Справа № 461/6678/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1292/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року шодо ОСОБА_7 ,

за участю: прокурора ОСОБА_8

особи, стосовно якої вирішується питання ОСОБА_9

законного представника - ОСОБА_10

захисника - ОСОБА_11

встановив:

цією ухвалою застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стаціонарні примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування.

Судом встановлено, що 28 червня 2024 року приблизно о 09 год. 20 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: м.Львів, пл.Ринок, 11, маючи умисел на незаконне проникнення до іншого володіння особи, без передбаченого законом дозволу, що порушує вимоги ст. 30 Конституції України, яка гарантує право на недоторканість іншого володіння особи, всупереч волі законного володільця, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно, знаходячись біля дверей ресторану «Білий Налив», смикнув за поручень вхідних дверей вказаного ресторану, пошкодивши нижній замок та відчинивши їх, проник у нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яке перебуває в користуванні ОСОБА_12 на підставі договору суборенди від 01.04.2024, чим порушив право останньої на недоторканість іншого володіння особи.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України.

Не погоджуючись з цією ухвалою, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, виключивши з її мотивувальної частини покликання на умисне та усвідомлене вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння. Вважати застосованим до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Апеляційні вимоги прокурора обгрунтовані тим, що суд всупереч положенням кримінального та кримінального проуцесуального законів в оскаржуваній ухвалі зазначив, що ОСОБА_7 маючи умисел на незаконне проникнення до іншого володіння особи без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно проник у нежитлове приміщення.

Окрім цього, зазначає, що суд всупереч вимогам ч.1 ст.94 КК України призначив ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру, які не передбачені положеннями КК України, а саме стаціонарні примусові заходи медичного характеру у виді поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування. При цьому, у мотивувальній частині ухвали суд зазначив, що враховуючи положення кримінального процессуального законодавства та судової практики ВС, слід застосувати до ОСОБА_7 примусові заходіи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної пситхіатричної допомоги в примусовому порядку.

Сторона обвинувачення, вважає, що враховуючи рекомендації, викладені у висновку судово-психіатричної експертизи №1061 від 07.08.2024, а також висновки, викладені у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, суд мав призначити ОСОБА_7 примусовиї захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При апеляційному розгляді прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Захисник та законний представник не заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали провадження та, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України (глава 39 КПК України) встановлено особливий порядок кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Статтею 92 КК України (далі - КК) передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом, зокрема, до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільне небезпечні діяння.

Колегія суддів вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як вбачається з матеріалів провадження, до суду надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000595 від 28.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

За наслідками судового розгляду суд дійшов висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України.

Судом також встановлено, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 1061 від 07.08.2024, ОСОБА_7 на даний час страждає тяжким психічним розладом у формі гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованих йому дій ОСОБА_7 також страждав тяжким психічним розладом у формі гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування стаціонарних примусових заходів медичного характеру у вигляді поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь відповідно до ст.92 КК України.

З врахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.162 КК України у стані неосудності, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта № 1061 від 07.08.2024.

З резолютивної частини ухвали Галицького районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року слідує, що судом застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стаціонарні примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування.

При цьому, у мотивувальній частині ухвали зазначено, що суд прийшов до висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічного хворого для себе або інших осіб визначено певні види примусових заходів медичного характеру, які можуть бути застосовані судом, а саме: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру» ухвала у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінального процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст.420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті. Визначаючи відповідно до частин 3-5 ст.94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч.1 ст.94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

З врахуванням викладеного, постановляючи ухвалу суд не дотримався вищезазначених вимог закону та призначив ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру, які не передбачені положеннями ст. 94 КК України , а саме стаціонарні примусові заходи медичного характеру у виді поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування.

Також, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи прокурора стосовно недопустимості посилання суду на спрямованість умислу дій ОСОБА_7 при вчиненні незаконного проникнення до іншого володіння особи, без передбаченого законом дозволу.

Допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили постановити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З цих підстав апеляційний суд вважає, що доводи прокурора підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст.404,405,407, 409,412,415,419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 - задоволити частково.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року шодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді