Провадження №1-кп/127/947/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.09.2024 за № 0000305, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Балабанівки Оратівського району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на цей час відбуваючого покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)», раніше судимого:

10.11.2011 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень,

01.11.2013 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 185, частиною другою статті 186, з урахуванням частини першої статті 70 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

29.05.2017 Апеляційним судом Вінницької області та постановою Верховного суду України від 07.11.2018 за частиною третьою статті 186, з урахуванням частини першої статті 71 Кримінального кодексу України до 6 років позбавлення волі. 11.12.2018 звільнений від відбування покарання умовно-достроково з невідбутим строком покарання 1 рік 1 місяць 16 днів,

16.12.2022 Вінницьким міським судом Вінницької області, з урахуванням ухвали Вінницького апеляційного суду від 23.05.2023 за частиною другою статті 185, частиною другою статті 186, з урахуванням статей 70, 71 Кримінального кодексу України до 4 років 6 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , перебуваючи під вартою в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» (далі ДУ «Вінницька УВП (№1)»), маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, у невстановлений час, але не пізніше 20.09.2024, на території ДУ «Вінницька УВП (№1)», розташованої за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2, знайшов згорток з порошкоподібною речовиною та залишив його при собі, розуміючи, що всередині знаходиться наркотичний засіб, обіг якого обмежений. Таким чином, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», ОСОБА_5 незаконно придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежений, - метадон та незаконно зберігав його при собі без мети збуту.

Надалі, 20.09.2024 близько 09:40 год. під час проведення загального обшуку в камерному приміщенні № 54 ДУ «Вінницька УВП (№1)» працівники оперативного відділу установи виконання покарань з використанням металошукача здійснили перевірку ОСОБА_4 . Під час перевірки відбулося спрацювання зазначеного пристрою на наявність в спідній білизні ОСОБА_4 заборонених предметів. З метою детального обшуку ОСОБА_6 на предмет наявності у нього заборонених предметів він був супроводжений з камерного приміщення № 54 до кімнати для проведення слідчих дій, де в останнього з внутрішньої кишені шортів випав на підлогу фольговий згорток. На запитання працівників оперативного відділу ДУ «Вінницька УВП (№1)» щодо наявності заборонених предметів ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на зберігання наркотичних засобів, будуть викриті, повідомив, що у нього зі спідньої білизни у вказаному кабінеті випав згорток з наркотичним засобом - метадоном, який він зберігав при собі для власного споживання.

У подальшому на місце події прибула слідчо-оперативна група відділу поліції №1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області та у ході огляду місця події, у період часу з 11:31 год. по 11:41 год. 20.09.2024, у приміщенні для проведення слідчих дій ДУ «Вінницька УВП (№1)», за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2, у присутності двох понятих працівники поліції вилучили фольговий згорток з порошкоподібною речовиною, який ОСОБА_5 зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.

Вилучена порошкоподібна речовина білого кольору містить наркотичний засіб - метадон, обіг якого обмежений. У порошкоподібній речовині, масою 0,1560 г, маса метадону становить 0,1344 г.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, пояснив, що він після прогулянки він знайшов згорток у коридорі установи. Відкривши згорток, він зрозумів, що всередині метадон, тому залишив його собі з метою власного вживання. Надалі, при проведенні особистого обшуку на ньому спрацював спеціальний прилад, після чого у нього вилучили фольговий згорток.

Про вчинене він щиро шкодує та розкаюється.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив відомості, які характеризують особу обвинуваченого, а також:

-протокол огляду місця події від 20.09.2024, відповідно до якого в період часу з 11:31 по 11:41 год. в приміщенні ДУ «Вінницька УВП (№ 1)» за адресою: вул. Брацлавська, 2 в м. Вінниці був вилучений фольговий згорток з порошкоподібною речовиною, який випав зі спідньої білизни ОСОБА_4 ; під час огляду місця події також відібрані змиви з рук, контрольний зразок;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/19153-НЗПРАП від 27.09.2024, згідно з яким надана на дослідження порошкоподібна речовина білого кольору, містить наркотичний засіб - метадон, обіг якого обмежений. У порошкоподібній речовині, масою 0,1560 г, маса метадону становить 0,1344 г;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/19161-НЗПРАП від 25.09.2024, відповідно до якого на поверхні серветки з нетканого полотна білого кольору, яка надана в якості зразка, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів не виявлено. На поверхні серветки з нетканого полотна білого кольору, яка просочена речовиною сіро-світло-коричневого кольору, міститься наркотичний засіб метадон, обіг якого обмежений.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт незаконного придбання та зберігання ОСОБА_4 наркотичного засобу без мети збуту. Зокрема, суд у судовому засіданні встановив, що в ОСОБА_4 був виявлений та вилучений фольговий згорток з порошкоподібною речовиною білого кольору. За результатами проведення криміналістичного дослідження встановлено, що вилучена в ОСОБА_4 речовина є наркотичним засобом, обіг якого обмежений, метадон.

Суд також бере до уваги, що обвинувачений у судовому засіданні не заперечував тієї обставини, що вилучена у нього речовина є наркотичним засобом, а також не заперечував її хімічного складу та маси, які встановлені в ході досудового розслідування на підставі висновку відповідного експертного дослідження (висновку експерта).

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к).

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, винуватість у його вчиненні якого визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Разом з тим, суд також враховує, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив інкриміноване йому діяння під час відбування покарання за тяжкий злочин в установі відбування покарання. При цьому з наданої суду характеристики випливає, що ОСОБА_4 в установі відбування покарання характеризується негативно, неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності адміністрацією установи.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують покарання, суд враховує таке.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів. Зокрема, востаннє ОСОБА_4 був засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2022 (зміненого ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.05.2023) за частиною другою статті 185, частиною другою статті 186, з урахуванням статей 70 КК до остаточного покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Наведена судимість ОСОБА_4 не впливає на кваліфікацію його дій, а відтак свідчить про наявність в його діях ознак рецидиву кримінальних правопорушень.

Разом з тим, ВС у постанові від 20.12.2018 (справа № 679/783/17) зауважив таке.

Відповідно до статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Тому, як зазначив ВС у вказаній вище постанові, посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_4 обвинуваченням рецидив кримінального правопорушення не визнаний обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого. А тому правові підстави для ствердження про наявність у діянні ОСОБА_4 такої обставини, що обтяжує його покарання, як рецидив кримінальних правопорушень, відсутні.

Отже, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді обмеження волі.

Санкцією кримінального закону встановлена тривалість такого виду кримінального покарання як обмеження волі до 5 років за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як вже суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 щиро розкаявся у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, надавши суду чіткі та послідовні показання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі відсутні. Разом з тим, враховуючи встановлені за результатом судового розгляду обставини, суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_4 мінімально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі.

Як вже суд зазначив вище, ОСОБА_4 на цей час відбуває покарання за попереднім вироком та вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення (винуватість у вчиненні якого була доведена за результатом судового розгляду) під час відбування покарання.

Частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

З огляду на викладене, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_4 остаточного покарання врахуванню підлягає покарання за вироками Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2022.

При цьому, суд враховує положення підпункту «б» пункту 1 частини першої статті 72 КК, відповідно до якого при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Отже, зважаючи на положення зазначених статей, суд дійшов до переконання, що в цьому випадку ОСОБА_4 шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироками Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2022 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, проте належних висновків для себе не зробив та під час відбування покарання вчинив нове кримінальне правопорушення. Вирішуючи питання щодо міри покарання, суд дійшов до висновку про необхідність застосування приписів статті 71 КК. Саме тому, правові підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням відсутні, а виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.

Враховуючи, що ОСОБА_4 на момент розгляду кримінального провадження відбуває покарання за попереднім вироком, початок строку відбування покарання за цим вироком останньому необхідно рахувати з моменту проголошення вироку суду.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2024 на вилучену в ОСОБА_4 речовину був накладений арешт, який потрібно скасувати.

Згідно з приписами частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Згідно з частиною першою статті 71, частини першої статті 72 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 16.12.2022 призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 1 (одного) року 5 (п`яти) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня проголошення вироку.

Речові докази: фольговий згорток з порошкоподібною речовиною, який поміщений до спецпакету НПУ СRI № 1049264, серветку разом з контрольним зразком, які поміщені до спецпакету НПУ СRI № 1049164 та передані до камери зберігання речових доказів Відділу поліції № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, знищити.

Арешт, накладений на зазначені речові докази, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2024, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 7163 (сім тисяч сто шістдесят три) гривні 10 (десять) копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: