Справа № 569/1265/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0001500 від 18.08.2022 відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває вказаний обвинувальний акт.

Під час судового засідання прокурор подав клопотання про обрання відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання вказує на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують його тримання під вартою, та уникнути їх шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливо, а тому просить обрати відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до двох місяців з визначенням розміру застави.

В судовому засіданні прокурор повністю підтримав клопотання просив його задоволити з викладених у ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення клопотання прокурора та просили відмовити у його задоволенні, застосувавши запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт, який він може відбувати за адресою свого проживання, окрім того ОСОБА_5 має на своєму утриманні малолітню дитину, матір, яка є особою з інвалідністю другої групи довічно та потребує стороннього догляду. Крім того, наміру переховуватися від суду не має та зобов`язується з`являтися за судовими викликами. Вважають, що ризики на які вказує сторона обвинувачення відсутні. Раніше перебуваючи під домашнім арештом жодним чином його умови не порушував.

Інші учасники судового розгляду розгляд клопотання прокурора покладають на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується особа.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Частиною 1статті 194 КПК України визначено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до якого, зокрема, відноситься: верховенство права.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Узагальнююче визначення «обґрунтованість підозри» у вчиненні кримінального правопорушення, доведення якої, як одного з трьох обов`язкових елементів, визначених КПК України для можливості взагалі обрання запобіжного заходу, покладено на прокурора, сформульовано у правових позиціях Європейського суду з прав людини.

У п. 175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року вказав, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. ЄСПЛ в даному рішенні наголошує, що вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою.

Крім того, як зазначено у матеріалі ВССУ від 11.07.2016р. «захист прав людини у кримінальному провадженні: доказування та докази», передумовою для подання клопотання стороною обвинувачення про застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри про те, що особа вчинила кримінальне правопорушення. Слідчий, прокурор зобов`язані з належним обґрунтуванням викласти обставини, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначив, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню, знищення, сховати або спотворити річ, яка має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, ризик незаконного впливу на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення є недостатньою для обґрунтування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Бойченко проти Молдови» №41088/05, рішення від 11 липня 2006 року «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу».

Європейський Суд з прав людини у справі «K.F. проти Німеччини» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Слід враховувати, що на даній стадії кримінального провадження суд не вирішує питання наявності в діянні особи складу кримінального правопорушення та винуватості особи у вчиненні такого правопорушення, а лише встановлює обставини, що можуть слугувати підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, на підставі поданих стороною обвинувачення до клопотання матеріалів.

Крім того, суд на даному етапі кримінального провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

За викладених обставин вбачається, що на даний час у кримінальному провадженні продовжують існувати обставини, з якими закон пов`язує можливість перебування особи під одним із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Так, прокурор вказує на наявність ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілу у цьому кримінальному провадженні, продовжувати свою злочинну діяльність, вчинивши інше кримінальне правопорушення.

Як встановлено в ході судового розгляду, 26.01.2023 під час підготовчого судового засідання ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Ухвалою суду від 24.04.2023 за результатами розгляду клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_5 змінено запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт у певний період доби з 22 год 00 хв до 06 год 00 хв, та покладено відповідні обов`язки у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України, який неодноразово було продовжено, востаннє до 27.12.2023.

Під час розгляду клопотання прокурора про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд з`ясував питання про те, чи підтверджується наявність зазначених у його клопотанні підстав застосування саме такого запобіжного заходу, передбаченого ст. 177 КПК України.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від органу досудового розслідування, впливу на потерпілу та вчинити інше кримінальне правопорушення, суд вважає, що на даний час ризики, які б давали підстави для застосування найсуворішого запобіжного заходу відсутні. Європейський Суд з прав людини у справі «В. проти Швейцарії» зазначив, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати, зокрема, з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, де проживає разом із матір`ю, яка є інвалідом другої групи та потребує стороннього догляду, а також має на своєму утриманні малолітню дитину, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки. Під час дії запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту в даному кримінальному провадженні, покладені на нього обов`язки не порушував.

Як зазначав Верховний Суд в своїх рішеннях, наявність кримінального провадження відносно обвинуваченого в Білоцерківському суді, яке розглядається з 2018 року, не свідчить про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Крім того, по даному провадженню відносно останнього обрано запобіжний захід у виді застави, і останній не переховується хоча мав таку можливість, а виконує покладені відносно нього обов"язки.

Сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не є підставою для продовження самого тяжкого запобіжного заходу, як тримання під вартою, без наявності інших ризиків.

Як слідує з ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м"яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи (Рішення Конституційного Суду України, 23.11.2017, №1-р/2017). У рішенні у справі „Харченко проти України від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (§ 80). У рішенні у справі „Хайредінов проти України від 14 жовтня 2010 року вказаний суд, зокрема, дійшов висновку, що національні суди порушили пункт 1 статті 5 Конвенції, оскільки при ухваленні рішень не було розглянуто можливості застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою (§ 29, §31).

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Про недостатність застосування більш м» яких запобіжних заходів для запобігання ризиків, визначених у клопотанні, прокурором при його розгляді не доведено.

Враховуючи стан здоров`я, наявність постійного місця проживання обвинуваченого, наявність міцних соціальних зв"язків, а саме на утриманні мами та малолітньої дитини, то суд вважає, що у відповідності до ч. 4 ст. 194 КПК України, слід застосувати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби, оскільки саме цей запобіжний захід забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Домашній арешт являє собою позбавлення свободи в розумінні підпункту «с» пункту 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини (пункт 17 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Вітторіо та Луіджи Манчіні проти Італії», «Лавентс проти Латвії»).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Окрім цього, застосовуючи, щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби, суд вважає за необхідне покласти на нього обов`язки відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України. Тримання ОСОБА_5 під домашнім арештом буде цілком достатнім для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, та запобігання ризикам про які вказує сторона обвинувачення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 179, 181, 315, 331 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби з 22 год 00 хв до 06 год 00 хв терміном на 60 днів з 23.09.2024 по 22.11.2024..

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 обов`язки:

- прибувати до прокурора та суду за першою вимогою;

- не відлучатися із місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у період доби з 22 год 00 хв по 06 год 00 хв, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання;

-здати на зберігання до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право виїзду з України в в`їзду в Україну.

Встановити строк дії ухвали та термін дії обов`язків, покладених судом до 22.11.2024.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Виконання ухвали доручити Білоцерківському відділу поліції ГУНП в Київській області (м. Біла Церква, вул. Привокзальна, 3 Київської області).

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1