Справа № 572/3123/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського міського суду Рівненської області в складі :

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського міського суду Рівненської області кримінальне провадження №0000381 від 25.08.2022 про обвинувачення ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєродонецьк, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє, 31 травня 2021 року Новокаховським міським судом Херсонської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання 3 роки 3 місяці позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

25.08.2022 приблизно о 12 год. 00 хв., ОСОБА_10 , перебуваючи у приміщенні спального сектору відділення соціально психологічної служби № 11 Державної установи «Катеринівська виправна колонія (№46)», яка розташована в с. Катеринівка по вул. Ткача, 1 Сарненського району Рівненської області, де останній відбував покарання у вигляді 3 років 3 місяців позбавлення волі, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, через конфлікт, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, навмисно наніс ОСОБА_9 за допомогою кухонного ножа три удари в ліву частину грудної клітки, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді:

- рани шкіри задньої поверхні грудної клітки зліва (топографічно - в сьомому міжребер`ї по лівій паравертебральній (навколохребтовій) лінії), з продовженням раневого каналу в глибину лівої плевральної порожнини, з ушкодженням нижньої долі лівої легені, міжреберних судин, що ускладнилося травматичним лівобічним гемопневмотораксом та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння;

- рани надключичної ділянки зліва та рани передньої поверхні грудної клітки зліва (топографічно - третє міжребер`я середньоключична лінія зліва), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Вищевказаними діями, які виразились в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, ОСОБА_10 , вчинив кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України не визнав, при цьому зазначив, що вину у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 визнає, але у нього не було мети вбити потерпілого, тому просив перекваліфікувати його дії на заподіяння умисних тяжких тілесних ушкоджень, тобто на ст. 121 КК України. Визнаючи себе винним у вказаному ним злочині, суду пояснив, що з ОСОБА_9 разом відбували покарання у виправній колонії №82, звідки були переведені до ДУ «Катеринівська виправна колонія (№46)». В них були дружні відносини, не конфліктували, потерпілий ОСОБА_9 багато в чому допомагав йому. 25 серпня 2022 року ОСОБА_9 в харчовій кімнаті зробив йому зауваження з приводу чистоти приміщення, виражався нецензурною лайкою та вживав слова, які неприйнятно використовувати в колонії. Після цього потерпілий пішов до спального відділення. Щоб інші засуджені бачили, що він може постояти за себе, вирішив завдати тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 . В харчовій кімнаті був кухонний ніж для нарізання продуктів, який був прив`язаний тросиком. Він відв`язав ніж та пішов до спального відділення. ОСОБА_9 сидів на ліжку спиною до нього. Він підійшов до потерпілого та наніс один удар ножем в область спини. Намагався не сильно бити, щоб не завдати тяжких травм. Після удару, ОСОБА_9 повернувся до нього та намагався встати. Він злякався та хаотично наніс ще два удари, не пам`ятає куди наносив удари. Удари також були не сильними, він хотів лише нанести потерпілому ушкодження. Пояснив, що йому ніхто не заважав наносити удари ножем. Він не хотів вбивати потерпілого, тому більше ударів не наносив та втік з спального приміщення. Шкодує про вчинене.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 показав, що з ОСОБА_10 познайомився у виправній колонії №82, звідки вони були переведені до ДУ «Катеринівська виправна колонія (№46)». В них були дружні відносини, конфліктів не було. 25 серпня 2022 року він виконував обов`язки старшого днювального та зробив зауваження ОСОБА_10 з приводу поганого прибирання. Обвинуваченому це не сподобалось. Стверджує, що не використовував нецензурну лексику. Через деякий час, коли він перебував у спальному відділенні, відчув удар в спину. Йому здалось ніби хтось вдарив кулаком. Він повернувся і в цей час ОСОБА_10 наніс йому ще два удари ножем. Після цього він втратив свідомість. Вказав, що не має претензій до обвинуваченого ОСОБА_10 .

За змістом протоколу допиту від 18 жовтня 2022 року, зафіксованого за допомогою цифрової відеокамери та відтвореного у судовому засіданні, який використаний судом в якості доказу в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 615 КПК України, свідок ОСОБА_12 пояснив, що 25 серпня 2022 року був свідком як потерпілий ОСОБА_9 обізвав обвинуваченого ОСОБА_10 нецензурною лайкою. Через деякий час, ОСОБА_10 підійшов ззаду ОСОБА_9 та вдарив потерпілого ножем в район спини. Після цього ОСОБА_10 почав втікати. Вказує, що бачив лише один удар в спину. Він та інші засуджені побігли за ОСОБА_10 , зупинили та тримали його поки не з`явивлася адміністрація установи. В подальшому, прийшли працівники медичної частини та надали допомогу ОСОБА_9 .

Під час судового розгляду прокурор відмовився від допиту інших свідків, інші учасники не наполягали на їхньому допиті.

На підтвердження встановлених судом обставин свідчать також письмові докази дослідженні судом під час судового розгляду справи в порядку ст. 94 КПК України. Такими доказами є:

Протокол огляду місця події від 25 серпня 2022 року з ілюстрованою фото таблицею, з якого вбачається, що огляд проводився у приміщенні відділення соціально-психологічної служби № 11 ДУ «Катеринівська ВК № 46», що в с. Катеринівка, вул. Рикача, 1, Сарненського району. Протоколом огляду зафіксовано загальну обстановку у приміщенні відділення соціально-психологічної служби № 11 ДУ «Катеринівська ВК № 46», де було безпосередньо отримано потерпілим ОСОБА_9 тілесні ушкодження, виявлено та вилучено побутовий ніж із ізоляційною стрічкою чорного кольору, на якому наявні нашарування ґрунту та речовини бурого кольору, схожі на кров, виріз шматка тканини матрацу зі слідами речовини бурого кольору, два шматки тканини білого кольору, які просякнені речовиною бурого кольору схожою на кров та групу плям бурого кольору, схожої на кров (а.к.п. 9-20).

Дослідженим протоколом проведення слідчого експерименту шляхом відтворення дій, обстановки та обставин події від 18 жовтня 2022 року підтверджується, що потерпілий послідовно розповів та вказав за допомогою статиста, про обставини нанесення йому тілесних ушкоджень, показав механізм їх нанесення обвинуваченим ОСОБА_10 (а.к.п. 124-128).

Дослідженим протоколом проведення слідчого експерименту шляхом відтворення дій, обстановки та обставин події від 13 жовтня 2022 року, з якого вбачається, що за участю понятих, захисника ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_10 послідовно розповів та вказав за допомогою статиста, про обставини нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , показав механізм їх нанесення (а.к.п. 181-185).

Висновком судово-медичної експертизи № 252 від 26 серпня 2022 року, відповідно до якого на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при судово-медичній експертизі ОСОБА_9 , мали місце тілесні ушкодження у вигляді: 1.1. рани шкіри задньої поверхні грудної клітки зліва (топографічно - в сьомому міжребер`ї по лівій паравертебральній (навколохребтовій) лінії), з продовженням раневого каналу вглибину лівої плевральної порожнини, з ушкодженням нижньої долі лівої легені, міжреберних судин, що ускладнилося травматичним лівобічним гемопневмотораксом. Згідно клінічного описання ушкодження, раневий канал, від описаної нашкірної рани, мав напрямок (судячи з клінічного описання ушкодження тканин лівої плевральної порожнини): ззаду - допереду ( враховуючи анатомічну ділянку ушкодження). В даному випадку, в наданих медичних відомостях, - не зазначені такі параметри ушкодження, як «довжина раневого каналу», напрямок раневого каналу». 1.2. рани надключичної ділянки зліва; 1.3. рани передньої поверхні грудної клітки зліва (топографічно - трете міжребер`я середньоключична лінія зліва). Ушкодження, що зазначено в п. 1.1. - виникло внаслідок однієї травматичної дії будь-яким колюче-ріжучим предметом (із обмеженою та загостреною контактуючою поверхнею). Це ушкодження відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя в момент його заподіяння (Згідно п.п. 2.1.2, 2.1.3 (й) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказ МОЗ № 6 від 17 січня 1995 року). Ушкодження, що описані в п.п. 1.1, 1.2 - виникли внаслідок, ймовірно, - двох травматичних дій будь-яким колюче-ріжучим предметом (із обмеженою та загостреною контактуючою поверхнею). Ці ушкодження (в своїй сукупності та окремо) - відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (звище 6, не більше 21 доби) (Згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.» Наказ МОЗ № 6 від 17 січня 1995 року). Враховуючи клінічне описання нашкірних ран, можна вважати, що останні були спричинені потерпілому - в доволі швидкій послідовності. При цьому, під час отримання вказаних тілесних ушкоджень, потерплий міг знаходитися: як у вертикальному, так і в горизонтальному близько до такого) положенні тіла і міг бути обернений будь-якою поверхнею тіла до руки іншої особи (нападника), озброєної будь-яким колюче-ріжучим предметом (положення тіла потерпілого та нападника, під час нанесення цього комплексу ушкоджень постраждалій особі) - могло змінюватися. Термін заподіяння таких ушкоджень - може відповідати 25 серпня 2022 року (що не суперечить даті травмування, яка зазначена в медичних документах, та яка зазначена в «Постанові»). Крім ушкоджень, що описані в п.1 ( 1.1, 1.2, 1.3), інших тілесних ушкоджень (синців, саден, будь-яких «ознак самозахисту», тощо), при судово-медичному обстеженні (з урахуванням медичних відомостей), - у ОСОБА_9 - не виявлено. (а.к.п. 43-55).

Згідно висновку експерта від № СЕ-19/118-22/9337-БД від 30 вересня 2022 року, кров ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відноситься до групи А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. (а.к.п. 59-62).

Відповідно до висновку експерта від № СЕ-19/118-22/9336-БД від 30 вересня 2022 року, кров ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відноситься до групи А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. (а.к.п. 67-70).

Згідно з висновком експерта від № СЕ-19/118-22/9340-БД від 30 вересня 2022 року, на представленому на експертизу змиві речовини бурого кольору - виявлено кров людини. Дана кров відноситься до групи А (II) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. Виявлена кров може походити від особи (осіб) з групою крові А (II) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0, в тому числі потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.к.п. 77-82).

Відповідно до висновку експерта від № СЕ-19/118-22/9341-БД від 17 жовтня 2022 року, на представленому на експертизу змиві речовини бурого кольору - виявлено кров людини. Дана кров відноситься до групи А (IІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. Виявлена кров може походити від особи (осіб) з групою крові А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0, в тому числі потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.к.п. 88-91).

Згідно з висновком експерта від № СЕ-19/118-22/9338-БД від 25 жовтня 2022 року на представлених на експертизу шматку тканини із матрасу та двох шматках тканини білого кольору з нашаруванням речовини бурого кольору - виявлено кров людини. Дана кров відноситься до групи А (IІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. Виявлена кров може походити від особи (осіб) з групою крові А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0, в тому числі потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.к.п. 96-104).

Відповідно до висновку експерта від № СЕ-19/118-22/9339-БД від 20 жовтня 2022 року, на представлених на ножі з нашаруванням речовини бурого кольору - виявлено кров людини. Дана кров відноситься до групи А (IІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. Виявлена кров може походити від особи (осіб) з групою крові А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0, в тому числі потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.к.п. 109-113).

Судом в умовах змагальності процесу досліджені в повному обсязі всі докази, надані як обвинуваченням, потерпілим, захистом, можливість збирання інших доказів вичерпані, що визнано сторонами процесу, які підтвердили відсутність у них доповнень та інших доказів.

Суд оцінює дані докази, як належні та допустимі докази у кримінальному провадженні.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_10 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, п. 23 постанов Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.90р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України та п. п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом, безпосередньо спрямованим на вчинення злочину, діяння, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 лютого 2020 року в справі №164/1826/17 (провадження №51-6292км19).

Тобто, із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою статті 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Істотним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні. Зазначене також кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 грудня 2018 року в справі №569/2944/16-к (провадження №51-4894км18).

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно - небезпечного результату.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою, - особа зробила все необхідне, щоб досягти мети і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

На переконання колегії суддів, вказані обставини свідчать про те, що в обвинуваченого ОСОБА_10 був неконкретизований умисел при нанесенні тілесних ушкоджень. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи кримінальне правопорушення, хоча і передбачає можливість настання різних негативних наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру та тяжкості.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у даному випадку за встановлених мотиву та мети вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 кримінального правопорушення є спричинення тілесного ушкодження, а не спричинення смерті потерпілому шляхом завдання останньому тілесного ушкодження.

Про відсутність наміру позбавити потерпілого ОСОБА_9 життя, свідчить припинення злочинних дій обвинуваченим ОСОБА_10 за відсутності перешкод для їх продовження. Так, обвинувачений ОСОБА_10 після нанесення потерпілому ОСОБА_9 ударів ножем, при реальній можливості продовження протиправних дій, не вчиняв будь-яких дій, щоб спричинити потерпілому смерть, а навпаки вийшов з приміщення, що однозначно доводить відсутність прямого умислу обвинуваченого на умисне вбивство потерпілого.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_10 до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом.

Оцінюючи сукупність зазначених фактичних обставин, суд бере до уваги наявність одного проникаючого ножового поранення у потерпілого ОСОБА_9 нанесених ОСОБА_10 , яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Інші отримані тілесні ушкодження потерпілим, відносяться до легких з короткочасним розладом здоров`я.

Органи досудового слідства дії ОСОБА_10 кваліфікували за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України посилаючись на висновок експерта, який в даному випадку доводить лише ступінь тяжкості ушкоджень потерпілого, але аж ніяк не його умисел на настання смерті потерпілого. На переконання суду, основними факторами, які впливають на правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 являється його психічне ставлення до вчиненого, наявність умислу, ретельне дослідження обставин, що передували конфлікту і безпосередні обставини заподіяння ушкоджень. Останній в категоричній формі заявляє, що він не мав умислу позбавляти життя потерпілого.

Отже, спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_10 саме на вбивство потерпілого, на переконання суду залишилось не доведеним поза розумним сумнівом і ґрунтувалось, в тому числі, на припущеннях органу досудового розслідування.

За таких обставин, колегія суддів, оцінивши кожний доказ та сукупність зібраних доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що ОСОБА_10 своїми умисними діями, які виразилися у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, а тому перекваліфіковує його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.

Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

У відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, у відповідності до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченогоу відповідності до ст. 67 КК України, є рецидив злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі, на обліку в лікаря нарколога чи психіатра не перебуває.

На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого злочину, який був вчинений під час відбував покарання у вигляді позбавлення волі, дані про особу обвинуваченого, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, колегія суддів, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч. 2 ст. 50 КК України, обираючи розмір покарання, передбачений санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_10 винуватим, вважає за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі.

На глибоке переконання колегії суддів, призначене покарання, яке необхідно відбувати реально, є виваженим, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, призначене судом покарання за вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 31 травня 2021 року обвинуваченим ОСОБА_10 відбуте повністю в ході розгляду даного кримінального провадження, а саме 28 липня 2024 року (а.с. 196).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа № 243/7758/20, провадження № 51-113кмо21) від 06 грудня 2021 року для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком. Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

Враховуючи вищевикладене, та те, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_10 , за вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 31 травня 2021 року відбуте останнім повністю, вимоги ст. 71 КК України у даному випадку не застосовуються.

Крім цього, оскільки до ОСОБА_10 у рамках даного провадження було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.к.п. 211-212), йому слід зарахувати у строк призначеного покарання період попереднього ув`язнення з 13 вересня 2022 року.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_10 необхідно залишити попередній тримання під вартою з метою запобігання ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

Питання про речові докази колегія суддів вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України, а арешт майна відповідно до ст. 174 КПК України.

Цивільний позов у провадженні не подано.

Процесуальні витрати за проведення експертиз під час досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави у відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Керуючись ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Початок терміну відбування покарання рахувати з 13 вересня 2022 року, з моменту застосування запобіжного захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 72 КК України, зарахувати в строк відбутого покарання ОСОБА_10 термін попереднього ув`язнення, починаючи, з 13 вересня 2022 року по 10 грудня 2024 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Продовжити дію раніше обраного щодо ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж на 60 діб, тобто до 07 лютого 2025 року включно.

Стягнути з ОСОБА_10 процесуальні витрати - вартість проведених експертиз в розмірі 11 238 (одинадцять тисяч двісті тридцять вісім) грн. 86 коп. на користь держави.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2022 року на майно, скасувати.

Речові докази у справі, а саме: змив речовини бурого кольору, схожої на кров, який упаковано до паперового конверту та опечатано клаптиком паперу з відтиском печатки № 205 «Для пакетів» Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області, кухонний ніж з нашаруванням речовини бурого кольору, схожої на кров, який упаковано до сейф пакету НПУ № SUD 2084097, шматки тканини білого кольору зі слідами речовини бурого кольору, схожої на кров, які упаковано до паперового конверту ну ГСУ та опечатано клаптиком паперу з відтиском печатки № 205 «Для пакетів» Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області та виріз шматка тканини із матрацу зі слідами речовини бурого кольору, схожої на кров, який упаковано до паперового конверту НПУ ГСУ та опечатано клаптиком паперу з відтиском печатки № 205 «Для пакетів» Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржений учасниками судового провадження до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3