УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2024 року

м. Київ

справа № 332/874/20

провадження № 51-3486 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 відповідно),

Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини

За вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Зараховано ОСОБА_4 в строк покарання строк перебування його під вартою з 18 січня по 29 липня 2020 року включно, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено цивільний позов та питання щодо речових доказів у провадженні.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 18 квітня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , задовольнив частково. Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 у частині призначеного покарання змінив, на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, а саме в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння.

Як установив суд, 18 січня 2021 року приблизно о 00:25 годині ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 ), отримавши в телефонній розмові із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пропозицію вийти до під`їзду розібратися у конфліктній ситуації, що виникла з приводу спричинення ним, незадовго до цього тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи що ОСОБА_6 приїхала розбиратися у вищевказаній конфліктній ситуації не одна, підшукав на кухні кухонний ніж, який взяв із собою та вийшов на вулицю. В подальшому, перебуваючи біля другого під`їзду зазначеного будинку, тримаючи у правій руці ніж, він побачив ОСОБА_8 , який очікував його на вулиці, після чого підійшов до нього та на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час словесного конфлікту, який переріс в обопільну бійку, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і бажаючи їх настання, наніс потерпілому один удар ножем, який тримав у правій руці, в ділянку грудної клітини зліва, чим спричинив йому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що апеляційним судом не наведено належного обґрунтування застосування ним до ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, чим неправильно застосовано ст. 75 КК. Зазначає, що зміст ухвали апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Мотиви Суду

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурором не оскаржуються.

Оцінюючи доводи прокурора про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень ст. 75 КК та відсутність належного обґрунтування їх застосування колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети, принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Статтею 75 КК визначено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції не порушив.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 зокрема в частині призначеного останньому покарання, погодився з місцевим судом, який, врахувавши характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, який має постійне місце проживання, на утриманні малолітню дитину, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, працює, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - часткове відшкодування заподіяної шкоди, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 мінімального покарання передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК. Також суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду про відсутність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК.

Разом з тим, як убачається з ухвали апеляційного суду, звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням цей суд врахував, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштований, має сім`ю, позитивно характеризується, має постійне місце проживання, шкідливих звичок не має, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, які обтяжують покарання. Також суд апеляційної інстанції прийняв до уваги, що на час апеляційного розгляду ОСОБА_4 має двох малолітніх дітей, одружився, повністю погасив завдану потерпілому шкоду, а також те, що з часу вчиненого правопорушення ОСОБА_4 до будь-якої відповідальності не притягався.

Врахувавши зазначені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про достатність наведених обставин для звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з цим висновком і вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а рішення про звільнення його від відбування покарання є мотивованим та обґрунтованим.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що судом при звільненні ОСОБА_4 від відбування покарання враховано ті ж самі обставини, що й місцевим судом під час його призначення є неприйнятними, оскільки, як убачається з ухвали цього суду після розгляду справи місцевим судом обвинувачений одружився (додатково надано свідоцтво про укладення шлюбу від 15 липня 2022 року), у нього народилась друга дитина (додатково надано свідоцтво про народження доньки 08 листопада 2022 року), також суд врахував те, що з часу вчиненого правопорушення ОСОБА_4 до будь-якої відповідальності не притягався.

Крім того, суд апеляційної інстанції додатково врахував позицію потерпілого, який надав розписку про те, що обвинувачений повністю відшкодував завдану шкоду та претензій до ОСОБА_4 він не має, що спростовує твердження сторони обвинувачення про неврахування апеляційним судом того, що шкода не відшкодована.

Зазначені дії винного суд апеляційної інстанції оцінив як такі, що характеризують його об`єктивне ставлення до вчиненого злочину, та свідчать про можливе виправлення обвинуваченого без реального відбування призначеного покарання. При цьому, як вбачається з ухвали апеляційного суду, ним застосовано до ОСОБА_4 максимальний іспитовий строк перебачений ч. 4 ст. 75 КК - 3 роки.

Ухвала апеляційного суду є вмотивованою та за своїм змістом відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК.

Доводи прокурора про те, що апеляційний суд в резолютивній частині ухвали не послався на ст. 75 КК є слушними. Однак, ураховуючи те, що посилання на вказану норму права із обґрунтуванням можливості її застосування до ОСОБА_4 міститься в мотивувальній частині судового рішення, вказане не може свідчити про наявність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3