Справа № 452/4153/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1126/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПН НОМЕР_1 , громадянина України, українця, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , із вищою освітою, розлученого, працюючого водієм в ТОВ «Львівська пивна компанія», раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

з участю:

прокурора ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

встановила:

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України та призначено йому покарання - 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно ст.76 ч.1 п.1 та п.2 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання про арешт майна, речові докази та процесуальні витрати.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 та законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Не погоджується із висновками місцевого суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Вказує, що у вироку суду в обґрунтування застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України зазначено лише одну обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, однак наявність такої обставини суперечить фактичним обставинам кримінального провадження.

Стверджує, що в ході досудового розслідування та під час судового розгляду ОСОБА_9 заперечував свою винуватість. Також під час судового розгляду справи ОСОБА_9 старався перекласти свою вину безпосередньо на потерпілу ОСОБА_12 . Під час досудового слідства та судового розгляду справи ОСОБА_9 перед потерпілими не вибачився. Лише під час останнього слова, розуміючи невідворотність покарання, змінив свою позицію, проте не зміг чітко пояснити у чому визнає свою винуватість, тобто не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості.

Крім цього, прокурор покликається, що суд не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахував та не надав належної оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення, ступеню його тяжкості та наслідкам, характеру та мотивам допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху.

Зокрема, судом не надано належної оцінки обставинам вчинення злочину та його наслідкам, а саме тому, що обвинувачений, керуючи автомобілем, свідомо грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, які він, як особа, що наділена правом керувати транспортним засобом, зобов`язаний знати та безумовно дотримуватися. Вказує, що внаслідок порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України потерпілий неповнолітній ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент утворення, а потерпіла ОСОБА_12 отримала легкі тілесного ушкодження та в останньої відбулось переривання вагітності у терміні 7-8 тижнів, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

При цьому, у вироку суду не наведено належних і достатніх мотивів та підстав для незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

В апеляційній скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного обвинуваченому покарання та визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підтримку своїх апеляційних вимог адвокат покликається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Не погоджується із висновками місцевого суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Стверджує, що врахована місцевим судом як єдина обставина, що пом`якшує покарання, - щире каяття обвинуваченого, суперечить фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що обвинувачений в ході досудового розслідування та під час судового розгляду заперечував свою винуватість, і під час судового розгляду справи намагався перекласти свою вину на потерпілу ОСОБА_12 . Під час досудового слідства та судового розгляду справи ОСОБА_9 перед потерпілими не вибачився. Лише під час останнього слова, змінив свою позицію, однак не зміг чітко пояснити у чому визнає свою винуватість, не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, та формально вказав на визнання своєї винуватості, що не узгоджується із визначенням щирого каяття.

Вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не сприятиме меті покарання, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

В апеляційній скарзі законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного обвинуваченому покарання та визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Викладені в апеляційній скарзі апеляційні доводи законного представника аналогічні доводам, які викладені в апеляційній скарзі представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_14 подав заперечення на усі подані апеляційні скарги, у який просив відмовити у задоволенні таких, а вирок місцевого суду просив залишити без змін.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 , 22 грудня 2018 року близько 16 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «MERCEDES BENZ ATEGO 1318L», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ТОВ «САНДОРА», рухаючись ним автодорогою Львів-Самбір-Ужгород (Н-13) в напрямку до м. Львів, в м. Рудки Самбірського району Львівської області, по вул. Чорновола, навпроти будинку № 12 А, на нерегульованому перехресті з прилягаючою ліворуч другорядною автодорогою вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області, грубо порушуючи вимоги п.п. «б» п. 2.3 розділу 2 (бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п.п. «д» п. 2.3 розділу 2 (не створювати своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху), п. 10.1 розділу 10 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху), п. 12.3 розділу 12 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди) та п.п. «а» п. 14.6 розділу 14 (обгін заборонено на перехресті) чинних Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити наявність перехрестя та на проїзній частині автодороги автомобіль «PEUGEOT 308» реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_12 , яка в салоні перевозила малолітнього пасажира ОСОБА_13 , з увімкненим лівим світловим показником повороту ліворуч, та яка здійснювала маневр повороту ліворуч на вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області, позаду якої на проїзній частині дороги зупинився невстановлений досудовим розслідуванням автомобіль, розпочав та здійснював маневр обгону вказаних двох транспортних засобів, та не вживши своєчасних заходів для повної зупинки керованого ним транспортного засобу, тим самим відмовитись від продовження маневру обгону на перехресті, допустив зіткнення з автомобілем «PEUGEOT 308», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , за межами смуги руху вул. Чорновола, тобто на проїзній частині вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області та припаркованим на вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області автомобілем «SKODA OCTAVIA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 Республіки Польща, попередньо залишеним ОСОБА_15 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, малолітній пасажир автомобіля «PEUGEOT 308», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи, отримав перелом лівої скроневої кістки з переходом на сосцевидний відросток і основу черепа, субарахноїдальний крововилив в лівій скроневій ділянці, забій головного мозку середнього ступеню, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент утворення, а водій автомобіля «PEUGEOT 308», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_12 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи, отримала забій лівого стегна у вигляді синця на лівому стегні, який відноситься до легкого тілесного ушкодження та в результаті даної ДТП в останньої відбулось переривання вагітності у терміні 7-8 тижнів, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_9 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, вищенаведеними діями вчинив порушення Правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпілій ОСОБА_12 та малолітньому потерпілому ОСОБА_13 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

У судове засідання потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не з`явились, законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 помер ( свідоцтво про смерть НОМЕР_5 від 26.12.2024 р. ), представник потерпілих адвокат ОСОБА_7 подав суду заву про слухання справи за відсутності потерпілих та їх представника, в заяві зазначив, що обвинувачени ОСОБА_9 відшкодовано моральну шкоду потерпілим в повному обсязі та претензій морального та матеріального характеру потерпілі до обвинуваченого не мають, дану обставину в телефонному режимі підтвердила потерпіла ОСОБА_12 .

З огляду на наведене, колегія суддів ухвалила, у відповідності до положень ст. 405 КПК України, слухати справу за відсутності потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх представника адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора ОСОБА_10 на підтримку апеляційної скарги прокуратури, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти доводів апеляційних вимог прокурора та потерпілих, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 підлягають до задоволення частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_9 не дотримано в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі доказами, є обґрунтованим та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На переконання колегії суддів, враховуючи конкретні обставини справи, суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який відшкодував повністю шкоду потерпілим, що підтвердили потерпілі, має на утриманні неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та дитину дружини ІНФОРМАЦІЯ_6 , до кримінальної відповідальності та адміністративної не притягався, у вчиненому щиро розкаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, працює, суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 положення ст.ст. 75, 76 КК України, встановивши іспитовий строк 3 роки. На думку колегії суддів таке основне покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Мотивуючи обґрунтованість рішення щодо наявності підстав для не призначення ОСОБА_16 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК, суд виходив з того, що транспортний засіб є основним джерелом доходу засудженого.

Разом із тим, суд першої інстанції залишив поза увагою та не проаналізував характеру й обсягу допущених засудженим порушень ПДР та їх наслідків.

Між тим, указані обставини мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети, а сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_9 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так й іншими особами.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо застосування позбавлення права керувати транспортними засобами до осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні покарання, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства («OHalloran and Francis v.the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 має вищу освіту, проте суд першої інстації не з`ясував, що перешкоджає йому працювати за фахом і чому робота водія, за наявності іншої професії, є його єдиним джерелом доходу.

У відповідності до ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Тобто, в даному випадку санкція статті є альтернативною, передбачає можливість суду на свій розсуд, виходячи із конкретних обставин справи, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, а також інших факторів, обрати чи не обрати обвинуваченому додаткове покарання - позбавленням права керувати транспортними засобами.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, необґрунтовано та безпідставно не обрав обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, об`єктивна сторона якого виразилася у грубому порушенні ним Правил дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпілій ОСОБА_12 та малолітньому потерпілому ОСОБА_13 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження,а робота на даний час обвинуваченого ОСОБА_9 безпосередньо не пов`язана із керуванням транспортним засобом, колегія суддів погоджується із доводами прокурора, що судом першої інстанції безпідставно не призначено обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З огляду на викладене, суд належним чином не мотивував незастосування додаткового покарання до обвинуваченого ОСОБА_9 та призначення йому покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується частково із доводами апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 щодо необґрунтованості належним чином прзначеног судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 покарання.

Щодо призначення додаткового покарання, то, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, не врахував тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та призначив надто м`яке покарання без позбавлення права керування транспортними засобами. Як додаткового покарання, що відповідно до ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КК України - підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407, п.п. 3, 4 ч.1 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вироку разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких умов колегія суддів частково погоджується з позицією прокурора про необхідність скасування вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку в частині призначеного покарання та застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 ще додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами.

Призначаючи обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, суспільну небезпеку вчиненого, дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння у розслідуванні вчиненого злочину, відшкодування шкоди, та вважає за необхідне призначити покарання, яке буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження скоєння ним нових злочинів, а саме покарання у виді позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, у відповідності до положень ст.ст. 50, 65 КК України, та із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України. Таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 слід задоволити частково. Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України слід скасувати в частині призначеного покарання. ОСОБА_9 слід призначити покарання за ч. 2 ст.286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1(один) рік, із застосуванням до основного покарання положень ст. 75, 76 КК України. У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420, 615 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 задоволити частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст.286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1(один) рік.

Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до ст.76 ч.1 п.1 та п.2 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок суду залишити без змін.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4