В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.11.2024 р. м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

з участь: секретаря судового засіданні ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000574 від 08.12.2022 року про обвинувачення

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Водяне, Пустомитівського району, Львівської області, українця, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,-

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 13 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним у середній смузі руху по вул. Городоцькій, в напрямку виїзду за :і АДРЕСА_3 , порушив вимоги Розділу 1 п.1.5; 1.10 в частині значення термінів «небезпека для руху» та «пішохідний перехід»); Розділу 2 З (б, д); Розділу 18 п.п. 18.1 Правил дорожнього руху, які виразились в тому, що він час керування транспортним засобом не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці зжнього руху, під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_6 , який переходив проїзну частину дороги з права на ліво, а в подальшому, не покидаючи межі нерегульованого пішохідного переходу, зліва на право відносно руху транспортного засобу по нерегульованому пішохідному переході, в результаті чого відбувся наїзд мобілем марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_6 , який отримав травматичний лівобічний пневмоторакс, скальповану рану лобної ділянки з пошкодженням апоневрозу, забійні рани правої тім`яної ділянки, множинні забої обличчя, важку черепно-мозкову травму: сипус головного мозку, перелом тіла грудини, забій правої легені, забій-розрив лівої легені, закритий перелом правої кульшової западини, уламкові переломи середніх третин правих велико- та малогомілкової кісток зі зміщенням кісткових фрагментів. Дана поєднана травма тіла відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив порушення правил дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, шо спричинило потерпілому ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.286 КК України.

Відповідно ст.129 Конституції України, ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Ухвалення судом вироку Іменем України є свідченням того, що саме держава Україна в особі суду надає правову оцінку особі та вчиненому нею діянню; вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими під час судового з точки зору їх належності , допустимості і достовірності; сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємнозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого вмотивованого судового рішення.

Норма статті 370 КПК України визначає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

З врахуванням норм ст. ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, з огляду на наступне.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченнні за ч. 2 ст. 286 КК України не визнав повністю, та пояснив, що 07 грудня 2022 року, приблизно о 13 годині 20 хвилин, він керував автомобілем марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався ним у середній смузі руху по вул. Городоцькій, в напрямку виїзду за :і АДРЕСА_3 , та при цьому допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 . Його автомобіль був справний, він слідкував за дорожньою обстановкою, це сталося навпроти приміського залізничного вокзалу на неврегульованому пішоходному переході. При цьому, він побачив людину, зменшив швидкість автомобіля, тримав в полі зору вказаного пішохода, бачив як цей пішоход перетинає дорогу по пішоходному переході справа наліво відносно руху автомобіля. Автомобіль рухався в сторонону виїзду з м. Львова. Дорога в якій він рухався з одностороннім рухом. Розумів, що пішохід відділяється від автомобіля, бо перейшов на ліву полосу руху. Якщо пішоход віддіаляється, то перетнути шлях автомобілю він не міг. Бачив, що пішоход знаходиться на відстані приблизно 1,35 м від лівого краю лівої смуги. ПОтім пішохід раптово почав розвертатися. Пішоход знаходився від 0,8 до 1 м дальності від межі дорожньої розмітки. В цей момент він побачив, що пішоход біжить в сторону його автомобіля, а це все відбувалося на пішоходному переході. Він почав різко гальмувати. Побачив пішохода коли він зіткнувся з його автомобілем. Стверджує, що не мав можливості шляхом гальмування зупинити автомобіль. Пішоход створив йому таку дорожню обстановку при якій ОСОБА_5 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на вказаного пішохода. Вважає, що причиною ДТП стали дії потерпілого пішохода ОСОБА_6 , який порушив правила дорожнього руху. Після наїзду на пішохода він зупинив автомобіль, викликав поліцію та швидку допомогу для потерпілого. Вихід пішохода на пішоходний перехід він бачив, пішоход як хотів так і йшов. Наїзд на пішохода відбувся в середній смузі руху по якій їхав автомобіль, він їхав прямо, траєкторію руху не змінював. Пішоход порушив на думку ОСОБА_5 вимоги п. 1.5 п. 4.14 Правил дорожнього руху. Відстані які він називав є орієтовними оскільки він їх встановив «на око», бо перебував за кермом автомобіля.

Відповідно до ст.ст. 84-85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Суд прийшов до перекоанння, що показання, надані обвинуваченим, не відповідають дійсності та спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, а обвинувачення у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доведено дослідженими під час судового розгляду доказами, які є належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємоузгодженими.

Суд вважає, що факт скоєння кримінального правопорушення та винність обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочинних дій, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, не зважаючи на повне заперечення ним своєї винуватості, його вина також повністю доводиться наступними зібраними та дослідженими у кримінальному проваджені у судових засіданням, доказами, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 наданими у судовому засіданні, в яких він повідомив, що 07.12.2022 року сталося ДТП з його участю на вулиці Городоцькій у м. Львові навпроти привокзального ринку на пішоходному переході його збила машина під керуванням обвинуваченого ОСОБА_5 , приблизно об 13 год. 30 хвилин. Після ДТП він попав в лікарню. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди він отримав тяжкі тілесні пошкодження, зазначені у відповідному висновку експертизи. Також показав, що обвинувачений ОСОБА_5 відшкодував йому заподіяні внаслідок ДТП збитки та претензій до нього потерпілий не має.

- показаннями потерпілої ОСОБА_7 , наданими у судовому засіданні, в яких вона повідомила, що є матір`ю потерпілого ОСОБА_8 , та 07.12.2022 року їй повідомили по телефону про те, що сталася ДТП з його участю на вулиці Городоцькій у м. Львові навпроти привокзального ринку на пішоходному переході його збила машина під керуванням обвинуваченого ОСОБА_5 . Коли вона приїхала на місце пригоди там вже нікого з учасників ДТП не було, а син ОСОБА_9 вже був доставлений у лікарню. В результаті вказаного зіткнення її син ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження. З обвинуваченим вона підписувала договір, отримала грошове відшкодування та претензій до обвинуваченого ОСОБА_5 вона не має.

- даними у кримінальному провадженні за №0000574 від 08.12.2022 року витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1 а.с. 63).

- даними протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди зі схемою та фототаблицею до нього від 07.12.2022 р. (т. 1 а.с. 64-82)

- даними постанови про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- кінозйомки та відеозапису від 22.12.2022 р. (т. 1 а.с. 83)

- даними протоколу про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- кінозйомки та відеозапису від 22.12.2022 р. (т. 1 а.с. 85)

- даними висновку судово-медичного експерта № 8/2023 від 13.01.2023 р. згідно якого ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження а саме: травматичний лівобічний пневмоторакс, скальповану рану лобної ділянки з пошкодженням апоневрозу, забійні рани правої тім`яної ділянки, множинні забої обличчя, важку черепно-мозкову травму: сипус головного мозку, перелом тіла грудини, забій правої легені, забій-розрив лівої легені, закритий перелом правої кульшової западини, уламкові переломи середніх третин правих велико- та малогомілкової кісток зі зміщенням кісткових фрагментів. Дані травми виникли внаслідок наїзду транспортного засобу на пішохода та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення. (т. 1 а.с. 86-87).

- даними висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу №СЕ-19/114-22/21957-ІТ від 17.01.2023 р., згідно якого робоча гальмівна система та система рульового управління автомобіля марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходяться у працездатному стані та можуть виконувати функції, передбачені конструкцією. (т. 1 а.с. 89-92)

- даними висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 19/114-22/21953-ІТ від 17.01.2023 р., згідно якого автомобіль марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , контактував з тілом пішохода, наїзд вказаного автомобіля на пішохода відбувся на проїзній частині АДРЕСА_4 , на ділянці, що передує зафіксованому сліду потертостей на дорожньому покритті зі слідами РБК. Встановити місце наїзду автомобіля на пішохода відносно елементів дороги не представляється можливим. (т. 1 а.с. 94-98)

- даними висновку комплексної судової відео-технічної та автотехнічної експертизи № КСЕ-19/114-23/188 від 19.01.2023 р., та даними компакт-диску до нього, згідно якого водій автомобіля марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 повинен був керуватись вимогам п.18.1. чинних Правил дорожнього руху. З технічної точки зору, при заданих слідством вихідних даних, в даній дорожній ситуації у водія автомобіля марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 була технічна можливість попередити (уникнути) настання д дорожньо-транспортної пригоди, наїзду на пішохода, який розпочав рух через нерегульований пішохідний перехід, ця можливість для нього обумовлювала дотриманням вимог п.18.1. чинних Правил дорожнього руху та для чого у вказаного водія не було завад технічного характеру. Порівнюючи фактичні дії водія автомобіля марки «SUZUКІ» модель SХ-4 р. н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 в дорожній обстановці, яка склалася безпосередньо перед ДТП та наведена в наданих на дослідження даних, з тим як він повинен був діяти, в діях вказаного водія вбачається суперечність вимогам п.18.1. чинних Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. З технічної точки зору, при заданих слідством вихідних даних, причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стала суперечність дій водія автомобіля марки «SUZUКІ» модель SХ-4 р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 вимогам п. 18.1. чинних Правил дорожнього руху. (т.1 а. с. 100-105).

- даними показань у судовому засіданні 09.10.2023 р. судового експерта ОСОБА_11 , який підтвердив висновки комплексної судової відео-технічної та автотехнічної експертизи № КСЕ-19/114-23/188 від 19.01.2023 р..

Суд прийшов до переконання, що всі досліджені докази надані стороною обвинувачення є допустимими, оскільки отримані в порядку та у спосіб, встановленому КПК України.

У судових засіданнях стороною захисту було подано ряд доказів, зокрема: компакт диск, на якому містяться відеозапис надання показань ОСОБА_5 від 30.04.2023 та розкадровка відеофайлу; схему від 30.04.2023, складену за результатами одержаних від обвинуваченого показань; висновок експерта за результатами проведення судової інженерно- транспортної експертизи № СЕ-0155 від 18.05.2023 р., на які сторона захисту покликається в обгрунтування невиноватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому, прокурором було заявлено клопотання про визнання вказаних доказів недопустимими, з підстав, наведених у клопотанні.

Суд дослідивши вказані докази сторони захисту та клопотання прокурора про недопустимість доказів поданих стороною захисту, прийшов до переконання, що зазначене клопотання прокурора підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Отже, отримання чи дослідження судом показань, у інших спосіб, окрім визначених КПК України винятків, прямо заборонено, що і в свою чергу прямо підтверджує критерій очевидної недопустимості компакт диску, на якому зафіксовано показання обвинуваченого ОСОБА_5 та усіх похідних від них доказів, зокрема схеми та висновку експерта.

Згідно з ч. 2 ст. 23 КПК України не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Таким чином, позасудові показання прямо визнаються недопустимими, що свідчить про наявність критерію очевидності.

Відповідно до ч. 1 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Поряд з тим, висновок експерта № СЕ-0155 від 18.05.2023 р. складено на підставі заяви адвоката ОСОБА_4 від 05.05.2023, що свідчить про самостійне збирання доказів стороною захисту на стадії судового розгляду без судового контролю та в порушення приписів ст. 332 КПК України.

Тобто, захисник ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. 23 КПК України, отримав самостійно під час судового розгляду показання обвинуваченого ОСОБА_5 , які в подальшому, в порушення вимог ст. 332 КПК України, використав як вихідні дані у заяві про призначення експертизи, на підставі чого експертом складено висновок.

Також захисником у заяві про призначення експертизи міститься посилання на ч.ч. 1, 2 ст. 243 КПК України, яка міститься в розділі досудове розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Окрім цього, відповідно ч. 1 ст. 89 КПК суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вирішив визнати недопустимими наступні докази:

- Компакт диск, на якому містяться відеозапис надання показань ОСОБА_5 від 30.04.2023 та розкадровка відеофайлу;

- Схему від 30.04.2023, складену за результатами одержаних від обвинуваченого показань;

-Висновок експерта за результатами проведення судової інженерно- транспортної експертизи № СЕ-0155 від 18.05.2023 р.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_5 суд критично ставиться до його показань про те, що він не мав можливості шляхом гальмування зупинити автомобіль, а потерпілий створив йому таку дорожню обстановку при якій ОСОБА_5 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на вказаного пішохода, оскільки вказані покази обвинуваченого спростовуються іншими доказами, зокрема висновком комплексної судової відео-технічної та автотехнічної експертизи № КСЕ-19/114-23/188 від 19.01.2023 р., та даними компакт-диску до нього. Суд сприймає такі покази обвинуваченого як його намір уникнути від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, та є його способом захисту.

В той же час, досліджені в суді докази є достатніми, оскільки, як окремо, так і в сукупності, у повній мірі доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У суду відсутні підстави для сумніву у допустимості цих доказів, які зібрані в порядку, що передбачений КПК України.

Таким чином, суд вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України доведена повністю, та його дії слід кваліфікувати за вказаною статею КК України.

Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.) Європейський Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) Європейський Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Всебічно вивчивши матеріали кримінального провадження та безпосередньо дослідивши кожний наданий доказ як окремо, так їх сукупність у взаємозв`язку, судв вважає, що всі докази по справі, є вагомими для того, щоб визнати обвинуваченого ОСОБА_5 винуватим по пред`явленому звинуваченню, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року.

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Натомість наслідки кримінальних правопорушень такої категорії і такої тяжкості вкрай негативно позначаються на закріплених і гарантованих державою економічних відносинах у сфері власності. Вказані протиправні діяння порушують усталений порядок їх розвитку та через свою зухвалість і жорстокість породжують у всіх громадян відчуття незахищеності свого майна, життя, здоров`я, непевності, образи, страху. У цьому випадку вчинене кримінальне правопорушення, тобто розбій, є тяжким злочином проти власності, оскільки під загрозою опиняються життя і здоров`я людини, що відповідно до Основного Закону є найвищою соціальною цінністю.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 , після вчинення злочину, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, особу обвинуваченого, його спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, спосіб вчинення злочину, стадію злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Також, суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відшкодував шкоду потерпілому, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, передбаченою ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд визнає добровільне відшкодування шкоди потерпілим.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статі, за якою кваліфіковано його дії, з позбавленням права керування траспортними засобами, оскільки саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Дискреційні повноваження суду - це можливість діяти за власним розсудом, у межах закону, можливість застосовувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Отже, при призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Однак, враховуючи особу обвинуваченошо ОСОБА_5 та обставини справи, відшкодування завданої шкоди потерпілому, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без відбування покарання, відповідно до ст.75 КК України, та ОСОБА_5 слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, з покладанням на нього обов`язків передбачених ст.76 КК України.

За висновком суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Судові витрати у виді вартості проведення експертних досліджень, а саме судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/114-22/21957-ІТ від 17.01.2023, становлять 1 887,80 грн.; судової транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/114-22/21973-ІТ від 17.01.2023, становлять 1 887,80 грн.; комплексної судової відео-технічної та автотехнічної експертизи механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди № КСЕ-19/114-23/188 від 19.01.2023, становлять 2 831,70 грн. Загальна сума витрат на проведення експертиз становить 6 607,30 грн., та відповідно до ст. 124 КПК України, їх вартість слід стягнути з ОСОБА_5 .

В порядку ст. 100 КПК України слід скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді на автомобіль марки SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Речовий доказ по справі - автомобіль марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 ,слід повернути власнику ОСОБА_5 .

Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, призначивши йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

На підставі ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_5 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді на автомобіль марки SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Речовий доказ по справі - автомобіль марки «SUZUКІ» модель SХ-4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , слід повернути власнику ОСОБА_5 .

Стягнути з засудженого ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення судових експертиз у кримінальному провадженні в розмірі 6 607,30 (шість тисяч шістсот сім гривень 30 коп.) грн.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Галицький районний суд м. Львова з підстав, передбачених ст.394 КПК України, а засудженим - з моменту вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції

Суддя ОСОБА_1