Справа № 752/8998/24
Провадження № 1-кс/752/5409/24
У Х В А Л А

29 липня 2024 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , за участі представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна в межах кримінального провадження № 000912 від 18.07.2023 року, подане в порядку ст. 174 КПК України, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2024 року клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна - задоволено. Накладено арешт на майно, вилучене 26 квітня 2024 року під час проведення обшуків, яке визнано речовими доказами, зокрема на: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу AUDI Q5 д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від зазначеного автомобіля.

В обгрунтування клопотання про скасування арешту заявник вказує про те, що арешт накладено необгрунтовано, оскільки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу AUDI Q5 д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від зазначеного автомобіля належать на праві власності ОСОБА_3 , який не має жодного статусу у межах кримінального провадження якого накладено арешт. Стверджував, що ОСОБА_3 не має жодного відношення до кримінального провадження та має статус третіх осіб, а тому з клопотанням про арешт майна мав звертатись саме прокурор, а не слідчий. Вказує, що ані в клопотанні, ані в ухвалі слідчого судді не вказано які конкретно відомості, сліди містить вищенаведене майно, а також яким чином вказане майно могло бути використане як знаряддя вчинення злочину, а відтак не надано доказів того, що дане майно має ознаки речових доказів.

Уважає, що слідчим не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених частиною другою статті 170 КПК України, про які лише формально вказано у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, з огляду на предмет доказування у кримінальному провадженні.

У судовому засіданні представник власника майна просив задовольнити клопотання з підстав викладених у ньому.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши адвоката, прокурора, дослідивши додані до клопотання додатки, приходжу до висновку, що заявлені вимоги про скасування арешту підлягають задоволенню за наступних підстав.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2024 року клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна - задоволено. Накладено арешт на майно, вилучене 26 квітня 2024 року під час проведення обшуків, яке визнано речовими доказами, зокрема на: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу AUDI Q5 д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від зазначеного автомобіля.

Як убачається зі змісту зазначеної вище ухвали арешт на майно було накладено з метою його можливої конфіскації у майбутньому, як виду покарання.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункту 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно пункту 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до частини третьої статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом вимог частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

За правилами частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Так, як убачається з даних долучених до клопотання реєстраційної картки транспортного засобу AUDI Q5 д.н.з. НОМЕР_1 вказаний автомобіль з 24 березня 2023 року належить на праві власності ОСОБА_3 , який не є підозрюваним у кримінальному провадженні №000912 та не має відношення до обставин кримінальних правопорушень, що у свою чергу, виключає можливість накладення арешту на його майно з підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 170 КПК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Враховуючи вказане, підстав вважати, що наразі продовжує існувати правова підстава для арешту майна заявника взагалі спростовується, а також слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявника належним йому майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне скасувати арешт майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170, 174, 376, КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна в межах кримінального провадження № 000912 від 18.07.2023 року, подане в порядку ст. 174 КПК України, задовольнити.

Скасувати арешт майна, який накладено ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2024 року у межах справи № 752/17309/23, а саме на: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу AUDI Q5 н.з. НОМЕР_1 та ключі від зазначеного автомобіля.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1