УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року

м. Київ

справа № 295/15220/16-к

провадження № 51-158ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 01 серпня

2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року

у кримінальному провадженні № 0004689 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2023 року

ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо цивільних позовів, долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 15 липня 2016 року

о 02:26, керуючи власним технічно справним автомобілем марки «KIA Geed», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у правій смузі руху ділянки проїзної частини поблизу будинку № 133 на вул. Чуднівській в м. Житомирі, порушуючи вимоги Правил дорожнього руху (далі - ПДР), а саме:

- пп «б» п. 2.3 - проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін;

- п. 12.1 - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху

не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним;

- п. 12.4 - рухався у населеному пункті, перевищуючи допустиму швидкість, та,

як наслідок, допустив наїзд на нерухому перешкоду - залізобетонну електроопору, розташовану на тротуарі праворуч від проїзної частини поблизу вищевказаного будинку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажирка ОСОБА_6 ,

яка перебувала на задньому сидінні керованого ОСОБА_5 транспортного засобу, вилетіла із салону автомобіля та, упавши на асфальтно-бетонне покриття, отримала тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку

із її смертю.

Так, необережні дії, які виразились в порушенні водієм ОСОБА_5 вимог

пунктів 2.3 (б), 12.1, 12.4 ПДР, перебувають у прямому причинному зв`язку

зі створенням аварійної обстановки, виникненням цієї ДТП та її наслідками у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_6 .

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 10 грудня 2024 року вирок Богунського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2023 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання змінив. Призначив ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вказаних вимог захисник стверджує, що досліджені судом докази не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Звертає увагу, що орган досудового розслідування та суди першої та апеляційної інстанцій взагалі не дали оцінку обставинам втрати свідомості засудженим ОСОБА_5 , а також факту пошкодження колеса автомобіля під його керуванням стороннім предметом.

Наголошує, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК) належним чином не перевірив та

не проаналізував доводи захисника, викладені в поданій апеляційній скарзі, зокрема щодо того, які саме докази і яким чином підтверджують або спростовують вину його підзахисного; не навів належних доводів відхилення наявних висновків експертиз щодо захворювань засудженого; не розкрив питання щодо причинно-наслідкового зв`язку між порушеннями ПДР та наслідками у виді втрати керування автомобілем та зіткнення із перешкодою. Крім цього, вказує на те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції не було складено за ухвалою суду досудову доповідь уповноваженим органом пробації на його підзахисного, що також залишилось поза увагою апеляційного суду.

Зауважує, що суди повною мірою не врахували те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні одного неумисного злочину, із 2016 року не було жодних зауважень щодо його процесуальної поведінки, повністю визнав вину у скоєному, щиро розкаявся, активно сприяв досудовому розслідуванню, попросив вибачення у потерпілих

за вчинене, повністю відшкодував завдані збитки, надав добровільну згоду

на перерахування суми застави на користь потерпілого, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, раніше несудимий, є людиною

з інвалідністю ІІ групи, має поганий його здоров`я, а також позицію потерпілого, який просив суворо його не карати. Вважає, що суди мали усі підстави призначити ОСОБА_5 мінімальне покарання та на підставі ст. 75 КК звільнити від його відбування з випробуванням, однак не зробили цього.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог ст. 438 КПК не підлягають перегляду

в касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, викладених в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи захисника щодо необхідності скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку із допущеними істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Суд вважає безпідставними з таких підстав.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно

з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно

до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку

для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності, та є обґрунтованим.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, висновки суду

про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив із додержанням ст. 23 КПК

на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно

до ст. 94 цього Кодексу, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Під час судового провадження ОСОБА_5 , як видно із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та уточнений цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 визнав повністю.

Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху чи експлуатацію транспорту.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими

для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння,

так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК,

є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність),

є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише

ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків і перебувають із ними

у причинному зв`язку.

Як установлено судами, ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем, рухаючись у правій смузі руху ділянки проїзної частини, в порушення

вимог пп «б» п. 2.3, п. 12.1, п. 12.4 ПДР проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, рухався у населеному пункті, перевищуючи допустиму швидкість, та, як наслідок, допустив наїзд на нерухому перешкоду - залізобетонну електроопору, розташовану на тротуарі праворуч

від проїзної частини, внаслідок чого пасажирка ОСОБА_6 , яка перебувала

на задньому сидінні керованого ОСОБА_5 транспортного засобу, вилетіла

із салону автомобіля та, упавши на асфальтно-бетонне покриття, отримала тілесні ушкодження, від яких померла.

Згідно вироку необережні дії, які виразились в порушенні водієм ОСОБА_5 вимог пп «б» п. 2.3, п. 12.1, п. 12.4 ПДР, перебувають у прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, виникненням цієї ДТП та її наслідками у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_6 .

Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були

предметом дослідження суду першої інстанції, зокрема на показаннях потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , даних Житомирського обласного центру з гідрометеорології від 06 жовтня 2016 року, даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 15 липня 2016 року, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 липня 2016 року за участю свідка ОСОБА_11 , відеозаписі з камери відеоспостереження, яка розташована

на фасаді адміністративного приміщення КП «Житомирводоканал» щодо обставин ДТП, повідомленні КП «Електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» від 07 жовтня 2016 року, протоколом огляду місця події від 12 вересня 2016 року, висновках експертів № 717 від 15 липня 2016 року, № 8/18 від 03 серпня 2016 року, № 3/681 та № 3/682 від 23 серпня 2016 року, № 10-399 від 05 серпня 2016 року,

№ 1/3148 від 28 вересня 2016 року, № 370А від 05 жовтня 2016 року, № 659/16-25 від 06 жовтня 2016 року, висновку комплексної амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 455-2022 від 08 листопада 2022 року, також даних інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Як убачається із вироку, суд навів висновок експерта № 3/682 від 23 серпня

2016 року, відповідно до якого встановлено, що на момент ДТП гальмова система, рульове керування, ходова частина, зовнішні світлові прилади автомобіля «KIA Geed», номерний знак НОМЕР_1 , знаходилися в технічно працездатному стані;

у процесі дослідження не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів та деталей,

що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і цієї ДТП.

Також суд послався на висновок експерта № 659/16-25 від 06 жовтня 2016 року, згідно якого швидкість руху автомобіля «KIA Geed», номерний знак НОМЕР_1 , враховуючи сліди бокового юзу, залишені на місці пригоди приблизно дорівнює

80 км/год; в цій дорожній обстановці водій ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно до вимог пп «б» п. 2.3, п. 12.1, п. 12.4 ПДР; з технічної точки зору причиною створення аварійної обстановки й виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, є невідповідність дій водія автомобіля «KIA Geed», номерний знак

НОМЕР_1 ОСОБА_5 технічним вимогам вищевказаних пунктів ПДР.

Крім того, навів суд і дані висновку комплексної амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 455-2022 від 08 листопада 2022 року, відповідно до якого

ОСОБА_5 під час інкримінованого йому діяння на психічні розлади не страждав; на теперішній час ОСОБА_5 на психічні розлади не страждає; міг усвідомлювати свої дій та керувати ними в момент інкримінованого йому діяння; не потребує застосування примусових заходів медичного характеру; здатність передбачати наслідки у ОСОБА_5 збережена; враховуючи високий рівень інтелекту

ОСОБА_5 міг правильно розуміти значення своїх дій та передбачати їх наслідки.

Отже, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, доведена рядом вищезазначених доказів, досліджених під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, які об`єктивно узгоджуються між собою. Дії ОСОБА_5 перебувають

у причинному зв`язку із цією ДТП та наслідками, що настали.

Як убачається з вироку, суд зазначив, що вважає вину обвинуваченого доведеною повністю та кваліфікує його необережні дії за ч. 2 ст. 286 КК, які виразилися

у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за апеляційними скаргами сторони захисту.

Відповідно до положень ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Із долученої копії ухвали вбачається, що апеляційний суд під час перегляду

в апеляційному порядку вироку місцевого суду дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам апеляційних скарг ОСОБА_5 і його захисника та

із зазначенням мотивів прийнятого рішення вирок суду першої інстанції змінив лише в частині призначення ОСОБА_5 покарання.

Суд апеляційної інстанції вмотивовано зазначив, що дії ОСОБА_5 за ч. 2

ст. 286 КК кваліфіковано правильно, викладені у вироку висновки суду

про доведеність його вини у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами.

Також не залишив апеляційний суд без уваги версію захисника, яка зводиться

до наявності у ОСОБА_5 проблем із здоров`ям, які викликають стани запаморочення та втрати свідомості, що у свою чергу, як наслідок, перебуває

у причинному зв`язку із втратою керуванням автомобілем та виникненням цієї ДТП.

Водночас, як зазначила колегія суддів, така версія сторони захисту була ретельно перевірена та відхилена судом першої інстанції як неспроможна, з чим повністю погодився суд апеляційної інстанції.

На переконання апеляційного суду, версія подій, яку надала сторона захисту,

не доводить наявність розумного сумніву у версії сторони обвинувачення. Більше того, версія сторони захисту не узгоджується з доказами, які містяться

у матеріалах кримінального провадження. Будь-яких доказів, які якимось чином

підтверджували б версію сторони захисту про запаморочення, втрату свідомості

в момент ДТП, не було надано ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

В цій частині апеляційний суд, як убачається з оскарженої ухвали, вказав

на необґрунтованість доводів сторони захисту про те, що в матеріалах кримінального провадження, які досліджені судом, містяться відомості про те,

що ОСОБА_5 мав захворювання, яке в процесі протікання могло супроводжуватися потьмаренням або втратою свідомості та, як наслідок, перебувати у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Зокрема, як зазначив суд, безпідставним є посилання захисника

на консультативний висновок спеціаліста в галузі судової медицини від 24 вересня 2019 року та висновок експерта № 170 від 08 січня 2020 року, оскільки ними констатується той факт, що ОСОБА_5 неодноразово звертався за медичною допомогою до подій 15 липня 2016 року та проходив лікування з приводу наслідків перенесеної черепно-мозкової травми у вигляді вегето-судинної дистонії

з частими симпато-адреналовими кризами, лікворо-дистонічним синдромом та стійкою цефалгією, при цьому експертом зазначено, що це захворювання центральної нервової системи в своєму клінічному перерізі може супроводжуватися запамороченням, потьмаренням чи втратою свідомості, однак категоричних висновків, що в момент ДТП ОСОБА_5 втратив свідомість чи відбулось запаморочення свідомості, ні консультативний висновок спеціаліста, ні висновок експерта не містить. При цьому колегія суддів врахувала, що із дослідницької частини висновку експерта, в якому розкрито зміст консультативного висновку спеціаліста слідує, що до 15 липня 2016 року, коли сталася ДТП, скарги обвинуваченого були на головну біль, головокружіння, тошноту, підвищений артеріальний тиск, хиткість, поганий сон, загальну слабкість, метеочутливість, жодних скарг станом на 15 липня 2016 року на втрату свідомості в досліджених експертом медичних документах не зафіксовано.

Також колегія суддів врахувала, що скарги обвинуваченого на втрату свідомості з`явилися вже після ДТП, що на переконання апеляційного суду пов`язано з обраною лінією захисту та є лише намаганням спростувати вищенаведені докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на конкретні обставини ДТП, поведінку обвинуваченого після вчинення ДТП, який відразу самостійно вийшов з машини, зупинив на зустрічній смузі карету швидкої допомоги, в момент безпосереднього наїзду на нерухому перешкоду-залізобетонну електроопору ОСОБА_5 застосовував гальмування, про що свідчить наявність сліду бокового юзу, що зафіксовано в протоколі огляду місця події від 15 липня 2016 року,

що в сукупності повністю спростовує версію сторони захисту.

Як убачається із наведеного, суд апеляційної інстанції проаналізував версію сторони захисту та надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника із урахуванням даних, що містяться у матеріалах кримінального провадження.

Окрім цього, суд зауважив, що жодний висновок експерта не має виняткового значення як джерело доказу і підлягає оцінюванню як інші джерела доказів

у кримінальному провадженні (ст. 94, ч. 10 ст. 101 КПК). Факт порушення правил дорожнього руху, внаслідок яких сталася ДТП та її наслідки саме обвинуваченим ОСОБА_5 суд першої інстанції встановив на підставі дослідження та оцінки сукупності вищенаведених належних та допустимих доказів, в тому числі показань самого обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів вказала на те, що висновки експертів у цьому кримінальному провадженні, в тому числі висновок експерта за результатами проведення судово-автотехнічної експертизи № 659/16-25 від 06 жовтня 2016 року є належно мотивованими, науково обґрунтованими, складеними експертами,

що мають достатній фах, досвід і стаж експертної роботи, відповіді та висновки експертів повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, які потребували б роз`яснення, та, окрім того, підтверджуються іншими доказами

у кримінальному провадженні.

Колегія суддів ствердила про те, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував всі обставини, що мають значення, ґрунтовно дослідив причинно-наслідковий зв`язок між діями водія транспортного засобу з наслідками, що настали,

у встановленому законом порядку вирішив всі клопотання сторін. Доводи ж захисника про те, що перевищення швидкості не перебуває у прямому причинному зв`язку з ДТП, як вказав суд, спростовуються висновком судово-автотехнічної експертизи № 659/16-25 від 06 жовтня 2016 року, згідно з яким з технічної точки зору причиною створення аварійної обстановки й виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, є невідповідність дій водія автомобіля «KIA Geed», номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_5 технічним вимогам пп «б» п. 2.3, п. 12.1, п.12.4 ПДР. Крім того, що стосується швидкості руху автомобіля, експертом встановлена приблизно 80 км/год, при цьому вказана обрахована швидкість є мінімально можливою, оскільки при розрахунках не враховувалась енергія затрачена на значну деформацію частин транспортного засобу при зіткненні з електроопорою.

На переконання колегії суддів, стороною захисту не було надано апеляційному суду переконливих підстав необхідності в проведенні в суді першої інстанції будь-яких додаткових досліджень, а також не було зазначено того, що експертам не були надані будь-які додаткові матеріали під час проведення ними відповідних експертиз.

Що стосується доводів захисника щодо правильності призначеного покарання, його невідповідності тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та можливості застосування до засудженого положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, є людиною з інвалідністю 2-ї групи. Судом також була врахована думка потерпілих, а саме те, що потерпілий ОСОБА_7

не наполягав на суворому покаранні, потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 поклалися

на розсуд суду, при цьому потерпіла ОСОБА_12 зазначила, що ніколи не пробачить

за смерть доньки. Крім того, суд взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що ОСОБА_5 вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, відшкодував матеріальну та моральну шкоду, що визнав обставинами, які пом`якшують його покарання.

Суд першої інстанції, як убачається з вироку, вказав на те, що необережні дії обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме порушення ПДР, призвели до смерті молодої жінки; зазначені обставини значною мірою свідчать про високу ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Також суд дійшов висновку, що, незважаючи на наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин, підстави для застосування до ОСОБА_5 положень

ст. 75 КК відсутні.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню інших кримінальних правопорушень, суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, а тому обрав йому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті з позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 , дійшов висновку про необхідність пом`якшення призначеного йому покарання та призначив йому основне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, але в її мінімальному розмірі, з огляду на відшкодування потерпілим заподіяної шкоди, а також

з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, людиною з інвалідністю ІІ групи, позитивно характеризується.

При цьому колегія суддів апеляційного суду погодилася із висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_5 за скоєний злочин у сфері безпеки дорожнього руху покарання у виді реального позбавлення волі та відсутність підстав для застосування положень статей 69, 75 КК.

Як вказав суд в ухвалі, хоча кримінальне правопорушення ОСОБА_5 вчинив

з необережності, однак відповідно до ст. 12 КК воно належить до категорії тяжких, і внаслідок його протиправних дій настала смерть потерпілої ОСОБА_6 . Водночас тяжкі наслідки у вигляді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Крім того, суд вказав на те, що позитивні характеристики ОСОБА_5 мають формальний характер

та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ним правопорушення.

Врахував апеляційний суд і позицію потерпілих, які в суді апеляційної інстанції просили вирок місцевого суду залишити без змін.

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що саме покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки з реальним його відбуванням буде відповідати принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації, є справедливим, необхідним і

достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З наведеними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Що стосується посилань захисника на відсутність в матеріалах кримінального провадження складеної досудової доповіді щодо його підзахисного, то вказане

не є порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, адже

в цьому випадку не складена досудова доповідь у поєднанні з відсутністю обставин, які могли бути залишені поза увагою суду і не враховані під час призначення покарання, не може вплинути на ухвалене судом рішення таким чином, щоб досягти протилежного результату.

Отже, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Богунського районного суду м. Житомира

від 01 серпня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3