УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 621/2306/20

провадження № 51-931ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Зміївського районного суду Харківської області

від 22 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000510 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ), раніше

судимого, останнього разу за вироком Зміївського районного суду Харківської області від 15 листопада 2013 року за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі

на строк 5 років 6 місяців, звільненого умовно-достроково 30 травня 2018 року на строк 6 місяців

19 днів,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 11 червня 2020 року приблизно о 18:00, перебуваючи разом зі своєю співмешканкою

ОСОБА_6 , а також в компанії із ОСОБА_7 в гостях у ОСОБА_8

на території домоволодінні АДРЕСА_2 , під час спільного вживання спиртних напоїв за столом, розташованим у дворі біля гаражу, на ґрунті ревнощів в ході сварки із ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті останній, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, схопив зі столу кухонний ніж та навмисно завдав їй один удар ножем в грудну клітину ліворуч.

Таким чином, ОСОБА_5 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення зазначеного умислу до кінця, після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення. Однак, кримінальне правопорушення не було закінчено та смерть ОСОБА_6 не настала з причин, які не залежали від волі ОСОБА_5 , оскільки вказаними вище діями він завдав ОСОБА_6 легке тілесне ушкодження,

що спричинило за собою короткочасний розлад здоров`я, та їй була своєчасно надана медична допомога.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року змінено вирок місцевого суду: перекваліфіковано дії засудженого із ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК

на ч. 2 ст. 125 КК та призначено ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі

на строк 2 роки. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11 червня 2020 року

з розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідають 2 дні обмеження волі. Постановлено вважати ОСОБА_5 таким, що відбув покарання повністю та звільнено останнього з-під варти негайно. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі Верховного Суду від 20 червня 2023 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року щодо ОСОБА_5 скасовано з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального кодексу та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2024 року вирок Зміївського районного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржені судові рішення щодо ОСОБА_5 , перекваліфікувавши його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 1

ст. 115 КК на ч. 2 ст. 125 КК та призначивши покарання в межах санкції зазначеної статті.

Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про наявність у її підзахисного умислу, спрямованого саме на протиправне позбавлення життя іншої особи. Стверджує, що суди не в повній мірі з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки доказам, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених

у судовому рішенні, та до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 . Звертає увагу на характер завданого тілесного ушкодження, а саме те, що воно непроникаюче та не спричинило ушкодження органів грудної порожнини і за критерієм тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень. Зазначає, що ОСОБА_5 , маючи фізичну перевагу, об`єктивну можливість для вчинення дій, направлених

на позбавлення життя потерпілої, таких дій не вчинив. Крім того, посилається

на показання потерпілої, яка вказала про те, що ОСОБА_5 не мав наміру позбавити її життя та раніше ніколи не спричиняв їй тілесних ушкоджень. Вважає, що сукупність досліджених у суді доказів не доводять вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК. Крім того, вказує на те, що висновки експертів є недопустимими доказами, у зв`язку

із відсутністю даних щодо попередження експерта про його права, обов?язки та відповідальність. Також наголошує, що експертиза № 12-14/120-Зм/20 не містить відомостей щодо встановлення особи потерпілої, а тому не зрозуміло, яким саме чином експерт встановив, що проводить експертизу громадянки ОСОБА_6 . Вказує, що експерти у своїх висновках № 15-12/636-С/2020, №14/546-С/20, №14/547-С/20 посилаються на копію історії пологів № 434 від 16 серпня 2007 року, в якій нібито зазначена група крові потерпілої. Стверджує, що оскільки документи, на підставі яких було проведено експертизу, містять медичну таємницю та були отримані органом досудового розслідування з порушенням чинного законодавства, а саме

без отримання у слідчого судді дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, зазначені висновки експертів є недопустимими доказами. Звертає увагу,

що висновок експерта № 12-14/180-Зм/20 є неналежним доказом, оскільки експерт при одночасному дослідженні матеріалів, які містять неймовірно протилежні відомості, зазначає, що свідчення в цілому не суперечать судово-медичним даним.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані

у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій оскаржених судових рішень, свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, зазначивши, що не мав умислу

на вбивство своєї співмешканки ОСОБА_6 , хоча і мав з нею сварки на ґрунті ревнощів; тримаючи ніж у руці, яким хотів нарізати хліб, він спіткнувся та втратив рівновагу, і при цьому, по інерції, з необережності, завдав один удар ножем в грудну клітку ОСОБА_6 ; усвідомивши, що сталося, він розгубився та пішов з місця події

на річку, де перебував деякий час, а коли вирішив повернутися, біля двору

вже побачив автомобілі швидкої допомоги та поліції.

Незважаючи на таку позицію ОСОБА_5 , суд ретельно проаналізував та дослідив показання свідка ОСОБА_7 , який був очевидцем події та розповів суду, що під час сварки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджений схопив

зі столу ніж та завдав один удар в область грудної клітки потерпілої, після чого він залишив ніж у рані і втік з місця злочину; потерпілої ОСОБА_6 , яка пояснила,

що її співмешканець ОСОБА_5 під час спільного вживання спиртних напоїв та раптово виниклої сварки на ґрунті ревнощів умисно завдав їй один удар ножем

в грудну клітку ліворуч; свідка ОСОБА_9 (матері потерпілої), яка хоч і не була очевидцем події, однак розповіла суду про неодноразові випадки проявів агресії

з боку ОСОБА_5 щодо ОСОБА_6 , які мали місце під час їх спільного проживання.

Також суд допитав експерта ОСОБА_10 , судово-медичного експерта

ОСОБА_11 , судового експерта-цитолога ОСОБА_12 , слідчого ОСОБА_13 .

Крім того, суд обґрунтовано послався на дані, що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12 червня 2020 року, протоколі огляду місця події від 11 червня 2020 року з фототаблицями, протоколі затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину, від 11 червня 2020 року, протоколах слідчих експериментів від 25 серпня 2020 року, проведених за участі потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , довідках КНП "Зміївська центральна районна лікарня"

№ 35 від 11 червня 2020 року та № 919 від 22 червня 2020 року, листі

КНП "Слобожанська районна лікарня" № 1145 від 10 липня 2020 року з доданою

до нього копією титульного листа історії пологів № 434, висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 14/547-С/20 від 05 серпня 2020 року, висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 14/546-С/20 від 01 серпня 2020 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 15-12/636-С/2020 від 06 серпня 2020 року, висновках судово-медичної експертизи № 12-14/120-Зм/20 від 12 червня 2020 року та додаткової судово-медичної експертизи № 12-14/180-Зм/20 від 26 серпня

2020 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

При цьому суд, дослідивши дані протоколів слідчих експериментів від 25 серпня 2020 року за участю потерпілої та свідка ОСОБА_7 , зазначив, що в ході їх проведення як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_7 не лише відтворили механізм завдання ОСОБА_5 удару ножем в грудну клітку потерпілої, але й вказали

про обставини, що передували цьому удару, а саме про виникнення сварки між засудженим та потерпілою на ґрунті ревнощів ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , а також про погрози фізичної розправи, які висловлював засуджений на адресу потерпілої після того, як схопив зі столу ніж.

Також місцевим судом було оцінено й те, що відтворений в ході слідчих експериментів потерпілою та свідком механізм нанесення ОСОБА_5 удару ножем ОСОБА_6 об`єктивно узгоджується з даними, що містяться у висновках судово-медичних експертиз.

Крім цього, як зазначив суд, на підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння смерті потерпілої, та бажав їх настання. Суд встановив, що конфлікт між обвинуваченим і потерпілою виник раптово на ґрунті ревнощів; знаряддя кримінального правопорушення (ніж довжиною 23 см) опинився в руках обвинуваченого під час вживання алкогольних напоїв;

ОСОБА_5 завдав ножем цілеспрямованого удару ОСОБА_6 - сліпе колото-різане поранення в грудну клітину ліворуч, тобто удар ножем спрямовано саме

у життєво-важливий орган. Після завдання удару ОСОБА_5 залишив ніж у тілі потерпілої та покинув її на місці події, при цьому не вчинив жодних дій, щоб надати допомогу постраждалій. Все це свідчить, що ОСОБА_5 діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_6 та вчинив для цього всі необхідні дії,

які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується

на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -

із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за апеляційними скаргами сторони захисту.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і

на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду, в тому числі

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Зокрема, суд визнав необґрунтованими доводи захисника про визнання ряду доказів недопустимими з огляду на таке.

Як зазначив суд, з матеріалів кримінального провадження вбачається,

що на титульних аркушах висновків експертів містяться відомості про те,

що експерти ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під особистий підпис були попереджені про їх права, обов'язки, передбачені ст. 69 КПК, та відповідальність

за статтями 384, 385 КК, а саме за завідомо неправдивий висновок та відмову

без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Оскільки експертизи проводились експертами в експертних установах, то роз`яснення їм прав та попередження за ст. 384 КК здійснює керівник експертної установи,

що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду

від 12 листопада 2019 року у справі № 273/257/18.

Крім того, враховуючи, що зазначені експертизи проведені особами, які володіють спеціальними знаннями, мають право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи, об`єктивні підстави не довіряти результатам експертиз та вважати їх висновки недостовірними відсутні, про що також вказав суд у постановленому рішенні.

Не залишив суд без уваги і доводи захисника про недопустимість доказів, а саме висновків експертів № 15-12/636-С/2020, № 14/546-С/20, № 14/547-С/20 з тих підстав, що експерти під час проведення експертиз посилаються на історію пологів № 434 від 16 серпня 2007 року, надану з медичної карти потерпілої, та отриману

не на підставі ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів.

Як вказав суд, оскільки титульний аркуш з історії пологів ОСОБА_6 був отриманий на запит слідчого, що узгоджується з ч. 2 ст. 93 КПК, за якою сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом, та враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо незгоди чи заперечень потерпілої щодо надання її медичної документації для проведення експертних досліджень, доводи про визнання висновків експертів № 15-12/636-С/2020, № 14/546-С/20, № 14/547-С/20 недопустимими доказами з цих підстав є необґрунтованими.

Також, відповідаючи на доводи захисника, суд зазначив, що відповідно до висновку експерта № 12-14/120-3м/20 від 12 червня 2020 року у ході проведення експертного дослідження експертом було оглянуто потерпілу ОСОБА_6 , встановлено її анкетні дані, які зазначені на титульному аркуші висновку. При цьому експертне дослідження проведено уповноваженою особою, яка повідомлена про права та обов`язки експерта, відповідно до ст. 69 КПК, з огляду на що підстав для визнання висновку недопустимим доказом колегія суддів не вбачала.

Крім того, як вказав суд, не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду доводи захисника щодо визнання недопустимим доказом висновку експерта № 12-14/180-3м/20 від 26 серпня 2020 року, оскільки, всупереч апеляційним доводам захисника, показання потерпілої та свідка ОСОБА_7 , надані в ході проведення слідчого експерименту 25 серпня 2020 року за їх участю, дійсно узгоджуються з висновками експертних досліджень у частині механізму, способу спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, а саме завдання

ОСОБА_5 одного удару ножем в грудну клітини потерпілої ліворуч

по напрямку спереду назад, зверху вниз. Крім цього, у суді першої інстанції

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначили, що після завдання удару ножем, обвинувачений залишив знаряддя вчинення злочину у тілі потерпілої, яке витягнув свідок ОСОБА_7 , що також не суперечить даним, наявним у протоколі слідчого експерименту від 25 серпня 2020 року.

Отже, постановлені у кримінальному провадженні вирок та ухвала є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Доводи захисника щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_5 із ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 125 КК колегія суддів вважає неспроможними.

Верховний Суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК передбачено відповідальність за закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно зі ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину

до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою, коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Для кваліфікації дій обвинуваченого як замах на вбивство беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості його умислу. Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Як убачається з судових рішень, обставини завдання ОСОБА_5 удару ножем у грудну клітку потерпілій ОСОБА_6 вказують на те, що останній усвідомлював,

що заподіює спрямований удар ножем із довжиною леза 13,9 см у грудну клітку потерпілої. Окрім того, про той факт, що ОСОБА_5 діяв із прямим умислом додатково вказує мотив ревнощів, який встановили суди і який спонукав ОСОБА_5 до завдання удару ножем. Поведінка засудженого після вчинення злочину також повинна бути врахована як така, яка вказує, що після удару ножем

у грудну клітку ОСОБА_5 не надав допомоги ОСОБА_6 , а залишив місце скоєння злочину.

Тому колегія суддів не погоджується із тим, що у цьому кримінальному провадженні мав місце неконкретизований умисел і дії винного слід кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.

Як убачається із встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, що підтверджуються дослідженими цими судами доказами, сварка, що мала місце між ОСОБА_5 та потерпілою, відбулася на ґрунті ревнощів, які виникли у засудженого до ОСОБА_6 . Надалі ця сварка стала причиною нанесення ОСОБА_5 удару ножем у грудну клітку потерпілій.

Обраний ОСОБА_5 спосіб заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої та спроби позбавити її життя, зокрема завдання удару ножем в грудну клітку зліва ОСОБА_6 , тобто в область розташування життєво-важливих органів, поведінка засудженого одразу після вчиненого ним діяння (залишив ніж у тілі потерпілої, не вчиняв спроб надати першу медичну допомогу ОСОБА_6 та/або викликати швидку медичну допомогу, втік із місця вчинення злочину), а також характеристика поведінки ОСОБА_5 у відносинах із потерпілою в побуті (неодноразові випадки проявів агресії щодо ОСОБА_6 ) дають об`єктивні підстави стверджувати про наявність прямого умислу на вбивство потерпілої.

Той факт, що у результаті спричиненого ОСОБА_5 удару у грудну клітку потерпілої лезом ножа не було пошкоджено внутрішні органи і настали наслідки лише у вигляді легкого тілесного ушкодження, не може свідчити про відсутність

у засудженого умислу на спричинення смерті ОСОБА_6 , оскільки ці наслідки

у сукупності із вищенаведеними обставинами, які були встановлені судами

як першої, так і апеляційної інстанцій, дають підстави стверджувати про спробу ОСОБА_5 позбавити життя потерпілої, що, у свою чергу, не сталося лише через випадковий збіг обставин.

Зважаючи на наведене, дії ОСОБА_5 суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3