Провадження №11-сс/801/964/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

підозрюваної ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці матеріали кримінального провадження № 0000583 внесеного до ЄРДР 12.11.2024, за клопотанням слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402 КК України

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за апеляційною скаргою прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони південного регіону ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду від 04.12.2024 про обрання підозрюваній ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

встановив:

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин

24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан та який діє на даний час.

Відповідно до витягу із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (по стройовій частині) від 11.09.2023 № 254, майора медичної служби ОСОБА_8 , старшого ординатора пульмонологічного відділення клініки загальнотерапевтичної Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (на 475 ліжок), призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.09.2023 року №148 на посаду начальника відділення інфекційного контролю Військово- медичного клінічного центру Центрального регіону (на 475 ліжок), вважати такою, що з 11 вересня 2023 року справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.09.2023 року №148 майора ОСОБА_8 , призначено на вищу посаду у порядку просування по службі з шпк «майор медичної служби» на шпк «підполковник медичної служби».

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 28 Статуту, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Поряд із цим, статтею 35 Статуту, серед іншого, передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Крім того,Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Відповідно до п. 109 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації.

Згідно ст.ст. 6, 11, 16 Статуту, ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Разом з тим, начальник відділення інфекційного контролю Військово- медичного клінічного центру Центрального регіону (на 475 ліжок) підполковник медичної служби ОСОБА_8 у порушення наведених вимог законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, посягаючи на встановлений порядок підлеглості, порушуючи військову дисципліну, відмовилась виконувати наказ начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, за наступних обставин.

Так, 28.10.2024 за вх. №32022 на адресу Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, надійшла телефонограма з Кадрового центру Збройних Сил України, про направлення повідомлення про прийняття кадрових рішень, щодо звільненні із займаної посади підполковника медичної служби ОСОБА_8 із займаної посади, та призначення до 91 запасної роти військової частини НОМЕР_2 .

Додатком до вказаного повідомлення було направлено на адресу Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону наказ Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.10.2024 №1416.

Так, згідно з витягу з наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (по стройовій частині) від 08.11.2024 №313, підполковника медичної служби ОСОБА_8 , начальник відділення інфекційного контролю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (на 475 ліжок), призначену наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.10.2024 №1416, на посаду офіцера резерву 91 запасної роти військової частини НОМЕР_2 .

При цьому наказ виданий в установленому Законом порядку, відповідною особою в межах наданих йому повноважень, зміст наказу не суперечив чинному законодавству та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод підполковника медичної служби.

Відповідно до припису виданого тво начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону ОСОБА_11 , підполковнику медичної служби ОСОБА_8 запропоновано 08.11.2024 вибути до військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби, строком прибуття 09.11.2024.

Так, 08.11.2024 близько 11:00 у службовому кабінеті начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону за адресою: вул. Князів Коріатовичів, 185, м. Вінниця, тво начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону полковником медичної служби ОСОБА_11 , в усній формі доведено до підполковника медичної служби ОСОБА_8 наказ начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (по стройовій частині) від 08.11.2024 №313 про призначення підполковника медичної служби ОСОБА_8 начальник відділення інфекційного контролю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (на 475 ліжок) офіцера резерву 91 запасної роти військової частини НОМЕР_2 .

Однак, підполковник медичної служби ОСОБА_8 усупереч вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 6, 11, 16, 28, 29, 31, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 109 Положення про проходження громадянами України, порушуючи військову дисципліну, діючи умисно, в умовах воєнного стану, 08.11.2024 близько 11:00 у службовому кабінеті начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону за адресою: вул. Князів Коріатовичів, 185, м. Вінниця, достовірно знаючи, що вона повинна вибути з розташування Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та прибути до нового місця служби умисно не виконала наказ начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (по стройовій частині) від 08.11.2024 №313.

При цьому, підполковник медичної служби ОСОБА_8 маючи реальну можливість виконати наказ, розуміючи, що він виданий в установленому Законом порядку вчиняла демонстративні дії, спрямовані на ігнорування вказаного наказу, та прийняття припису в якому запропоновано 08.11.2024 вибути до військової частини НОМЕР_2 , для подальшого проходження військової служби, строком прибуття 09.11.2024, достовірно розуміючи про хибність своїх уявлень та які свідчили про її явне небажання виконувати наказ та як наслідок підполковник медичної служби ОСОБА_8 наказ №313 про призначення її офіцером резерву 91 запасної роти військової частини НОМЕР_2 не виконала, справи та посаду начальника відділення інфекційного контролю Військово- медичного клінічного центру Центрального регіону (на 475 ліжок) не здала та до нового місця несення служби не убула. Діяння підполковником медичної служби ОСОБА_8 підриває військову дисципліну.

Таким чином, ОСОБА_8 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, непокора, тобто інше умисне невиконання наказу, вчинене в умовах воєнного стану.

02.12.2024 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Слідчий четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому ОСОБА_9 звернулась до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду від 04.12.2024 клопотання слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому ОСОБА_9 задоволено та обрано підозрюваний ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з одночасним визначенням застави в розмірі 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя вказав, що прокурором під час розгляду клопотання доведено обґрунтованість підозри, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, внаслідок чого дійшов висновку про необхідність застосування виключного запобіжного заходу, яким є тримання під вартою, із одночасним визначенням розміру застави.

В апеляційній скарзі прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони південного регіону ОСОБА_10 ставиться питання про скасування ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 від 04.12.2024 у кримінальному провадженні № 0000583 від 12.11.2024 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 . Винести ухвалу, якою застосувати до підозрюваної ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

Свої доводи обґрунтовує тим, що необхідністю у застосуванні до ОСОБА_8 заходу у вигляді тримання під вартою є обставини, які свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що підозрювана може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, знищувати, ховати або спотворювати речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому, з метою забезпечення кримінального провадження та виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Крім того, ОСОБА_8 є військовослужбовцем Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та добре обізнана з формами та методами правоохоронної роботи, що в свою чергу може призвести до незаконної протидії органу досудового розслідування, шляхом впливу на свідків та знищенням речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження.

Відповідно до ч. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою.

Поряд із цим, 04.12.2024 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 до підозрюваної ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб із правом внесення застави в сумі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

Застосування до підозрюваної іншого більш м?якого запобіжного заходу не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України і не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваної.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених в ній та просив задовольнити її в повному об`ємі.

Захисник - адвокат ОСОБА_7 та підозрювана ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з ухвали, слідчим суддею зазначені вимоги закону дотримано та висновки, викладені в ухвалі належним чином умотивовані.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.

Оскільки ухвала слідчого судді в частині обґрунтованості підозри, доведеності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також щодо застосування виключного запобіжного заходу ані стороною обвинувачення, ані стороною захисту не оспорюються, тому висновки слідчого судді в цій частині апеляційним судом не перевіряються.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора в частині неправильного визначення застави суд зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Частиною четвертою ст. 182 КПК установлено, що розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Розмір застави для різних категорій кримінальних правопорушень (злочинів) визначений п. 1-3 абз. 1 ч. 5 ст. 182 КПК України, та з-поміж інших, щодо осіб, підозрюваних у вчиненні тяжкого злочину, встановлений у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Застава в жодному разі не виконує функції покарання особи або ж відшкодування збитків, адже обрання цього заходу не означає доведення її вини, натомість її розмір повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в такому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Кримінальний процесуальний закон саме на слідчого суддю (суд) покладає обов`язок під час визначення розміру застави перевіряти, чи він не є завідомо непомірним для підозрюваного.

Розмір застави повинен бути встановлений з урахуванням належної особі власності, якою вона може безперешкодно і без шкоди для близьких розпоряджатися для внесення застави, її майнового і сімейного стану.

Таким чином необхідно виокремити обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу у вигляді застави та визначенні її розміру, серед яких: спосіб життя наприклад, періодичність перетину кордону, наявність у підозрюваного соціальних зв`язків поза межами країни тощо; сім`я та особи на утриманні для призначення застави суд обов`язково повинен врахувати наявність на утриманні непрацездатних осіб або дітей; наявність або відсутність у підозрюваного постійного місця роботи або законних джерел доходу (розмір офіційної заробітної плати, надходження від дивідендів, депозити в банках тощо); житло наявність у підозрюваного власного житла або такого, яке він законно орендує.

За приписами ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Застосовані загальні принципи щодо обґрунтування тримання підозрюваного під вартою та визначення розміру застави наведені, зокрема, в рішенні у справі «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року, де йдеться про те, що гарантія, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти. Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим статтею 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави.

Також у рішенні у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022 (заява 23312/15) Суд вважав, що, зосереджуючись на розмірі шкоди, не здійснивши ретельної оцінки всіх відповідних факторів, у тому числі її спроможність сплатити визначений розмір застави, і відсутність задовільного пояснення, чому застава була визначена у такому надзвичайно великому розмірі, національні суди не дотрималися зобов`язання навести відповідне та достатнє обґрунтування для своїх рішень про визначення розміру застави, як вимагає пункт 3 статті 5 Конвенції.

Окрім того,слідчим суддею враховано відомості та характеризуючі дані про особу підозрюваної, а саме ОСОБА_8 має постійне місце проживання, раніше не судима, незаміжня, дітей на утриманні не має, хворіє та потребує лікування, має на утриманні батьків з ІІІ групою інвалідності.

В даному провадженні встановлено, що відповідно до клопотання про обрання запобіжного заходу, підтриманого прокурором, а також апеляційної скарги прокурора, необхідність призначення запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави обґрунтовується виключно тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та перебування підозрюваної у статусі військовослужбовця.

Посилання прокурора на абзац третій ч. 4 ст. 183 КПК України колегія суддів враховує, проте, згідно вказаної норми не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України є правом суду, а не обов`язком.

Інші обставини, які б давали підстави для не визначення застави , ані у клопотанні слідчого, ані в апеляційній скарзі прокурора не наведені.

За наведених підстав суд не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони південного регіону ОСОБА_10 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду від 04.12.2024, якою клопотання слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому ОСОБА_9 задоволено та підозрюваній ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів з моменту затримання, тобто до 01 лютого 2025 року (час рахувати відповідно до протоколу затримання), з одночасним визначенням застави у розмірі 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4