Справа № 156/337/21 Провадження №11-кп/802/581/24 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Волинської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 20 червня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Орищі Іваничівського району Волинської області, який зареєстрований за фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та йому призначено покарання у виді 1 року 2 місяців обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13 серпня 2021 року у виді громадських робіт на строк 100 годин, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначено обвинуваченому ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді 1 року 2 місяців обмеження волі.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 22 листопада 2022 року до 23 листопада 2022 року, з розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні обмеження волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 визначено обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 6 022 грн 14 коп за спричинену матеріальну шкоду, 20 000 грн за спричинену моральну шкоду, а також 6 500 грн витрат на правничу допомогу.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 04 березня 2021 року, у часовому проміжку з 00.00 год. по 02.00 год., у житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_10 удари кулаками рук та дерев`яною табуреткою в голову чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді гематоми в лівій тім`яній ділянці волосяної частини голови, гематоми на обличчі справа, параорбітальних гематом справа, перелому передньої стінки правої верхньої щелепової пазухи, струсу головного мозку, синця на носі, закритого перелому кісток спинки носа з порушенням функції носа, які згідно висновку судово-медичної експертизи №50 від 07 квітня 2021 року за ступенем тяжкості відносяться: гематома в лівій тім`яній ділянці волосяної частини голови, гематоми на обличчі справа, параорбітальні гематоми справа до категорії легких тілесних ушкоджень; синець на носі, перелом кісток спинки носа з порушенням функції дихання, струс головного мозку до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; перелом передньої стінки правої верхньої щелепової пазухи до категорії середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження по признаку тривалості розладу здоров`я.

Не погоджуючись із вказаним вироком суду першої інстанції з підстав його незаконності, прокурор у поданій ним апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичних обставини вчиненого та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок його м`якості. Вважає, що судом, при обранні ОСОБА_7 розміру покарання, не враховано факт його неодноразового притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, як і неодноразового відбуття ним покарання у виді громадських робіт, відсутність офіційного та постійного місця роботи, а відтак, і сталого джерела прибутку, не відшкодування спричинених потерпілій збитків, із якою він не примирився, наявність обставин, які обтяжують покарання: рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку. Звертає окрему увагу на те що, у тому числі, з підстав невідповідності призначеного покарання, унаслідок його м`якості, ухвалою Волинського апеляційного суду від 29 березня 2023 року було скасовано попередній вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , якому за ч. 1 ст. 122 КК України призначено покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі. Також, усупереч положенням ч. 4 ст. 70 КК України, судом не зараховано у строк остаточного покарання, повністю відбуте ним покарання за попереднім вироком у виді 100 годин громадських робіт, з урахуванням передбаченого співвідношення, що одному дню обмеження волі відповідає вісім годин громадських робіт. Вважає, що початок строку відбуття покарання для осіб, засуджених до обмеження волі та щодо яких не застосовано попереднє ув`язнення, як запобіжний захід, необхідно відраховувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі або затримання уповноваженим органом на виконання вироку, який набрав законної сили, що не було враховано судом першої інстанції, а у відповідності до ч. 7 ст. 72 КК України (у редакції Закону України № 3342-IX від 23 серпня 2023 року), у строк відбуття покарання, не зараховано строк перебування обвинуваченого під діє запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту. Тоді як стягнення з обвинуваченого витрат на правничу допомогу, при вирішенні цивільного позову про відшкодування заподіяних кримінальним правопорушенням збитків, істотно порушує права обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні. У зв`язку із цим, просить вирок Іваничівського районного суду від 20 червня 2024 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років 6 місяців обмеження волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України. за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Іваничівського районного суду від 13 серпня 2021 року у виді 100 годин громадських робіт більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточно визначити обвинуваченому ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді 2 років 6 місяців обмеження волі. Зарахувати у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю відбуте ним покарання у виді 100 годин громадських робіт, призначене за попереднім вироком Іваничівського районного суду від 13 серпня 2021 року, виходячи із встановленого ч. 1 ст. 72 КК України співвідношення, що одному дню обмеження волі відповідає вісім годин громадських робіт. У строк остаточно призначеного покарання, зарахувати строк перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під діє запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 23 листопада 2022 року до 20 червня 2023 року, виходячи, із передбачених ч. ч. 1, 7 ст. 72 КК України співвідношень, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі та одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі. У задоволенні цивільного позову про стягнення на користь потерпілої ОСОБА_10 з обвинуваченого ОСОБА_7 6 500 грн витрат на правничу допомогу відмовити. У порядку ст. ст. 120, 124 КПК України, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 6 500 грн процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілої і цивільного позивача, який надає правову допомогу за договором. В іншій частині вироку суду першої інстанції залишити без зміни. Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги прокурора, який подану прокурором апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого та його захисника, які відносно її задоволення заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечними для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, зроблений із дотриманням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено під час судового розгляду, в рівних умовах для реалізації усіх учасників кримінального провадження процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків який, зокрема, із цієї підстави ніким із них не оскаржується, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, на предмет його законності та обґрунтованості, колегією суддів не перевіряється.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, з мотивів призначення йому надто м`якого покарання, слід зазначити таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Обираючи вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.

Колегія суддів погоджується із доводами прокурора про призначення обвинуваченому надто м`якого покарання, без достатнього та належного урахування даних про його особу, а також ступеня тяжкості вчиненого.

А тому, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання не можна визнати законним та обґрунтованим через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості, у зв`язку із чим, його слід у зазначеній частині, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення яке, у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, конкретні обставини його вчинення стосовно потерпілої ОСОБА_10 , як непрацездатної особи похилого віку, із якою обвинувачений не примирився, у добровільному порядку спричинену їй протиправними діяннями шкоду не відшкодував, що істотно підвищує суспільну небезпечність протиправного діяння, а також дані про особу обвинуваченого, який хоча винуватість у вчиненому визнав, має постійне місце проживання та позитивні характеристики, однак, належних висновків не зробив, неодноразово порушував обраний йому попередньо судом запобіжний захід, до обрання якого суспільно-корисною працею не займався, тобто постійне джерело прибутку у нього відсутнє.

До обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддів відносить щире каяття, про що зазначено у обвинувальному акті та не заперечується у поданій прокурором апеляційній скарзі, а до обставин, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, одночасно зазначаючи про те, що рецидив, як обтяжуюча покарання обставина, у зміненому обвинувальному акті не значиться, тому не може братись до уваги судом.

Відтак, урахувавши ці та інші обставини, зокрема і ті, на які посилається в апеляційній скарзі прокурор, у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів доходить висновку про необхідність залишення обвинуваченому альтернативного виду покарання, визначеного санкцією ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі, яке слід відбувати реально, однак, у більшому розмірі, аніж визначив суд, що відповідає положенням ст. 421 КПК України, з огляду на вказівку про незастосування судом, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання положень ч. 4 ст. 70 КК України та призначеного надто м`якого покарання, що міститься в ухвалі апеляційного суду від 29 березня 2023 року, якою при перегляді вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , у цьому ж кримінальному провадженні, за апеляційними скаргами прокурора та захисника обвинуваченого, було призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Установлено, що вироком Іваничівського районного суду від 13 серпня 2021 року обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 164 КК України засуджено до покарання у виді 100 годин громадських робіт, яке відбуте повністю.

Тому, колегією суддів убачаються достатньо підставними доводи прокурора про недотримання судом, при призначенні ОСОБА_7 остаточного до відбуття покарання вимог ч. 4 ст. 70 КК України, щодо не зарахування йому у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання, відбутого повністю, за попереднім вироком, за правилами передбаченими в статті 72 цього Кодексу, із співвідношення, що одному дню обмеження волі відповідає вісім годин громадських робіт.

Окрім того, за змістом п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України в резолютивній частині обвинувального вироку суд має, з-поміж іншого, зазначити рішення про початок строку відбування покарання.

Частиною 1 ст. 58 КВК України визначено, що строк покарання обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Системний аналіз зазначених правових норм вказує на те, що початок строку відбування покарання для осіб, засуджених до обмеження волі та до яких не застосовано попереднє ув`язнення, як запобіжний захід, слід відраховувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі або затримання уповноваженим органом на виконання вироку, який набрав законної сили, що також безпідставно не було ураховано судом.

Законом України № 3342-IX від 23 серпня 2023 року до КК України щодо правил складання покарань та зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання, зокрема у ст. 72 КК України, внесено доповнення, шляхом її доповнення частиною сьомою, яка зобов`язує суд до зарахування у строк покарання строк перебування під домашнім арештом, виходячи із такого співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавленні волі.

На підставі процесуальних рішень, обвинувачений ОСОБА_7 у період, починаючи з 23 листопада 2022 року до 20 червня 2023 року перебував під дією запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, і при ухваленні вироку, усупереч положенням ч. 7 ст. 72 КК України, суд належного зарахування йому не провів.

В рамках даного кримінального провадження потерпілою до обвинуваченого заявлено цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також порушено питання про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката.

Положеннями ст. 118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Частиною 1 ст. 120 КПК України визначено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений.

Згідно із ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Ураховуючи викладене, висновок суду про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 6 500 грн. витрат на правничу допомогу, не можна вважати таким, що зроблений у повній відповідності із вищенаведеними положеннями кримінального процесуального Закону.

У зв`язку із чим, вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, слід скасувати, а доводи апеляційної скарги прокурора визнати частково підставними.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 20 червня 2024 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Виключити із вироку суду вказівку на обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів.

Визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13 серпня 2021 року у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначити обвинуваченому ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

При застосованих судом положеннях ч. 4 ст. 70 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю відбуте ним покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт за вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13 серпня 2021 року, виходячи із установленого п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України співвідношення, що одному дню обмеження волі відповідає вісім годин громадських робіт.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до статті 58 КВК України, обчислювати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

На підставі ч. ч. 1, 7 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк його перебування під дією цілодобового домашнього арешту за період з 23 листопада 2022 року до 20 червня 2023 року, із розрахунку, що двом дням обмеження волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту.

Рішення суду в частині вирішення питання про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правничої правової допомоги викласти у такій редакції: «В порядку ст.ст. 120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 6 500 (шість тисяч п`ятсот) грн процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою допомоги захисника».

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Головуючий

Судді: