26.12.24 Справа № 469/225/20
1-кп/469/34/24
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_4
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Крутоярка Березанського району Миколаївської області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимого 17 квітня 2018 року Березанським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до 80 годин громадських робіт, 12 вересня 2019 року Березанським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст.389 КК України до обмеження волі строком на один рік з іспитовим строком на один рік,
за ч.3 ст.185 КК України,-
встановив:
Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 заявила клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 клопотання захисника підтримав, просив закрити кримінальне провадження у зв"язку з декриміналізацією діяння, від реалізації свого права на продовження судового розгляду у загальному порядку відмовився, наслідки закриття провадження зрозумілі.
Прокурор проти задоволення клопотання не заперечував, проте вважав, що у діях обвинуваченого вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.162 КК України, а тому суд повинен застосувати висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2024 року.
Встановлені судом обставини
ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло), а саме у викраденні 01 лютого 2020 року в АДРЕСА_2 належного ОСОБА_6 майна на загальну суму 520 грн.
Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався
Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, який набрав чинності 09 серпня 2024 року, статтю 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викладено у новій редакції, відповідно до якої встановлена адміністративна відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Пункт 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового Кодексу України передбачає, що, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, тобто у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01 січня 2020 року визначено розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць) у розмірі 2102 грн.
Діюча на момент вчинення кримінального правопорушення, вказаного у обвинувальному акті, редакція ст.51 КУпАП встановлювала адміністративну відповідальність за викрадення чужого майна, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто у десять разів менше, ніж з дати набрання чинності новою редакцією ст.51 КУпАП.
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч.1 ст. 5 Кримінального кодексу України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Таким чином, положення Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, який набрав чинності 09 серпня 2024 року, поширюються і на обвинуваченого, оскільки вони скасовують злочинність діяння, у вчиненні якого він обвинувачується.
Згідно з п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
На підставі п.1-2 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.
Згідно з абз.5 ч.7 ст.284 КПК України, ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу, частиною третьою якої передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.
Оскільки судом встановлені підстави для закриття кримінального провадження, передбачені ч.2 ст.284 КПК України, та обвинувачений надав згоду на закриття кримінального провадження з цих підстав, кримінальне провадження підлягає закриттю судом.
Згідно з ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи (ч.2 ст.337 КПК України).
Відповідно до ч.1 ст.338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Не допускається зміна обвинувачення прокурором з кримінального проступку на злочин будь-якої тяжкості під час судового розгляду.
На підставі ч.1 ст.339 КПК України у разі отримання відомостей про можливе вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, щодо якого обвинувачення не висувалось і яке тісно зв`язане з первісним та їх окремий розгляд неможливий, а так само встановлення наявності підстав для застосування кримінально-правових заходів до юридичної особи, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу має право звернутися до суду з вмотивованим клопотанням про розгляд додаткового обвинувачення в одному провадженні з первісним обвинуваченням та/або про початок провадження щодо юридичної особи.
Однією із загальних засад кримінального провадження відповідно до ст.7 КПКУкраїни є диспозитивність, зміст якої за положеннями ст.26 КПК України, полягає у тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення тягне за собою закриття кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Прокурор від реалізації свого права змінити обвинувачення чи висунути нове обвинувачення за ч.1 ст.162 КК України відмовився.
Потерпілий у судове засідання не з"явився, будь-яких заяв до суду не подавав, своєї позиції щодо підтримання приватного обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст.162 КК України не висловив.
Таким чином, суд на підставі ч.1 ст.337 КПК України розглядає зазначене кримінальне провадження лише у межах висунутого ОСОБА_4 обвинувачення за ч.3 ст.185 КК України
На підставі ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Частинами 1, 2 статті 369 КПК України визначено, що судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку; судове рішення, у якому слідчий суддя, суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.368 КПК України, під час ухвалення вироку суд вирішує, чи містить діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.
Тобто суд першої інстанції може кваліфікувати вчинене особою діяння як кримінальне правопорушення лише у вироку, постановленому за наслідками розгляду справи по суті.
Зміна судом першої інстанції правової кваліфікації діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, під час вирішення питання про можливість закриття кримінального провадження у зв"язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, протирічить зазначеним нормам кримінального процесуального законодавства та виходить за межі повноважень суду, що є порушенням вимог ч.3 ст.22 КПК України, відповідно до якої під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.
У постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду, враховуючи положення ч. 3 ст. 337 КПК, перекваліфікувала дії обвинуваченого з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК, призначила покарання в межах санкції цієї частини статті і у порядку ч. 2 ст. 433 КПК змінила вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції.
Тобто положення ч.3 ст.337 КПК України застосовані судом касаційної інстанції у межах своїх повноважень під час здійснення касаційного провадження, що є незастосовним під час здійснення судового провадження у суді першої інстанції.
До того ж, у вказаній постанові Верховний Суд сформулював висновок про застосування відповідних частин статей 185, 190, 191 КК з урахуванням положень Закону № 3886-IX, а не про застосування судом першої інстанції положень ч.3 ст.337 КПК України.
Тому посилання прокурора на можливість кваліфікації судом кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , за іншою статтею КК України, не відповідає нормам законодавства України і не враховується судом.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.п.4-1 ч.1, ч.2 ст.284, ст.ст. 369, 372, 479-2 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Клопотання захисника ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження задовольнити.
Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Березанський районний суд Миколаївської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
У зв"язку з відключеннями електроенергії повний текст ухвали підписано і проголошено 26 грудня 2024 року о 14.27 год.
Суддя: