ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 953/506/25 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-сс/818/358/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, з участю представника особи, яка претендує на власність майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме самої ОСОБА_6 , належним чином повідомленої про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 04 02 2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою слідчого судді клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні №0000011 від 06 01 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 114-1, ч. 1 ст. 263 КК України задоволено та накладено арешт, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, на майно, вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , на майно, вилучене в ході проведення обшуку за місцем періодичного проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 та на майно, вилучене в ході проведення обшуку автомобіля Мерседес-Бенс, який знаходиться в особистому користуванні ОСОБА_8 (докладний перелік якого наявний в оскаржувані ухвалі).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить про скасування вказаної ухвали в частині накладення арешту на майно, вилучене за місцем періодичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , а саме на предмети ззовні схожі на грошові кошти валютою та номіналом «100 доларів» у кількості 26 штук, постановивши в цій частині нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити. Зобов`язати уповноважену особу повернути ОСОБА_6 , як власнику, вилучені її особисті кошти валютою та номіналом «100 доларів» у кількості 26 штук.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що ОСОБА_8 є зятем ОСОБА_6

30 січня 2025 року було проведено обшук за місцем її фактичного проживання, а саме у приватному будинку АДРЕСА_3 .

Вказує, що виявлені у ході обшуку грошові кошти валютою та номіналом 100 доларів у кількості 26 шт. на загальну суму 2600 доларів США є її особистими заощадженнями, частина з яких були отримані нею від продажу автомобіля у серпні 2024 року, а інші є заощадженнями від доходу, який вона отримує здійснюючи підприємницьку діяльність.

На підставі викладеного, посилаючись на ст. 41 Конституції України, вважає, що оскільки майно, у вказаному вище домоволодінні вилучено незаконно, підстави для накладення на нього арешту відсутні.

Крім того, представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2025 року, з посиланням на поважність причин його пропуску.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду представник особи, яка претендує на власність майна адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Особа, яка претендує на власність майна та прокурор про дату та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від них не надходило.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності особи, яка претендує на власність майна та прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи апелянта, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження СВ УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000011 від 06 01 2025 року за ч. 1 ст. 114-1, ч.1 ст. 263 КК України, за фактом вчинення громадянином України ОСОБА_8 дій, спрямованих на створення перешкод у законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань, шляхом підробки документів, що надають особам призивного віку статус військовослужбовців сил оборони України, що в подальшому, надає можливість таким особам ухилятися від проходження військової служби.

30 01 2025 року під час обшуків за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , в автомобілі марки «Мерседес», який знаходиться в особистому користуванні ОСОБА_8 та за місцем періодичного проживання останнього, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено майно (докладно перелічене в ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 04 02 2025 року), яке слідчий просив арештувати.

Задовольняючи клопотання слідчого слідчий суддя дійшов висновку, що вилучене при обшуку майно може бути використане, як доказ у даному кримінальному провадженні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 статті 170 КПК України регламентовано, що у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Абзацом 2 частини 10 статті 170 КПК України встановлено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у слідчого судді були достатні підстави вважати, що вищевказане майно, на яке накладено арешт, може відповідати критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для можливого використання, як доказів у кримінальному провадженні № 0000011 від 06 01 2025 року.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставного вилучення в квартирі, що належить тещі ОСОБА_8 майна, оскільки вилучені грошові кошти у сумі 2600 доларів США є особистою приватною власністю ОСОБА_6 , набуті законним шляхом та жодним чином не мають ніякого відношення до кримінального провадження, колегія суддів не вважає їх такими, що беззаперечно свідчать про необхідність скасування ухвали слідчого судді з огляду на наступне.

Так, ані в апеляційній скарзі, ані у судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянтом не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо належності грошових коштів, вилучених під час обшуку за місцем періодичного мешкання ОСОБА_8 саме його тещі ОСОБА_6 .

Колегія суддів констатує, що обшук та вилучення арештованого майна 30 01 2025 року, зокрема за місцем періодичного мешкання ОСОБА_8 проводився за особистої участі його власниці ОСОБА_6 , яка хоча і зазначила, що вилучені кошти є її особистою власністю та отримані від продажу автомобіля, проте жодних доказів, зокрема договору купівлі-продажу автомобіля чи інших доказів, на підтвердження своїх слів не надала.

В той же час, колегія суддів позбавлена можливості однозначно визначитися у який день, час та в якому місці відбулась передача грошових коштів у розмірі 2600 доларів США, встановити ознаки ідентифікування вказаних купюр, хто ще міг бачити та підтвердити факт належності вказаних грошових коштів саме ОСОБА_6 .

З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на грошові кошти у розмірі 2600 доларів США, враховуючи, що предметом правопорушення, зокрема свідком ОСОБА_9 зазначено, крім іншого саме грошові кошти у виді доларів США.

Крім того, колегія суддів наголошує, що законність походження вказаних коштів, та іншого вилученого майна, а також їх причетність чи непричетність до обставин кримінальних правопорушень підлягають з`ясуванню в ході подальших слідчих дій.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь. У рішенні ЄСПЛ по справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (визначено п.п. 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden.)

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна особою, яка претендує на власність майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Як регламентовано статтею 100 КПК України на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, арешт майна з підстав передбачених ч.2,3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Вказані норми невраховані апелянтом в доводах, що вказує про необґрунтованість апеляційних вимог.

При цьому колегія суддів наголошує, що вказаний захід є тимчасовим, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Колегія суддів констатує, що інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на зазначене апелянтом майно, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, з ігноруванням об`єктивних відомостей.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування ухвали.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, 170-175, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання представника власника майна про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції задовольнити, поновивши вказаний строк, як пропущений з поважних причин.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 04 02 2025 року про задоволення клопотання прокурора та про накладення арешту на майно, вилучене в ході проведення обшуку за місцем тимчасового проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4