Провадження №1-кп/523/393/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , в присутності обвинувачених, розглянувши в судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000200 по звинуваченню ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_6 обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Суворовського районного суду знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_6 обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353 КК України.

В ході судового засідання прокурором було заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник заперечував проти продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді домашнього арешту, посилаючись, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, а саме: місце проживання та має значні вади здоров`я.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи під час судового провадження застосовуються судом за клопотанням прокурора, а зі ст. 178 цього Кодексу слідує, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності визначені цією нормою закону обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей; дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів; розмір майнової шкоди та інше.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, в тому числі: незаконно, шляхом підбурювання, вмовлянням, залякуванням впливати на покази свідків, понятих, які були присутні під час проведення огляду місця події, на свідків, які вже допитані по кримінальному провадженню та які можуть бути встановлені в ході судового розслідування та потерпілих.

Так, стаття 177 КПК України, встановлює, що на ряду з іншим, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Разом з цим, ст. 178 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинувачених, у тому числі наявність в них родини й утриманців, репутацію обвинувачених, їх майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди.

Згідно ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявності ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

З матеріалів кримінального провадження та пояснень наданих в судовому засіданні, суд приходить до переконання про доведення прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, про що свідчить те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів.

Разом з тим, на переконання суді, прокурором наведено обставин на підтвердження ризиків, та незважаючи на це, існування ризику того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, що на думку суду, не є достатньою підставою для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та є можливість зміни запобіжного заходу на домашній арешт з покладанням обов`язків відповідно до ст. 194 ч. 5 КПК України.

Звертаючи увагу на ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо; це право означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (абзац другий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1.06.2016 №2-рп/2016).

За частиною другою статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Конституційний Суд України виходячи з положень частин першої, другої статті 29 Основного Закону України та сформульованих ним юридичних позицій, а також беручи до уваги положення міжнародних правових актів щодо захисту права людини на свободу та особисту недоторканність, вважає, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, визначених законами України; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду (абзац тринадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23.11.2017 №1-р/2017).

Отже, нормативне регулювання у сфері здійснення кримінального провадження щодо особи і позбавлення її у зв`язку з цим свободи повинне базуватися на засадах, передбачених статтями 1, 3, частинами першою, другою статті 8, частинами першою, другою статті 29, частиною першою статті 64 Основного Закону України.

Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Приймаючи до уваги викладені обставини та встановлені в судовому засіданні ризики, суд доходить до висновку про те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, членів сім`ї на утриманні, тому суд приходить до висновку, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , слід обрати міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний час доби з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 ч. 5 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 23, 314-316, 174, 177, 178, 181, 183, 194, 369, 372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , - відмовити.

Змінити у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком на 2 місяці, тобто до 24.05.2025 року, за винятком оголошення повітряної тривоги, з можливістю безперешкодно користуватися бомбосховищами та з можливістю відвідувати установи МОЗ.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:

1.Знаходитись за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 з 21 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин наступного дня;

2.Повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

3.Заборонити ОСОБА_6 будь-яким способом спілкуватись потерпілими та свідками по кримінальному провадженню.

Попередити підозрювану ОСОБА_6 про наслідки ухилення від покладених на нього судом обов`язків.

В разі невиконання вищевказаних зобов`язань відносно обвинувачених може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на них може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого на стадії судового слідства здійснює прокурор.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси ОСОБА_1