оглянув його в черговій частині, виміряв тиск, температуру та видав відповідну довідку про те, що слідувати та знаходитися в дільниці ресоціалізації засуджений ОСОБА_7 може та стан здоров`я його задовільний.

Своїми неправомірними діями засуджений ОСОБА_7 порушив вимоги п.1 ст.9 КВК України, де зазначено, що засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації, а також вимоги ч.3 ст.107 КПК України, де зазначено, що засуджені зобов`язані дотримуватись норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами, а також виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії. Крім того, своїми неправомірними діями засуджений ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.3, 4 розділу ІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Мін`юсту від 28.08.2018 №2823/5, де зазначено, що засуджені до позбавлення волі зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, а також засудженим забороняється чинити опір законним діям персоналу установи виконання покарань, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших засуджених.

Вказані дії ОСОБА_7 судом першої інстанціїкваліфіковані за ст.391 КК України, тобто злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вироком Харківського районного суду Харківської області від 23.01.2025 року, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання внаслідок м`якості.

Крім того, прокурор просить ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 року 2 місяців позбавлення волі. Відповідно до ст.71 КК України, до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023 і остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі.

Виключити з резолютивної вироку посилання суду про зарахування ОСОБА_7 в строк відбування покарання фактично відбуте покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі врахував, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, під час відбування покарання на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення, що свідчить про антисоціальну спрямованість його поведінки та небажання стати на шлях вправлення.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 відбутого покарання за попереднім вироком у строк покарання за новим вироком за правилами ст.71 КК України не передбачено.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 взяв захист своїх прав та інтересів на себе, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Крім того, на підставі ч.3 ст.349 КПК України суд першої інстанції визнав недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, при цьому з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, їх позиція є добровільною, і роз`яснив, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Перевіряючи доводи прокурора стосовно невідповідності призначеного покарання внаслідок м`якості, колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи зі вказаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував обставини, що характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що він неодноразово судимий, відбуває покарання в ДУ «Темнівська виправна колонія (№100), за місцем відбування покарання характеризується негативно, має 25 стягнень, заохочень не має, на обліку у психолога відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Темнівська виправна колонія (№100) не перебуває.

Обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено.

Навівши зазначені обставини, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що є всі підстави для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік в межах санкції статті.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, відсутність обставин, які відповідно до положень ст.66 КК України пом`якшують покарання й відсутність обставин, які згідно зі ст.67 КК України обтяжують покарання.

Будь-яких нових даних, провокуючих особистість обвинуваченого ОСОБА_7 , стороною обвинувачення надано не було, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження.

Усі інші доводи апеляційної скарги, стосовно невідповідності призначеного покарання внаслідок м`якості, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, якпозбавлення волі строком на 1 (один) рік, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає недоцільним застосовувати до ОСОБА_7 покарання, яке просить призначити прокурор, а тому підстав для скасування вироку і призначення обвинуваченому покарання у виді 1 року 2 місяців позбавлення волі з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Проте слушними є доводи прокурора, що стосуються неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частиною 4 ст.71 КК України визначено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Згідно з п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003

№7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст.71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст.71 КК судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Харківського районного суду Харківської області від 23.01.2025 ОСОБА_7 засуджений за ст.391 КК України до покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Згідно зі ст.71 КК України до призначеного ОСОБА_7 цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного йому вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023, і остаточно призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Водночас судом першої інстанції, без посилання на відповідні положення закону України про кримінальну відповідальність, ОСОБА_7 безпідставно зараховано у строк відбування покарання фактично відбуте покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023.

При цьому, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що зарахування

обвинуваченому ОСОБА_7 відбутого покарання за попереднім вироком у строк покарання за новим вироком за правилами ст.71 КК України не передбачено. Таке зарахування можливе лише в разі призначення покарання на підставі положень ч.4 ст.70 КК України, які в цьому випадку не застосовуються.

Таким чином, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У зв`язку з цим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні. Разом з цим слід виключити з резолютивної частини вироку суду першої інстанції посилання на зарахування ОСОБА_7 в строк відбування покарання фактично відбутого покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 23.01.2025 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ст. 391 КК України, - змінити.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити частково.

Виключити з резолютивної частини вироку суду першої інстанції посилання суду про зарахування ОСОБА_7 в строк відбуття покарання фактично відбутого покарання за вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 13.06.2023.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4