Справа № 743/523/23
Провадження № 1-кп/737/8/25
УХВАЛА

19 лютого 2025 року с-ще Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Куликівка кримінальне провадження № 0000270 за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в Куликівському районному суді Чернігівської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

18.02.2025 року до суду надійшло клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 . В судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання, зазначив, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не дасть змоги їх уникнути.

Захисник в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного клопотання, вказавши, що більшість ризиків вже не може існувати, оскільки очевидно закінчено допит свідків, досліджено всі докази, обвинувачений вже жодним чином не зможе вплинути на свідків. Просив змінити запобіжний захід ОСОБА_4 на будь який інший не пов`язаний із триманням під вартою, зокрема, на домашній арешт.

ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника, просив змінити йому запобіжний захід на більш м`який, обіцяв з`являтися до суду за першою ж вимогою.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, проаналізувавши наявні матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.01.2023 ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався.

При обранні запобіжного заходу ОСОБА_4 було враховано обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання у виді позбавлення волі, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України, вік та стан здоров`я обвинуваченого, що не перешкоджає застосуванню до нього такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

З моменту взяття ОСОБА_4 під варту та до сьогодні не змінилися обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та не змінилася обстановка, яка давала б суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити інший, більш м`який запобіжний захід.

Суд вважає, що наведені прокурором підстави для продовження строків тримання під вартою є належним чином мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь вірогідності, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Суд виходить з того, що відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому відноситься до категорії особливо тяжких, за яке передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, відповідно тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, пов`язана з ризиком переховування від суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На сьогодні дане провадження знаходиться на розгляді в суді на стадії дослідження доказів, у справі призначено судову психолого-психіатричну експертизу, тому ризики перешкоджання кримінальному провадженню та незаконного впливу на свідків зберігаються, оскільки не зважаючи на те, що більшість свідки в судовому засіданні вже допитані, не виключається можливість подання сторонами кримінального провадження клопотань про їх повторний допит.

Разом з цим, суд зауважує, що кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково здійснить відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснення у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, оцінюючи тяжкість злочину, яке інкримінується обвинуваченому, суд враховує ступінь суспільної небезпечності злочину в конкретних умовах місця і часу та враховує, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано за мотивом однієї лише небезпечності злочину, за який законом передбачено покарання у виді тривалого позбавлення волі.

Будь-яких обставин, які би свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 судом, на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Доводи захисника обвинуваченого не зменшують вищевказаних ризиків та не є наразі достатніми підставами для відмови у задоволенні даного клопотання прокурора чи для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Таким чином, враховуючи наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_4 , наявність встановлених ризиків, які не зменшилися і не збільшилися, суд дійшов висновку, що продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою забезпечить належне виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а саме: неухильно з`являтися на виклик до суду, убезпечить від впливу обвинуваченого на свідків, дасть можливість запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки саме такий вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, відповідає в повній мірі обставинам кримінального провадження, встановленим на день розгляду клопотання та сприятиме належній процесуальній поведінці обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, обставин вчинення правопорушення, даних про особу обвинуваченого, також враховуючи, що обставини, які слугували підставою для встановлення запобіжного заходу до цього часу не змінилися, суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не достатній для запобігання ризикам.

Згідно з ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

Враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, яке спричинило загибель людини, суд вважає за доцільне не застосовувати до нього альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, що узгоджується з вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 177, 178, 183, 197, 331, 350 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 19 квітня 2025 року включно з утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор».

Копію ухвали направити сторонам кримінального провадження та на адресу ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1