УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року

м. Київ

справа № 761/3844/15-к

провадження № 51 - 5562 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 на ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року та Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року, задоволено клопотання ОСОБА_5 про звільнення останнього від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28 ст. 340, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 365 КК, та про закриття кримінального провадження.

Звільнено ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ст. 340 КК, від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Звільнено ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч.3 ст. 365 КК, від кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , за ч. 2 ст. 28 ст. 340, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 365 КК, відомості про які внесено до ЄРДР за № 0000033 від 19 січня 2015 року - закрито.

Цивільні позови, заявлені потерпілими - залишено без розгляду.

Як встановлено судом першої інстанції, 16 листопада 2010 року Указом Президента України № 1038/2010 ОСОБА_5 призначено на посаду Голови Київської міської державної адміністрації.

Законом України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» ОСОБА_5 , очолюючи Київську міську державну адміністрацію, здійснював керівництво її діяльністю, у тому числі структурних підрозділів адміністрації, зокрема департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища, департаменту культури, молоді та спорту, ніс відповідальність за виконання покладених на адміністрацію завдань і за здійснення нею своїх повноважень; представляв КМДА у відносинах з іншими державними органами та органами місцевого самоврядування, політичними партіями, громадськими і релігійними організаціями, підприємствами, установами та організаціями, громадянами та іншими особами як в Україні, такі за її межами; призначав на посади та звільняв з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 вказаного Закону; призначав на посади та звільняв з посад керівника апарату адміністрації та керівників структурних підрозділів; затверджував положення про апарат адміністрації та положення про її структурні підрозділи; укладав та розривав контракти з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління КМДА, або уповноважував на це своїх заступників; погоджував у встановленому порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників не підпорядкованих підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління органів виконавчої влади вищого рівня, крім керівників установ, підприємств 1 організацій Збройних сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України; в межах затвердженого бюджету виступав розпорядником коштів КМДА, використовуючи їх лише за цільовим призначенням; здійснював інші функції, передбачені Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня.

Таким чином, ОСОБА_5 виконував організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, а тому в період роботи Головою КМДА був службовою особою та представником влади, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади та в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою, а також, як передбачено ст. 10-1 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», Київська міська державна адміністрація є виконавчим органом Київської міської ради і паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.

Разом з тим ОСОБА_5 використав своє службове становище і надані чинним законодавством владні повноваження для вчинення вищевказаних злочинів за наступних обставин.

Починаючи з 2006 року, Україна стала вести переговори з відповідними структурами Європейського Союзу з наміром стати спочатку асоційованим членом цієї організації, а потім - її повноправним учасником. Такі перемовини проводив і ОСОБА_6 , обраний 25 лютого 2010 року Президентом України.

Відповідно до досягнутих домовленостей, Угода про асоціацію України з Європейським Союзом мала бути підписана 28-29 листопада 2013 року у м. Вільнюсі під час саміту Глав країн - членів Європейського Союзу.

Однак, приблизно в першій половині листопада 2013 року, ОСОБА_6 , виходячи із власних міркувань, пов`язаних насамперед із бажанням залишитися Президентом України на другий термін та з метою уникнення відповідальності за вчинені ним особисто та особами з його оточення злочинні дії, пов`язані з розкраданням державної власності, а також з інших особистих спонукань, прийняв рішення про відмову від підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом у Вільнюсі. На виконання цього рішення Кабінет Міністрів України 21 листопада 2013 року виніс розпорядження N? 965-р, яким призупинив процес підготовки до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом.

Відразу після цього, починаючи з 22 листопада 2013 року, в місті Києві на Майдані Незалежності розпочалися безстрокові виключно мирні зібрання громадян, в основному молодого віку та студентів, на підтримку європейського вектора зовнішньої політики України.

Громадяни, які перебували з 22 листопада 2013 року на Майдані Незалежності у м. Києві біля монументу Незалежності України та брали участь у цій акції протесту, не допускали будь-яких порушень громадського порядку, у зв`язку з чим були відсутні будь-які підстави для обмеження їх прав на зібрання, гарантовані Конституцією України.

Разом з тим, бажаючи припинити в зародку будь-які масові збори, мітинги, вуличні походи та інші акції, які заважали Президенту України ОСОБА_6 особисто вирішувати долю країни та могли поставити під загрозу його наміри залишитися на другий президентський термін, приблизно 29 листопада 2013 року, після повернення із Вільнюса, де він підтвердив лідерам країн - учасників Європейського Союзу своє рішення не підписувати Угоду про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, використовуючи наявні повноваження Президента України та створену ним і його оточенням систему управління, згідно з якою державні, зокрема правоохоронні органи, виконували саме його вказівки, навіть якщо вони грубо порушували вимоги Конституції та законодавства України, з метою перешкоджання проведенню зборів, мітингів, демонстрацій, за відсутності рішення суду, що згідно з частиною 2 статті 39 Конституції України є єдиною підставою для обмеження прав громадян на їх проведення, прийняв рішення щодо необхідності здійснення силового розгону учасників мирної акції за євроінтеграцію України, які перебували на Майдані Незалежності в місті Києві.

Реалізацію цього злочинного умислу ОСОБА_6 у вказаний період часу доручив Міністру внутрішніх справ України ОСОБА_7 та Секретарю Ради національної безпеки і оборони України ОСОБА_8 , які входили до кола його найближчого оточення та повинні були самостійно розробити план вчинення злочину і забезпечити його виконання за допомогою наданих їм службових та владних повноважень, з використанням підлеглих працівників.

Для реалізації злочинного умислу ОСОБА_6 щодо силового розгону учасників масової акції протесту, яка відбувалась з 22 листопада 2013 року на Майдані Незалежності у місті Києві, ОСОБА_8 залучив заступника Секретаря апарату Ради національної безпеки і оборони України ОСОБА_9 та Голову Київської міської державної адміністрації ОСОБА_5 , а ОСОБА_7 - начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві ОСОБА_10 , якому наказав виконувати усі вказівки ОСОБА_9 з цього приводу.

За злочинним планом, розробленим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , за участі невстановлених слідством осіб, учасники акції протесту на Майдані Незалежності у місті Києві у визначений час мали бути витіснені за межі площі працівниками правоохоронних органів, застосуванням фізичної сили та спеціальних засобів. Оскільки здійснення такої силової акції працівників правоохоронних органів було явно незаконним, з огляду на відсутність рішення суду про обмеження права цих громадян на проведення зборів, походів, мітингів і демонстрацій, то існувала реальна загроза негативної оцінки таких дій як в зарубіжних засобах масової інформації, так і у висловлюваннях лідерів провідних держав у світі, що було небажаним для замовника цього злочину - Президента України ОСОБА_6 .

З огляду на це, передбачалось усунути такі перешкоди у його вчиненні шляхом створення начебто законних підстав для залучення працівників міліції під виглядом забезпечення громадського порядку під час встановлення на Майдані Незалежності Новорічної ялинки та проведення робіт із благоустрою площі.

Діючи за розробленим планом, Секретар Ради національної безпеки і оборони України ОСОБА_8 приблизно о 10:00 год 29 листопада 2013 року зателефонував Голові КМДА ОСОБА_5 та у розмові з ним висунув вимогу забезпечити прибуття у ніч на 30 листопада 2013 року працівників комунальних служб із спеціальною технікою на Майдан Незалежності для завезення та встановлення елементів конструкції Новорічної ялинки, проведення робіт із благоустрою площі. При цьому ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_5 , що координацію дій працівників комунальних служб та правоохоронних органів, які повинні будуть забезпечити безперешкодне завезення конструкції Новорічної ялинки, буде здійснювати заступник Секретаря апарату Ради національної безпеки та оборони України ОСОБА_9 , вказівки якого мають бути обов`язковими для виконання.

Усвідомлюючи, що ОСОБА_8 є наближеною особою до Президента України ОСОБА_6 , і виконує тільки його вказівки, а також що завезення конструкції Новорічної ялинки та проведення робіт із благоустрою площі у такий ранній строк є лише приводом для незаконного розгону учасників акції протесту, ОСОБА_5 , діючи з мотивів власного кар`єризму, бажаючи і надалі обіймати посаду Голови КМДА, погодився на виконання протиправної вказівки ОСОБА_8 , вступивши таким чином з ним, тобто ОСОБА_8 , Президентом України ОСОБА_6 та керівниками МВС України і ГУМВС України в місті Києві у змову щодо вчинення дій, спрямованих на незаконне та із застосуванням фізичного насильства перешкоджання проведенню мітингу, який з 22 листопада 2013 року тривав на Майдані Незалежності у місті Києві.

У подальшому, свідомо виконуючи функцію пособника злочину - перевищення влади та службових повноважень, поєднаного із насильством, застосуванням спеціальних засобів та болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, який мав бути вчинений працівниками правоохоронних органів у процесі розгону мирного зібрання громадян, усуваючи перешкоди у його вчиненні, ОСОБА_5 29 листопада 2013 року доручив заступнику Голови КМДА ОСОБА_11 організувати завантаження, доставку та розвантаження конструкцій Новорічної ялинки на Майдані Незалежності, а також прибуття працівників комунальних підприємств «Київблагоустрій», шляхово-експлуатаційного управління Шевченківського району, електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» для проведення робіт з благоустрою площі, не поінформувавши останнього щодо фактичного призначення цих дій.

Виконуючи вказівку ОСОБА_8 з контролю та координації дій комунальних служб і правоохоронних органів, з метою виконання злочинного плану ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , спрямованого на досягнення мети ОСОБА_6 усувати будь-які перешкоди, що можуть загрожувати його владі та вибудуваній системі управління країною у власних інтересах,

ОСОБА_9 о 22 год 29 листопада 2013 року прибув до службового кабінету ОСОБА_5 , розташованого за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик, 26, та перевірив готовність комунальних служб до завезення конструкції Новорічної ялинки на Майдан Незалежності.

Після цього, о 01:15 год ОСОБА_9 зателефонував начальнику ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_10 та повідомив, що комунальні служби і транспортні засоби з частинами конструкції Новорічної ялинки готові прибути на Майдан Незалежності в місті Києві о 04:00 год та що у зв`язку з цим останньому необхідно віддати наказ підлеглим працівникам про витіснення мітингувальників з Майдану Незалежності для забезпечення прибуття на площу комунальної техніки.

Усвідомлюючи, що у цей час на Майдані Незалежності триває мітинг - акція протесту громадян, які в такий спосіб публічно висловлювали своє ставлення до відмови Президента України ОСОБА_6 та Уряду України підписати Угоду про асоціацію з Європейським Союзом, та що судом не приймалось рішення щодо обмеження прав вказаних осіб на проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій, ОСОБА_10 , бажаючи догодити своєму безпосередньому керівництву, тобто Міністру внутрішніх справ України ОСОБА_7 та Президенту України ОСОБА_6 , за дорученням якого діяли ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , погодився вчинити злочинні дії, пов`язані із силовим розгоном учасників акції протесту із залученням підлеглих працівників ГУ МВС України в місті Києві та доданих підрозділів міліції громадської безпеки інших областей і внутрішніх військ.

Виконуючи свою роль у вчиненні злочину, ОСОБА_10 , як керівник правоохоронного органу, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому повноважень, не маючи законних підстав для залучення працівників міліції та військовослужбовців внутрішніх військ до припинення мітингу на Майдані Незалежності у місті Києві та звільнення площі від учасників мирного протесту, приблизно з 03:00 год до 03:20 год 30 листопада 2013 року, перебуваючи в адміністративному приміщенні ГУМВС України у місті Києві, що розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 15, віддав явно злочинний наказ заступнику начальника Головного управління - начальнику міліції громадської безпеки ГУМВС України в місті Києві ОСОБА_12 про організацію силового звільнення Майдану Незалежності від громадян, які перебували на цьому місці, реалізовуючи своє конституційне право на мирні збори та не вчиняли будь-яких протиправних дій, із залученням для цього працівників полку міліції особливого призначення «ІНФОРМАЦІЯ_1», підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві (далі - ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1»), а також військовослужбовців військових частин № 3027, 3028, 3030 внутрішніх військ МВС України як приданих сил (далі - ВВ МВС України) для охорони громадського порядку.

Продовжуючи вчиняти протиправні дії, спрямовані на умисне перешкоджання із застосуванням фізичного насильства проведенню мітингів, зборів і зібрань громадян та одночасно сприяючи керівництву ГУМВС України в місті Києві у забезпеченні незаконного силового звільнення Майдану Незалежності від учасників мирного мітингу, шляхом усунення перешкод, що виразилося у створенні начебто законних підстав для застосування працівниками міліції фізичної сили та спеціальних засобів під виглядом забезпечення охорони громадського порядку, ОСОБА_5 приблизно о 03:45 год 30 листопада 2013 року дав вказівку заступнику Голови КМДА ОСОБА_11 здійснити заїзд транспортних засобів, завантажених елементами конструкції Новорічної ялинки та металевими щитами для огородження території Майдану Незалежності, а працівникам комунальних служб приступити до розвантаження та проведення робіт з благоустрою площі.

Надалі ОСОБА_5 разом із ОСОБА_9 у період часу з 03:45 год до 4:00 год 30 листопада 2013 року прибув до приміщення ГУМВС України в місті Києві у службовий кабінет ОСОБА_10 з метою подальшої координації спільних дій на досягнення успішного виконання злочинного плану щодо незаконного примусового звільнення Майдану Незалежності від мітингувальників.

У цей час ОСОБА_12 , являючись керівником правоохоронного органу, діючи умисно, ігноруючи вимоги Конституції України та інших нормативно-правових актів, якими унормований порядок проведення зборів, мітингів та демонстрацій, діючи з мотивів власного кар?єризму, хибно розуміючи інтереси служби, усвідомлюючи, що на цей час відсутня заборона суду на проведення будь-яких мітингів на Майдані Незалежності у м. Києві, у зв?язку з чим знаходження там мітингувальників є правомірним, приступив до виконання явно злочинного наказу ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_12 розробив план безпосереднього силового розгону учасників мітингу з Майдану Незалежності, який полягав у тому, що військовослужбовці ВВ МВС України у кількості 660 осіб повинні вишикуватися по периметру Майдану Незалежності вздовж вулиць Інститутської, Городецького та Хрещатик для недопущення прибуття на площу мешканців міста Києва та інших громадян на підтримку мітингувальників, а екіпіровані засобами захисту та спецзасобами ПР-73, «Гонфа» співробітники ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» - прибути на Майдан Незалежності з боку вулиці Інститутської, вишикуватись у ланцюг уздовж торговельного центру «Глобус» та почати рух у напрямку вулиці Хрещатик для звільнення площі від мітингувальників. При цьому передбачалось звільнення Майдану Незалежності від громадян, які реалізовували своє конституційне право на проведення зібрання, за будь-яких обставин, у разі здійснення їх спротиву допускалося застосування співробітниками ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» надмірного фізичного насильства щодо них, у тому числі з метою їх залякування.

30 листопада 2013 року о 03:28 год ОСОБА_12 , перебуваючи у своєму робочому кабінеті, розташованому у приміщенні ГУМВС України в місті Києві за вищевказаною адресою, свій злочинний план по силовому звільненню Майдану Незалежності від учасників мирного мітингу довів до відома начальника управління громадської безпеки ГУМВС України в місті Києві ОСОБА_13 та наказав йому координувати дії працівників ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» та військовослужбовців ВВ МВС України, які будуть задіяні.

Після чого ОСОБА_12 особисто за телефоном віддав такий же, явно злочинний наказ, командиру ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_14 та повідомив командувача Північного оперативного командування ВВ МВС України ОСОБА_15 про залучення військовослужбовців ВВ МВС України до забезпечення громадського порядку на Майдані Незалежності та переведення їх у своє підпорядкування.

У свою чергу, ОСОБА_13 , діючи на виконання вищевказаного явно злочинного наказу ОСОБА_12 , усвідомлюючи незаконність своїх дій та можливість у разі їх вчинення порушення законних прав та інтересів громадян, о 04:00 год прибув на вулицю Інститутську, 1 в місті Києві, де у цей час вже перебували керівники ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» та керівники ВВ МВС України.

ОСОБА_13 довів до ОСОБА_16 наказ ОСОБА_12 щодо силового звільнення Майдану Незалежності від мітингувальників під приводом необхідності завезення конструкцій Новорічної ялинки та прибирання території площі, а також свій план проведення цієї операції. При цьому ОСОБА_14 , являючись працівником правоохоронного органу, якому було достовірно відомо, що мітингувальники, які у цей час перебували на Майдані Незалежності, знаходилися там на законних підставах, рішень судів про заборону проведення мітингів на Майдані Незалежності та відкритих виконавчих проваджень про примусове звільнення площі від мітингувальників не було, а останні порушень громадського порядку не допускали і не становили будь-якої загрози національній безпеці, погодився взяти участь у незаконному силовому звільненні Майдану Незалежності від громадян, які реалізовували своє конституційне право на мирні збори, чим фактично вступив у попередню змову на спільне вчинення протиправних дій. Безпосередньо силову операцію зі звільнення Майдану Незалежності від мітингувальників ОСОБА_14 вирішив провести підрозділами полку, в тому числі силами 1-ої роти під командуванням заступника командира роти ОСОБА_17 , 3-ої - під командуванням командира роти ОСОБА_18 , 4-ої - під командуванням заступника командира роти ОСОБА_19 та роти спеціального призначення під командуванням командира роти ОСОБА_20 , загалом більше 180 співробітників, які були екіпіровані засобами захисту, а також спецзасобами ПР-73, «Тонфа».

За вказаних обставин ОСОБА_5 свідомо допускав, що залучення до проведення незаконної спеціальної операції щодо звільнення Майдану Незалежності від учасників мітингу великої кількості працівників підрозділу міліції особливого призначення та застосування ними до громадян фізичного насильства і спецзасобів ПР-73 і «Тонфа» може мати тяжкі наслідки у вигляді заподіяння значній кількості потерпілих тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та іншої шкоди здоров?ю.

Надалі, після зайняття військовослужбовцями ВВ МВС України позицій навколо Майдану Незалежності, на площу увійшли більше 180 співробітників ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» під командуванням ОСОБА_14 , які вишикувалися у шеренгу вздовж торговельного центру «Глобус».

Приблизно о 04:11 год 30 листопада 2013 року командир ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_14 засобами радіозв`язку віддав наказ про початок силового розгону мітингувальників та звільнення від них Майдану Незалежності. У зв?язку з цим співробітники 1-ої, 3-ої, 4-ої рот та роти особливого призначання ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» почали рух, відтісняючи мітингувальників з площі в напрямку вулиці Хрещатик. Зустрівши спротив з їх боку, частина співробітників 1-ої, 3-ої, 4-ої рот та роти особливого призначання ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1», у порушення Правил застосування спеціальних засобів при охороні громадського порядку, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР № 49 від 27.02.1991, без попередження про намір застосування спеціальних засобів, вчиняючи дії, що ображають особисту гідність, стали наносити множинні удари спецзасобами «ПР-73», «Тонфа», руками та ногами по різним частинам тулубу, а також по головам мітингувальників, намагаючись змусити їх під тиском фізичного насильства якнайшвидше залишити Майдан Незалежності. Продовжуючи протиправні дії, вже після залишення мітингувальниками Майдану Незалежності невстановлені на цей час працівники ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1», з метою недопущення їх повернення на площу, вчинили переслідування вказаних осіб по вулиці Хрещатик, наносячи при цьому множинні удари спецзасобами «ПР- 73», «Тонфа», руками та ногами.

Внаслідок вказаних злочинних дій начальника ГУМВС України в місті Києві ОСОБА_10 , заступника начальника Головного управління - начальника міліції громадської безпеки ГУМВС України в місті Києві ОСОБА_12 , начальника управління громадської безпеки ГУМВС України в місті Києві ОСОБА_13 , командира ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_14 та інших невстановлених на цей час органом досудового розслідування працівників МОП «ІНФОРМАЦІЯ_1», за участі пособництва Голови КМДА ОСОБА_5 , у період з 04:11 год до 04:22 год 30 листопада 2013 року працівниками міліції та військовослужбовцями ВВ МВС України було незаконно розігнано мітинг громадян, який проходив на Майдані Незалежності в місті Києві, у результаті чого більше 300 учасників акції протесту були витіснені за межі площі і прилеглих вулиць. Крім того, внаслідок протиправного застосування фізичної сили співробітниками ПМОП «ІНФОРМАЦІЯ_1» було заподіяно тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості та вчинено насильницькі дії, які завдали фізичного болю.

Так, заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості наступним громадянам:

1. ОСОБА_21 ; 2. ОСОБА_22 ; 3. ОСОБА_23 ; 4. ОСОБА_24 .

Легкі тілесні ушкодження: 1. ОСОБА_25 ; 2. ОСОБА_26 ; 3. ОСОБА_27 ; 4. ОСОБА_28 ; 5. ОСОБА_29 ; 6. ОСОБА_30 ; 7. ОСОБА_31 ; 8. ОСОБА_32 ; 9. ОСОБА_33 ; 10. ОСОБА_34 ; 11. ОСОБА_35 ; 12. ОСОБА_36 ; 13. ОСОБА_37 ; 14. ОСОБА_38 ; 15. ОСОБА_39 ; 16. ОСОБА_40 ; 17. ОСОБА_41 ; 18. ОСОБА_42 ; 19. ОСОБА_43 ; 20. ОСОБА_44 ; 21. ОСОБА_45 ; 22. ОСОБА_46 ; 23. ОСОБА_47 ; 24. ОСОБА_48 ; 25. ОСОБА_49 ; 26. ОСОБА_50 ; 27. ОСОБА_51 ; 28. ОСОБА_52 ; 29. ОСОБА_53 ; 30. ОСОБА_54 ; 31. ОСОБА_55 ; 32. ОСОБА_56 ; 33. ОСОБА_57 ; 34. ОСОБА_58 ; 35. ОСОБА_59 ; 36. ОСОБА_60 ; 37. ОСОБА_61 ; 38. ОСОБА_62 .

Завдано насильницьких дій, які завдали фізичного болю та не спричинили тілесних ушкоджень: ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 .

Внаслідок таких протиправних дій, вчинених працівниками правоохоронних органів та службовими особами вищих органів державної влади, у тому числі ОСОБА_5 як Головою КМДА, були грубо порушені права громадян на проведення мітингів, походів, зібрань та демонстрацій, що спричинило глибоке обурення усіх верств населення України та викликало різко негативну реакцію суспільства, тим самим такими діями підірвано авторитет органів державної влади та внаслідок застосування працівниками правоохоронних органів, за пособництва ОСОБА_5 , фізичного насильства та спеціальних засобів до громадян, в основному молодого віку та студентів, які проводили на Майдані Незалежності у місті Києву мирну акцію протесту проти відмови вищого керівництва держави підписати Угоду про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, 4 потерпілим спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, 38 потерпілим - легкі тілесні ушкодження та 42 потерпілим - фізичний біль.

У сукупності завдання шкоди правам, свободам та інтересам вищевказаних учасників акції протесту та спричинення їм тілесних ушкоджень і фізичного болю є тяжкими наслідками.

Таким чином, ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 28 статті 340 КК, тобто в умисних діях, що виразились у незаконному перешкоджанні проведенню зборів, мітингів, яке було вчинено службовою особою, за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням фізичного насильства та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 27 частини 3 статті 365 КК, а саме пособництві у перевищенні влади працівниками правоохоронного органу ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та іншими, тобто в умисному вчиненні працівниками правоохоронних органів дій, які явно виходять за межі наданих їм прав і повноважень, що супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування, які спричинили тяжкі наслідки, шляхом усунення перешкод, яке виразилося у створенні начебто законних підстав для залучення співробітників міліції під виглядом забезпечення охорони громадського порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року ухвалу місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що судом першої інстанції не було досліджено всіх доказів та не допитувався обвинувачений. За таких обставин суд не мав можливості обґрунтувати того, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, за вчинення яких судом звільнено його від кримінальної відповідальності.

Разом з тим, в ухвалі не було встановлено чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винуватий він у вчиненні цього кримінального правопорушення та чи підлягає покаранню за вчинене кримінальне правопорушення, хоча на момент розгляду клопотання було досліджено майже усі докази сторін.

Якщо судом не встановлено достатньо доказів, які б свідчили про вчинення особою кримінального правопорушення, суд не може задовольнити клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, оскільки сам факт кримінальної відповідальності встановлений не був.

При розгляді клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про звільнення його від кримінальної відповідальності судом допущено істотне порушення вимог кримінально процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Судом першої інстанції всупереч вимог ст. 368, 372 КПК та висновків Верховного Суду не було встановлено, чи мали місце діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , чи містять вони склад кримінальних правопорушень та чи останній вчиняв їх. Без з`ясування вказаних обставин суд не міг прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення. '

Разом з цим судом допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме неправильно застосовано положення ст. 49 КК у порядку, що суперечить точному змісту вказаної норми.

При постановленні оскаржуваної ухвали на підставі ст. 49 КК судом не встановлювалося наявність або відсутність такої умови як факт вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Зазначає, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив аналогічних доводів його апеляційної скарги та не навів мотивів, з яких вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, приписами ст. 285 КПК встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. При цьому особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачено можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 8 ст. 284 КПК визначено, що закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

За правилами ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, наявність визначених умов є самостійною правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Згідно з п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину (крім того, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років) і до набрання вироком законної сили минули п`ять років, а у разі вчинення тяжкого злочину минуло десять років.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

У розумінні ст. 49 КК та за усталеною судовою практикою, ухиленням від слідства або суду вважаються будь-які умисні дії з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушують правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання особи (наприклад, постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 5 квітня 2021 року в справі № 328/1109/19).

Як убачається з наданих прокурором копій судових рішень, інкриміновані ОСОБА_5 правопорушення, передбачені ст. 340, ч. 3 ст. 365 КК, за класифікацією є нетяжким та тяжким (ст. 12 КК), їх було вчинено 30 листопада 2013 року, що не заперечується в касаційній скарзі.

Отже, за загальним правилом десятирічний строк давності притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності за тяжкий злочин станом на 21 березня 2024 року сплинув.

За змістом оспорюваної ухвали суд апеляційної інстанції, всупереч твердженням сторони обвинувачення, перевірив усі обставини, які мають правове значення для застосування інституту давності й умотивовано вирішив, що висновки місцевого суду про необхідність звільнення вказаного обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28 ст. 340, ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 365 КК і закриття провадження на підставі ст. 49 КК, ст. 284 КПК є правильними, ґрунтуються на встановлених у справі фактах. З огляду на відсутність у матеріалах справи інформації про вчинення обвинуваченим нового правопорушення, апеляційний суд із наведенням аргументів відхилив вимоги прокурора, а оскаржене останнім рішення - залишив без змін.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з наведеними в ухвалі висновками апеляційного суду щодо законності ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року та вважає, що апеляційний суд обґрунтовано залишив рішення суд першої інстанції без зміни.

За змістом статей 284, 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

При цьому позиція потерпілих при вирішенні такого клопотання, з огляду на зазначені положення КПК, не є визначальною.

Також зазначеним кримінальним процесуальним законом не передбачено визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності, не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Зазначене узгоджується із позицією, яка викладена в постанові ККС ВС від 29 липня 2021 року (справа № 552/5595/18, провадження № 51-5289км19).

Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що в оскаржуваних судових рішеннях мав бути зафіксований факт визнання обвинуваченим своєї вини, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Також, при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення.

Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається, раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені, відтак, доводи касаційної скарги про необхідність судом встановлення факту вчинення певного кримінального правопорушення чи факту його вчинення конкретною особою, є необґрунтованими.

Крім того, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині невиконання при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим судом вимог, передбачених ст. 368 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначеною нормою закону передбачені питання, які зобов`язаний вирішити суд при ухваленні вироку.

При цьому, вирок - це ухвалене іменем України судове рішення першої або апеляційної інстанції про винуватість або невинуватість особи і про призначення кримінального покарання або звільнення від призначеного покарання.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 285 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

З огляду на зазначене, у наведеному випадку судами не вирішувалося питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_5 у інкримінованих правопорушеннях та питання про призначення покарання, оскільки на вирішення суду стороною захисту було поставлено клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження за спливом строків давності, за результатами розгляду якого, із урахуванням ч. 4 ст. 286 КПК, судом невідкладно було розглянуто таке клопотання та прийнято рішення у формі ухвали.

За таких обставин, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в ході перевірки судом касаційної інстанції не встановлено, оскільки зміст ухвал судів попередніх інстанцій відповідає положенням, передбаченим ст. 370, 419 КПК, остаточні висновки суду щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження, з урахуванням вищезазначеного, є обґрунтованими та у них наведено достатні мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувались, постановляючи рішення.

Доводи прокурора про не вирішення питання про процесуальні витрати потерпілих не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Так, згідно з ч. 1 ст. 126 КПК питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою.

Частиною 1 ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа

№ 598/1781/17), КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Не вирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК України та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК України. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Варто зауважити, що об`єднана палата у постанові від 02 грудня 2024 року в справі №686/1699/20 у висновку, зокрема, зазначила, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК, процесуальні витрати потерпілого можуть бути стягнені з такої особи в порядку, передбаченому ч. 1 ст.124 КПК.

Наразі касатор лише посилається на не вирішення питання про розподіл процесуальних витрат. Разом з тим, розмір та обґрунтування таких витрат прокурором, як в касаційній скарзі, так і в апеляційній скаргах, не згадується.

Водночас об`єднана палата у вищезазначеній постанові зауважила, що цивільна відповідальність, у тому числі, обов`язок компенсації процесуальних витрат, не порушує презумпцію невинуватості особи у вчиненні злочину, оскільки не свідчить про визнання її винуватою у вчиненні злочину або поводження з нею як з особою, винуватою у вчиненні злочину. Тож доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Оскільки з касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження прокурору належить відмовити.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 на ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року та Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3