ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/234/25 Справа № 711/166/24 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 на вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 жовтня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки, з покладенням на неї певних обов`язків.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 400000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою в тому, що вона 30.10.2023 близько 17.40 год., керуючи автомобілем ВАЗ 21093 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в м.Черкаси по вул. В`ячеслава Чорновола зі сторони вул. Садова в напрямку до вул. Надпільна, в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2021 №1306, зі змінами і доповненнями (далі - ПДР), проїжджаючи біля перехрестя з вул. Нарбутівська біля будинку №56 по вул. В`ячеслава Чорновола, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшила швидкість, та не зупинилася, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину вул. В`ячеслава Чорновола в межах нерегульованого пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

В наслідок даної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких 02.11.2023 настала смерть. Порушення ПДР водійкою автомобіля ВАЗ 21093 реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , знаходяться в причинному зв`язку з виникнення даної ДТП та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала та заперечень на них.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить скасувати вищевказаний вирок та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Виключити із вироку посилання щодо наявності обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття. Стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 800 000 грн.

Не заперечуючи доведеності вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення і правильності кваліфікації її діяння, захисник вважає, що указаний вирок є незаконним, необґрунтованим і підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та дійшов хибного висновку щодо можливості застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК. Стверджує, що судом належним чином не мотивовано прийняте рішення та не у повній мірі враховано обставини вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення.

Вказує, що визнаючи щире каяття обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд належним чином не перевірив дійсну наявність щирого каяття у обвинуваченої, не встановив фактори, що свідчили б про справжність, щирість розкаяння та не спростував доводи потерпілого щодо нещирості ОСОБА_7 . Вибачення обвинуваченої під час судового розгляду не містили ознак щирості, а були способом для уникнення реальної міри покарання. Разом з тим, остання висловлювала вибачення виключно на загал, жодних спроб зустрічей чи спілкування із потерпілим не здійснила. Водночас, суд залишив поза увагою думку потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченій реального покарання у виді позбавлення волі.

Враховуючи вказане, вважає, що підстави для застосування положень ст. 75 КК щодо обвинуваченої у кримінальному провадженні відсутні.

Стверджує, що визнаючи щире каяття обвинуваченої обставиною, що пом`якшує покарання, та звільняючи останню від відбування покарання з випробуванням, суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, а саме п. 1 ч. 1 ст. 66 КК та ст. 75 КК, що відповідно до положень ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Окрім того, зазначає, що задовольняючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення моральної шкоди, суд належним чином не мотивував чому саме визначена ним сума є достатньою для забезпечення відшкодування. Вказує, що посилання суду на принцип співмірності, розумності та справедливості в даному випадку є недостатнім, адже втрата дружини залишила негативний відбиток на психологічному здоров`ї, душевній рівновазі потерпілого та суттєво вплинула на його звичний спосіб життя.

Зазначає, що для компенсації спричиненої моральної шкоди потерпілий вважає суму 800 000 грн. і ці кошти покриють всі страждання та утиски.

Захисниця обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу, просила відмовити в задоволенні апеляційних вимог посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- потерпілий, його представник та прокурор, які підтримали вимоги апеляційної скарги, посилаючись на доводи, що в ній викладені;

- захисник і обвинувачена, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність вироку.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої, захисника, прокурора, потерпілого та його представника, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК визначає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не дотримано цих вимог закону.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі, зокрема, необхідності застосування більш суворого покарання.

Окрім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю: застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, а також кваліфікація її дій за ч.2 ст.286 КК є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Колегія суддів вважає правильними встановлені фактичні обставини судом першої інстанції, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі є слушними, зважаючи на таке.

Згідно з ст.ст. 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК із застосуванням положень ст.75 КК.

Таке рішення суд першої інстанції належним чином не мотивував.

За правилами ст.ст. 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Цебто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Водночас, за змістом ст.75 КК прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі лише тоді, коли з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, у тому числі наслідків, що настали, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного йому покарання.

Суд першої інстанції не в повній мірі врахував цих вимог закону, у зв`язку з чим безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Приймаючи рішення про призначення за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність покарання із застосуванням ст.75 КК, суд першої інстанції формально врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, яка раніше не судима, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, працює, заміжня, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, намагалась добровільно частково відшкодувати потерпілому завдану шкоду, вину визнала, щиро розкаялась, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку; обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Рішення про звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробуванням суд першої інстанції прийняв без належних для цього підстав, належним чином не обґрунтувавши можливості виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 без реального відбування покарання. Водночас суд формально підійшов до призначення покарання обвинуваченій вважаючи, що відсутність судимостей, позитивні характеристики, ступінь тяжкості вчиненого злочину та наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення є достатніми для звільнення обвинуваченої від призначеного покарання.

Не погоджуючись з видом та розміром покарання, що визначений судом за цим законом України про кримінальну відповідальність, представник потерпілого оспорює наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття.

Апеляційний суд не погоджується з позицією апелянта щодо недоведеності цієї обставини.

Разом з тим, не зважаючи на наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не можна вважати обґрунтованим і таким, що є достатнім для досягнення мети покарання.

Фактично, судом першої інстанції при вирішенні питання про можливість застосування положень ст. 75 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання не в повному обсязі враховані такі обставини, як: характер допущених порушень обвинуваченою ПДР щодо безпечності руху; грубе порушення вимог п.18.1 ПДР - наїзд на пішохода на нерегульованому пішохідному переході; наслідки вчиненого у виді смерті пішохода ОСОБА_11 ; думку потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченій реального покарання у виді позбавлення волі.

Окремо слід вказати, що суд першої інстанції, не дивлячись на сталу судову практику, за якої позиція потерпілого хоча й не є вирішальною, між тим повинна враховуватись судами при призначені покарання, не вказав у вироку та не врахував позицію потерпілого.

Водночас, судом першої інстанції не зазначено, які саме обставини свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування призначеного їй покарання.

Та обставина, що обвинувачена намагалась добровільно частково відшкодувати потерпілому завдану шкоду, перерахувавши 100 000грн., від яких потерпілий відмовився, не свідчить про можливість, у цьому випадку застосувати положення ст. 75 КК.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 , звільнивши її від відбування покарання з іспитовим строком, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

При вирішенні питання про призначення обвинуваченій покарання апеляційний суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також апеляційних вимог.

При обрані виду та міри покарання обвинуваченій ОСОБА_7 у відповідності до ст. 65 КК, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, грубе порушення обвинуваченою ПДР щодо безпечності руху та наслідків вчиненого - у виді смерті людини; обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, що обтяжують покарання; особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка є раніше несудимою, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, заміжня, працює, за місцем проживання та роботи має позитивні характеристики.

Наведені дані про особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують його покарання, дають колегії суддів підстави для призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах, передбачених ч.2 ст.286 КК, у виді позбавлення волі, яке вона повинна відбувати реально, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Окрім цього, заслуговують на увагу й доводи представника потерпілого щодо часткового стягнення моральної шкоди.

Проаналізувавши вимоги апеляційної скарги представника потерпілого про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, апеляційний суд вважає їх слушними з огляду на таке.

Відповідно до ст.128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Моральна шкода, відповідно до положень, передбачених п.2 ч.2 ст.23 ЦК, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Також під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 03 1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому слід зазначити, що суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувавши характер і розмір витрат, зумовлених злочином та установивши причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, давши цим обставинам належну оцінку, чого судом в повній мірі не було враховано, а розмір стягнутої моральної шкоди на користь потерпілого, на переконання колегії суддів, є недостатньо обґрунтованим.

Потерпілий, звертаючись до суду першої інстанції із цивільним позовом про відшкодування завданої моральної шкоди, вказав, що внаслідок винних та протиправних дій обвинуваченої, йому було спричинено моральну шкоду, зокрема, через загибель дружини він зазнав моральних страждань, які залишили негативний відбиток на його психологічному здоров`ї та душевній рівновазі. Ця подія спричинила йому невиліковну психологічну травму, порушила душевну рівновагу, звичний спосіб життя та спілкування. Він став замкнутим у собі, фактично перестав радіти життю, втратив інтерес до дружнього спілкування та зустрічей зі знайомими. Радість від спілкування та проведення спільного часу із його дітьми також затьмарена смертю їх матері, діти постійно сумують за нею, їх тривоги та переживання передаються і йому, споглядання їх суму та туги є нестерпним для нього. Ситуація, що склалася через смерть його дружини є психотравмувальною для нього та такою, що суттєво вплинула на його звичний спосіб життя.

Виходячи з фактичних відомостей, які містяться в матеріалах справи, потерпілий ОСОБА_10 зазнав моральних страждань, які він оцінив у 800 000грн. Вказане свідчить про те, що характер заподіяння моральної шкоди та об`єм моральних страждань потерпілого, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, що дає підстав вважати, що доводи потерпілого є небезпідставними та такими, що заслуговують на увагу, а розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілому ОСОБА_10 у зв`язку із втратою дружини, в даному випадку, на думку апеляційного суду, необхідно збільшити частково задовольнивши вимоги.

Колегія суддів вважає необхідним привести правову позицію, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 (справа № 755/18006/15-ц; провадження № 14-176 цс 18).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пункт 27.3 цього Закону визначає, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

З урахуванням вказаного сума моральної шкоди 800000 грн., що підлягає стягненню з обвинуваченої, необхідно зменшити на 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, що складає 80400 (12*6700).

Вирок суду першої інстанції щодо вирішення питань процесуальних витрат та речових доказів не оскаржується.

Керуючись ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту її затримання на виконання вироку.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 719 600 грн.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення вироку судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_3