Провадження № 1-кс/947/3872/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2025 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2023 в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог клопотання адвокат ОСОБА_4 вказує на те, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2023 в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження та здійснення будь-яких реєстраційних дій на квартиру АДРЕСА_1 . Про наявність вказаної ухвали ОСОБА_6 стало випадково відомо, 12 березня 2025 року.

Адвокат зазначає, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2020 року є власницею вищезазначеної квартири, натомість статусу за даним кримінальним провадженням у ОСОБА_6 не має, відносно неї не проводяться будь-які слідчі дії. Заявник наголошує на тому, що дане кримінальне провадження внесено до ЄРДР 03.04.2023 тобто майже два роки тому, ухвала про накладення арешту постановлена 18.07.2023, тобто півтора роки тому. Звертає увагу, що за цей період часу нікому не повідомлено про підозру, жодні слідчі дії не проводяться. Крім того, санкція ч.2 ст.190 КК України не передбачає конфіскації майна.

На думку адвоката накладення арешту має необґрунтований характер, направлений на незаконне втручання у власність ОСОБА_6 , тому просила зняти арешт з квартири.

В судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 підтримала доводи та вимоги свого клопотання, яке просила задовольнити, вказуючи, що на даний час відпала потреба у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна. Повідомила, що в рамках даного кримінального провадження органом досудового розслідування було допитано нотаріуса, який посвідчував договір, більш того звернула увагу про наявність цивільного спору щодо вказаного об`єкту нерухомості.

Прокурор ОСОБА_3 надав для ознайомлення матеріали кримінального провадження № 0000500. Проти задоволення клопотання заперечував, вважав, що підстав для скасування арешту не має, зазначив, що наразі досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а вказана квартира визнана речовим доказом в межах цього кримінального провадження. Також зауважив, що наразі органом досудового розслідування проводиться ряд оперативно-розшукових дій для встановлення істини у кримінальному провадженні, зокрема зазначив, що планується допит нотаріуса з метою відібрання у нього зразків підпису. Підтвердив, що на даний час квартира, на яку накладено арешт, дійсно належить заявнику ОСОБА_6 . Тому у задоволенні клопотання просив відмовити .

Вислухавши думку заявника та прокурора, дослідивши клопотання та долучені в його обґрунтування матеріали, приймаючи до уваги заяву прокурора, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Слідчим суддею встановлено, що СВ Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Вказана кримінальна справа була порушена за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, у якій досліджуються обставини щодо можливого вчинення неправомірних дій, щодо заволодіння шахрайським шляхом правом на майно померлої у 2020 році ОСОБА_7 квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2023 року за клопотанням сторони обвинувачення, було накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження та здійснення будь-яких реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), яка на праві власності належить ОСОБА_6 .

Згідно із ч. 1 ст. 333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Згідно із ч.ч.6, 7 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Під час розгляду даного клопотання слідчим суддею встановлено, що метою накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 було забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні, недопущення її відчуження та знищення.

Разом з тим, що стосується подальшої необхідності у вжитті заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя зазначає наступне.

Слідчим суддею встановлено, що 30 грудня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , за реєстровим № 12441, було посвідчено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_10 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України)

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У судовому засіданні, як на підставу необхідності подальшого арешту вказаної квартири, прокурор повідомив, що органом досудового розслідування планується здійснити допит нотаріуса Київського МНО ОСОБА_11 , яка посвідчувала договір дарування від 01.02.2012 року, яка наразі перебуває під вартою в м. Києві та відібрати у неї зразки підпису.

Однак, з матеріалів кримінального провадження № 0000500? вбачається, що 11.07.2023 року старшим слідчим СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_12 було отримано зразки почерку та підпису, а також здійснено допит ОСОБА_11 в якості свідка. Останні слідчі дії були вчинені в січні 2024 року шляхом направлення вимоги в порядку ст. 40,93 КПК до Головного управління ДПС.

Таким чином, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів, свідчить про відсутність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, який триває півтора роки, також відсутністю на даний час ризиків визначених ст.170 КПК України, а так само, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та наслідки арешту майна для третіх осіб.

Крім того, на день розгляду клопотання прокурором не надано підтвердження наявності підстави продовження дії арешту майна, у зв`язку із чим слідчий суддя, виходячи з принципу змагальності сторін у кримінальному провадженні, приходить до висновку, що доводи, зазначені в клопотанні є обґрунтованими.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що орган досудового розслідування зобов`язаний довести необхідність та наявність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, наявність потреб досудового розслідування у такому арешті майна, актуальність цього питання, оскільки саме він був ініціатором питання про накладення арешту на майно.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а саме: арешту нерухомого майна на даний час відпали, що обґрунтовано матеріалами клопотання з огляду на тривалість такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Також слідчий суддя вважає, що застосування найсуворішого заходу забезпечення кримінального провадження суттєво порушуватиме права особи, яка не має жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

З урахуванням вище наведеного, суд дійшов висновку, що за вказаних у клопотаннях обставин подальше обмеження права власності ОСОБА_6 є недопустимим, а тому застосований захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, вказаного у клопотанні, підлягає скасуванню.

Таким чином, керуючись ст.174 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2023 в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1