УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 362/5831/23

провадження № 51-473ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0001175 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжного заходу, цивільного позову, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 27 квітня 2023 року приблизно о 21:00 у приміщенні дачного будинку ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині з мотиву раптово виниклих особистих неприязних стосунків, наніс кулаками та металевою решіткою ОСОБА_7 множинні удари по голові та тулубу, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді: множинних синців та саден обличчя, шиї, грудної клітини, живота, верхніх та нижніх кінцівок, рани тім`яної ділянки голови ліворуч, рани лівого передпліччя, рани лівої кисті, множинних переломів ребер та перелому правого верхнього ріжка щитоподібного хряща, які призвели до травматичного шоку та від яких настала смерть ОСОБА_6 .

Київський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його діяння, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки ступеню тяжкості злочину; обставинам скоєння кримінального правопорушення, а саме: спосіб, знаряддя, кількість та тривалість нанесення ударів; особу засудженого, зокрема його негативні характеристики і поведінку, яка свідчить про відсутність щирого каяття та критичного ставлення до вчиненого.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки потерпіла не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження потерпілої про м`якість призначеного покарання засудженому ОСОБА_5 з огляду на таке.

Так, касатор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), внаслідок чого, на її думку, засудженому призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості. Вирішуючи це питання, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених попередніми судами.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду під час призначення покарання є: кримінально-правові, відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього протиправного діяння і його суб`єкта.

Водночас невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, ураховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На переконання колегії суддів касаційного кримінального суду, у цьому кримінальному провадженні судами не було порушено загальних засад призначення покарання.

Так, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував, зокрема: наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та які його обтяжують - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння; відомості про особу засудженого, який має середню технічну освіту, пенсіонер, на утриманні нікого не має, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності притягується вперше; ставлення до скоєного; позицію потерпілої та її представника, а також інших учасників судового розгляду.

З огляду на викладені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і, відповідно, сприятиме досягненню визначеної ст. 50 КК мети загальної і спеціальної превенції.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, потерпіла ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій також вказала про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості й заявила вимогу про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Київський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку і вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог потерпілої, аргументувавши таке рішення.

Так, апеляційний суд вказав про безпідставність доводів потерпілої щодо неврахування місцевим судом її позиції при призначенні покарання обвинуваченому та неврахування обставин скоєння кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу обвинуваченого. Також колегією суддів зауважено, що суд першої інстанції врахував приписи закону під час призначення ОСОБА_5 покарання та належним чином обґрунтував своє рішення.

Крім того, Київський апеляційний суд зазначив, що за результатами судового розгляду ним не встановлено будь-яких обставин, які б істотно збільшували тяжкість скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення.

Також апеляційний суд зауважив, що призначене ОСОБА_5 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачав підстав вважати, що призначене покарання засудженому є явно несправедливим через його м`якість.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

У касаційній скарзі потерпіла заперечує наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, проте ці доводи не є слушними.

Усупереч твердженням потерпілої у касаційній скарзі, суди попередніх інстанцій за обставин цього провадження мали достатньо підстав визнати щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, адже ОСОБА_5 визнав свою вину повністю та розповів деталі скоєного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим розгляд провадження в суді першої інстанції здійснювався із застосуванням приписів ч. 3 ст. 349 КК, а саме без дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким з учасників судового провадження не оспорювалися.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень і не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання. З огляду на зазначене не є слушними твердження потерпілої в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували обставини, про які вона зазначає у скарзі, та які свідчать про м`якість призначеного покарання.

Отже, наведені в касаційній скарзі потерпілої доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів потерпілої, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги потерпілої ОСОБА_4 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3