У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції з приміщення

Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області)

захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345, ч. 1 ст. 382 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 30 травня 2025 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_6 просить ухвалу скасувати і постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків у відповідності до ст. 194 КПК України, а саме:

прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора або суду; не відлучатися з м. Первомайська Миколаївської області без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця проживання та роботи; утримуватися від спілкування із підозрюваним, а також свідками у цьому кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю.

На думку апелянта, ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України не доведені.

Захисник зазначив, що стороною обвинувачення не доведено належними доказами неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу. Зазначає, що запобіжний захід, по своїй суті не повинен перетворюватися в фактичне виконання вироку до встановлення винуватості в судовому порядку.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді в Первомайському міськрайонному суді Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345, ч. 1 ст. 382 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на 60 днів.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 обвинувачується, зокрема, у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років та на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у вигляді можливості переховування обвинуваченого від суду; незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для зміни обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу відсутні, а його належну процесуальну поведінку можливо забезпечити лише шляхом продовження строку тримання під вартою.

Крім того, суд першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав.

Обвинувачений ОСОБА_7 про дату та час апеляційного розгляду повідомлений належним чином. Заяву про бажання брати участь у судовому засіданні не подавав.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»). За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вищевказані вимоги кримінального процесуального закону судом враховано.

В поданій апеляційній скарзі захисник оспорює висновки суду в частині доведеності ризиків, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Проте, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення слідчого судді з наведених в апеляційній скарзі підстав.

З матеріалів, наданих апеляційному суду, вбачається, що на розгляді в Первомайському міськрайонному суді Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345, ч. 1 ст.382 КК України.

Наразі судовий розгляд триває. Прокурором подано клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , в обґрунтування якого зазначено, що ризики, які існували на момент обрання запобіжного заходу обвинуваченому, залишаються та можуть зашкодити виконанню процесуальних обов`язків.

Що стосується наявності ризиків, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів погоджується з висновками суду, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно пливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Отже, на наявність встановлених судом першої інстанції ризиків вказує те, що ОСОБА_7 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років. Знаючи, яка міра покарання його очікує у разі доведення його вини за вчинення даного злочину, є достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Ризик незаконного впливу на свідків є також реальним, оскільки свідки не надавали свої показання безпосередньо суду.

Крім того, ОСОБА_7 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки ОСОБА_7 може вжити заходи до пошуку свідків та очевидців вчинення злочину, які ще не були встановлені та допитані в ході досудового розслідування та схиляння їх до дачі показань, що виправдовують його та не відповідають реальним обставинам справи.

Також існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може продовжити вчиняти злочини аналогічного характеру, поєднані з насильством або погрозою його застосування.

Щодо недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Оскаржуване рішення про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою належним чином вмотивовано. Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено.

Враховуючи, що застосування запобіжних заходів має на меті забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а до завершення строку дії попередньої ухвали щодо тримання обвинуваченого під вартою судовий розгляд не може бути завершений, за наявності встановлених ризиків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даному випадку застосування виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою, є доцільним та достатнім для забезпечення завдань кримінального процесуального закону на даному етапі кримінального провадження.

Всупереч доводам апелянта, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також характеру інкримінованих кримінальних правопорушень, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно обвинуваченого на даній стадії судового розгляду неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати.

Щодо застави.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З урахуванням наведених вимог закону, суд належним чином вмотивувавши рішення, обґрунтовано не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні злочину із застосуванням насильства. За такого, застосування застави у даному випадку не зможе забезпечити ефективного уникнення встановлених ризиків, у зв`язку з чим застава не застосована.

Оскаржуване рішення є обґрунтованим, законним та вмотивованим. Тому, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 422-1, 424, 532 КПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8