У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасника судового провадження:

захисника ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 27 січня 2025 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обвинувачений вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з відсутністю доказів, що вказують на наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які, на його думку, ґрунтуються на припущеннях.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді Центрального районного суду м. Миколаєва суду перебуває кримінальне провадження №0000236 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

До суду першої інстанції надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, яке обґрунтоване тим, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі та на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у вигляді можливості обвинуваченим переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для зміни обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу відсутні, а його належну процесуальну поведінку можливо забезпечити лише шляхом продовження строку тримання під вартою.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Прокурор та обвинувачений ОСОБА_6 про дату та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином. Обвинувачений заяву про бажання брати участь в апеляційному розгляді не подавав.

Участь в апеляційному розгляді прокурора та обвинуваченого відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України є необов`язковою.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасника судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегією суддів встановлено, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , колегія суддів враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Частиною 4 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З матеріалів, наданих апеляційному суду, вбачається, що 04.05.2023 ОСОБА_6 в порядку ст. 208, п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України затримано.

05.05.2023 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 114-2 КК України. 26.10.2023 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

06.05.2023 ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався судом.

Наразі, з 27 жовтня 2023 року на розгляді в Центральному районному суді м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

До Центрального районного суду м. Миколаєва прокурором подано клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , в обґрунтування якого зазначено, що ризики, які існували на момент обрання запобіжного заходу обвинуваченому, залишаються та можуть зашкодити виконанню процесуальних обов`язків.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_6 злочину, вчиненого (згідно обвинуваченню) умисно громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України в умовах воєнного стану, його характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливого строку покарання, який може бути йому призначений у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є достатні підстави вважати доведеним існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ОСОБА_6 інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме, умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди Україні.

ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, зможе продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, оскільки (згідно обвинуваченню) має стійкі проросійські погляди та зважаючи на той факт, що рф продовжує на території України повномасштабну збройну агресію і по всій території України діє воєнний стан. Злочинна діяльність ОСОБА_6 була припинена лише за втручання правоохоронних органів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому злочинів, судом першої інстанції прийняте законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення.

На даній стадії судового розгляду неможливо щодо ОСОБА_6 застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3