КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, - ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням - іспитовим строком, тривалістю 3 роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Згідно з вироком суду, 03 листопада 2021 року приблизно о 00 годині 40 хвилин між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які перебували на ділянці місцевості поблизу під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_2 , відбувся конфлікт, у ході якого в ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя останнього в момент заподіяння.

Реалізуючи свій злочинний умисел, того ж дня в той же час та в тому ж місці ОСОБА_8 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у виді спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, дістав ніж з правої кишені штанів, в які був одягнений, після чого, стоячи обличчям до ОСОБА_6 , тримаючи ніж у правій руці, завдав один удар лезом ножа в область живота потерпілого, чим спричинив тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення живота, яке за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення живота з пошаровим ушкодженням шкіри, м`яких тканин, м`язів передньої черевної стінки, очеревини (наскрізного характеру), проникає в черевну порожнину (яке супроводжувалося внутрішньочеревною кровотечою, мінімально відомим об`ємом, щонайменше 200 мл рідкої крові та згортків, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Оболонського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 відносно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі, в іншій частині вирок Оболонського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року, залишити без змін.

При цьому, прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 та кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, вважає, що у цьому провадженні відсутні підстави для застосування до ОСОБА_8 вимог ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання.

Прокурор вважає, що при застосуванні вимог ст. 75 КК України щодо ОСОБА_8 судом недостатньо враховано ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, суспільну небезпеку злочинних дій обвинуваченого та наслідки, які настали.

Окрім того, суд не врахував того, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності і такі дані слід оцінювати як дані, які характеризують особу, яка схильна до вчинення злочинів.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок Оболонського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року скасувати в частині звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та покладення обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Апелянт вважає вирок суду щодо ОСОБА_8 незаконним з підстав неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

Зокрема, представник потерпілого зазначає, що показання обвинуваченого та потерпілого є абсолютно протилежними, а висновки суду не відповідають ні одним ні іншим, судом не встановлено велику кількість обставин справи, тому незрозумілими видаються мотиви суду у проведенні судового розгляду із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, на думку апелянта, без належної оцінки суду залишилися наявні у справі й такі, що підлягають обов`язковому врахуванню, інші обставини вчинення злочину, що також характеризують особу обвинуваченого.

На переконання представника потерпілого, суд також не надав належної оцінки тим обставинам, що після завдання обвинуваченим ножового удару в живіт потерпілого, він пішов до своєї квартири і більше не виходив.

В той же час, наслідком нанесення проникаючого колото-різаного поранення живота, яке за своєю тяжкістю відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння є настання смерті потерпілого, а будь-яких підстав вважати, що нанесення проникаючого колото-різаного поранення живота призведе до інших наслідків у обвинуваченого не було, а смерть потерпілого не настала виключно у зв`язку із наданням йому своєчасної медичної допомоги.

Також представник потерпілого вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання із застосуванням статті 75 КК не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Окрім того, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд без достатніх для цього підстав врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття.

Також апелянт зазначає, що в рамках цього кримінального провадження упродовж майже трьох років обвинувачений, проживаючи в одному під`їзді з потерпілим, не лише не здійснив жодних відшкодування, але й не вибачився перед потерпілим, а мали місце лише окремі маніпуляції з метою скласти у суду враження про бажання усунути шкоду завдану злочином.

Окрім того, з матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений не визнав всіх обставин злочину.

Зокрема, не розповів правдиво щодо обставин появи у його одязі знаряддя вчинення злочину - ножа, яким він завдав потерпілому удару в живіт. За його словами, начебто ніж у момент події опинився з ним випадково, що з урахуванням інших обставин злочину (адже обвинувачений вступив у конфлікт з потерпілим обдумано, мав час підготуватись) викликає обґрунтовані сумніви в цьому.

В цьому контексті повне визнання обвинуваченим вини та погодження на судовий розгляд кримінального провадження із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України зі сторони обвинуваченого є спробою уникнути дослідження судом обставин, які можуть вплинути як на кваліфікацію його діянь, так і на міру його покарання.

Тому, на думку апелянта, суд не надав належної оцінки поведінці обвинуваченого після вчинення ним злочину.

Окрім того, обґрунтовуючи свій висновок про наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття суд, не зважаючи на доводи представника потерпілого, взяв до уваги неналежні докази - медичні документи та фотографії (скріни) невстановленого походження з телефону щодо пропозицій невстановленої особи відшкодувати потерпілому завдану шкоду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу представника потерпілого задовольнити частково, пояснення представника потерпілого, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, а апеляцію прокурора підтримав частково, пояснення потерпілого, який просив задовольнити апеляційну скаргу його представника та апеляційну скаргу прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, заслухавши виступи сторін у судових дебатах і останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення ґрунтується на доказах, перевірених судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та не заперечується в апеляційній скарзі прокурора.

В апеляційній скарзі представника потерпілого заперечуються висновки суду щодо фактичних обставин провадження з посиланням на те, що суд неправильно та безпідставно застосував вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України.

З журналу судового засідання убачається, що при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження було ухвалено рішення визначити порядок, передбачений ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, з чим погодились всі учасники судового розгляду.

Після допиту обвинуваченого суд повернувся до вирішення питання про застосування вимог ст. 349 КПК України.

Виконуючи вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, суд з`ясував у всіх учасників судового розгляду чи правильно вони розуміють обставини справи, які ніким не оспорюються.

На прохання потерпілого ОСОБА_6 суд повторно роз`яснив вимоги ст. 349 КПК України, у тому числі передбачену частиною третьої вказаної статті відсутність права оскаржити в апеляційному порядку обставини, які ніким не оспорювались, після чого потерпілий заявив, що зміст ст. 349 КПК України йому зрозумілий та він не заперечує проти розгляду провадження у порядку ст. 349 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349 КПК України, суд ухвалив обмежитись допитом обвинуваченого та потерпілого, дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого та процесуальні рішення щодо речових доказів.

Отже, суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджував докази щодо обставин провадження, які не оспорювались учасниками судового розгляду, дотримавшись вимог вказаного закону щодо з`ясування чи правильно учасники судового розгляду розуміють обставини справи, які ніким не оспорюються, а також наслідки застосування цього закону у виді неможливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника потерпілого про неправильне застосування судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК України та, відповідно, не розглядає доводи апеляційної скарги в частині заперечення фактичних обставин кримінального провадження, викладених у вироку.

В апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілого не заперечується правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, зокрема те, що вчинений злочин є тяжким злочином проти життя та здоров`я особи, обставини справи, дані про особу винного, який є несудимим в силу вимог ст. 89 КК України, позитивно характеризується по місцю проживання та за останнім місцем роботи, наразі офіційно не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має поганий стан здоров`я, відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття та обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України.

В апеляційній скарзі прокурора фактично не заперечується судове рішення в частині розміру покарання, призначеного ОСОБА_8 , оскільки прокурор просить апеляційну інстанцію призначити обвинуваченому таке ж за видом і розміром покарання, яке було призначено судом першої інстанції.

В апеляції представника захисника міститься прохання про призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, оскільки апелянт просить призначити покарання у виді позбавлення волі у більшому розмірі.

Прохаючи про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, представник потерпілого вказує на те, що суд першої інстанції не врахував поведінку потерпілого після вчинення злочину, неправильно визнав обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, а також не врахував того, що обвинувачений не вибачився перед потерпілим та не відшкодував шкоди, завданої злочином.

Щодо обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, то з технічного запису перебігу судового засідання убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, тому суд обґрунтовано визнав цю обставину такою, що пом`якшує покарання.

Щодо відшкодування шкоди, то матеріали провадження не містять даних про наявність такої шкоди і її розмір, оскільки в обвинувальному акті відсутня відповідна інформація про шкоду, заподіяну злочинними діями ОСОБА_8 , та під час досудового розслідування, а також в судовому засіданні не був заявлений цивільний позов про відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_6 .

Водночас, обвинувачений та його захисник подали до суду дані про те, що обвинувачений через свого захисника ОСОБА_10 намагався спілкуватися з потерпілим з приводу відшкодування шкоди, для чого у мережі «Вайбер» на номер телефону потерпілого ОСОБА_6 був направлений лист-вибачення з пропозицією узгодити питання про відшкодування шкоди. Не досягнувши згоди щодо розміру відшкодування, обвинувачений переказав потерпілому поштою 5000 гривень, про що свідчить копія заяви на приймання переказу.

Отже, доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що обвинувачений не намагався відшкодувати потерпілому шкоду, спростовуються наявними у справі документами.

При цьому посилання апелянта на недопустимість згаданих документів є безпідставним, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_6 підтвердив, що між ним та захисником обвинуваченого мала місце переписка з приводу відшкодування шкоди ОСОБА_8 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що представник потерпілого не навів переконливих доводів на обґрунтування позиції щодо збільшення розміру покарання у виді позбавлення волі, призначеного ОСОБА_8 оскаржуваним вироком, а тому не вбачає будь-яких підстав для висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворого за розміром покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого в частині неправильного застосування вимог кримінального закону при звільненні обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а тому вирок суду щодо ОСОБА_8 підлягає до скасування у частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з мотивів, наведених в апеляціях.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд послався на ті ж обставини, що і при призначенні покарання.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України при вирішенні питання про можливість виправлення засудженого від відбування покарання з випробуванням, суду належить врахувати не лише тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини, які дають підстави вважати, що виправлення винної особи буде можливим без реального позбавлення волі.

Разом з тим, у вироку суду не наведені обставини, які відповідно до вимог ст. 75 КК України могли бути підставами для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Водночас, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції не врахував підвищений рівень суспільної небезпеки вчиненого злочину та конкретні обставини провадження, а також не врахував дані про особу обвинуваченого, який будучи несудимим в силу вимог ст. 89 КК України, вчинив тяжкий злочин проти життя та здоров`я людини.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі та прийняття рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням у відповідності до вимог ст. 75 КК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про те, що при звільненні обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, зокрема ст. 75 КК України, який в даному випадку не підлягав до застосування.

Оскільки рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованим та не відповідає вимогам вказаної статті, то вирок суду в частині звільнення від відбування покарання підлягає до скасування з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку, за яким засуджений має відбувати реально призначене йому вироком суду першої інстанції покарання.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 слід рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва задовольнити.

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, скасувати в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку апеляційного суду до виконання.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 756/19948/21

Номер провадження : 11-кп/824/119/2024

Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_13

Доповідач ОСОБА_1