Справа № 451/692/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2025 м. Кам`янка-Бузька

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ;

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

при розгляді у відкритому судовому засіданні обвинувального акта у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.03.2018 за №0000082 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2025 у провадження судді ОСОБА_1 надійшло кримінальне провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.03.2018 за №0000082 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою суду від 16.01.2025 призначено підготовче засідання з розгляду вказаного кримінального провадження.

Ухвалою суду від 13.02.2025 призначено матеріли даного кримінального провадження до судового розгляду. Одночасно відмовлено у задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_4 про повернення обвинувального акта прокурору та дослідження обставин, наведених у запереченнях на ухвали слідчого судді.

У судовому засіданні 28.03.2025 обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про визнання очевидно недопустимим доказу протоколу обшуку від 27.03.2018.

В обґрунтування такого клопотання посилався на те, що вищевказний обшук проводився без ухвали слідчого судді, що є істотними порушеннями його прав і основоположних свобод.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти такого клопотання та вказав, що такий обшук був визнаний ухвалою слідчого судді, яка міститься в матеріалах кримінального провадження. Одночасно, відповідно до протоколу обшуку, який обвинувачений просить визнати очевидно недопустимим доказам, то такий було проведено до постановлення ухвали слідчого судді, на підставі ч. 3 ст. 233 КПК, про що, безпосередньо було роз`яснено обвинуваченому.

Вирішуючи таке клопотання суд виходив з наступного.

Статтею 89 КПК України визначено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з частиною 2 цієї статті суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Як зазначив у своєму клопотанні обвинувачений ОСОБА_4 , що проведений 27.03.2018 обшук, був здійснений без відповідного дозволу суду, а тому протоколом щодо такого обшуку, який долучений до матеріалів кримінального провадження є очевидно недопустимим доказом.

Так, згідно з ч. 2 ст. 234 КПК обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Статтею 30 Конституції України встановлено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду та обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, закон допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду та обшуку.

Частиною 1 ст. 233 КПК визначено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім невідкладних випадків, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення.

Аналіз вищевказаних положень кримінальних процесуальних норм свідчить про те, що право слідчого, прокурора на проникнення до житла і проведення в ньому обшуку може виникати у трьох випадках: 1) за ухвалою слідчого судді, 2) без постановлення такої ухвали на підставі добровільної згоди власника житла чи іншого володіння особи; 3) до постановлення ухвали слідчого судді лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі №573/2028/19.

Як видно з протоколу обшуку від 27.03.2018, присутнім під час обшуку особам було роз`яснено, що такий проводиться на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, у зв`язку із невідкладним випадком, пов`язаним з безпосереднім переслідуванням особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, проведення обшуку від 27.03.2018, на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 28.03.2018 було визнано проведеним, що свідчить про відповіднісь умов проведених слідчим органом процесуальних дій.

Ознайомившись з аргументами, викладеними в клопотанні обвинуваченого, судом не встановлено обставин отримання доказів у вказаному кримінальному провадженні внаслідок істотного порушення прав людини, клопотання обвинуваченого зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на його думку під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, разом з тим суд звертає увагу на те, що на даній стадії судового розгляду у суду відсутній критерій встановлення очевидності недопустимості доказів, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває і оцінка доказів, які обвинувачений просить визнати очевидно недопустимими, надаватиметься під час ухвалення судом остаточного рішення за наслідками розгляду даної справи, а тому і доводи, викладені обвинуваченим, підлягатимуть безумовній оцінці при наданні судом аналізу доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що клопотання обвинуваченого не може бути задоволено.

Керуючись ст. ст. 87, 89, 369, 372 КПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказу протоколу обшуку від 27.03.2018 відмовити.

Повний текст ухвали складено 02.04.2025.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1