ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/4755/16-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/14/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченої - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференціїї кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2023 року відносно ОСОБА_8 ,-

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Харкова, громадянку України, українку, офіційно не працевлаштовану, із вищою освітою, фактично мешкаючу за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України,

визнано винуватою у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Обрати відносно ОСОБА_8 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши її під варту в залі суду, до моменту набрання вироком суду законної сили, у разі розгляду в суді апеляційної інстанції - до вирішення питання про зміну або скасування запобіжного заходу судом апеляційної інстанції.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 , відраховано з моменту фактичного взяття під варту, тобто з 25.07.2023 року.

Як установив суд, ОСОБА_8 , вчинила закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за наступних обставин.

Так, 08.02.2016 приблизно о 23:00 біля супермаркету «РОСТ» розташованого по вул. Шевченка, 142-А, в м. Харкові, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зустрілась з малознайомим їй ОСОБА_9 , з яким познайомилась на початку січня 2016 року. Так, за їх попередньою домовленістю ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в той же день направились за місцем мешкання останньої за адресою: АДРЕСА_1 та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_9 бажаючи продовжити вживання спиртних напоїв за місцем мешкання ОСОБА_8 , дорогою придбав 2,5 л пива. 08.02.2016 приблизно о 00:00 ОСОБА_9 та ОСОБА_8 прийшли за місцем мешкання останньої, за вищевказаною адресою, де між ними виникла сварка.

Так, в ході сварки ОСОБА_8 , долонями почала наносити ОСОБА_9 удари по обличчю, в результаті чого спричинила останньому крововилив лівої навколо вушної ділянки із розповсюдженням на ліву вушну раковину, в цей час у неї виник злочинний умисел спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 . Так, 09.02.2016 приблизно о 02:15 ОСОБА_8 , відчуваючи раптово виниклу образу до ОСОБА_9 , знаходячись у розпачі від поведінки та відношенню до неї, взяла в руки два кухонні ножі, та усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання смерті ОСОБА_9 , підійшла до нього, та діючи умисно, нанесла 6 колото-різаних поранень в область плеча, 4 колото-різаних поранення грудної клітини зліва та справа, 1 колото-різане поранення бічної поверхні шиї із пошкодженням правої наружної яремної вени, колото-різане поранення ділянки основи носа праворуч, 1 різане поранення ладової поверхні 4-го пальця правої кісті.

Потерпілий ОСОБА_9 , відчуваючи сильний фізичний біль від отриманих поранень, захищаючи своє життя від злочинного посягання ОСОБА_8 , з метою припинення дій останньої, намагався втекти від неї, та покликати на допомогу, але ОСОБА_8 , бажаючи довести свій злочинний умисел до кінця, та позбавити життя потерпілого ОСОБА_9 , наздогнала останнього та нанесла йому 6 ударів у спину, спричинивши йому: колото-різані поранення грудної клітини справа по її задній поверхні, розташовані у 10 міжребір?ї (одне), в 7-му міжребір?ї (одне), в 5-му міжребір?ї (одне), в 4-му міжребір?ї (одне) в 3-му міжребір?ї (два).

ОСОБА_9 , вибивши ножі з рук ОСОБА_8 припинив її протиправні дії. Після того, ОСОБА_8 викликала працівників поліції, які викликали лікарів для надання ОСОБА_9 екстреної медичної допомоги.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 , згідно із висновком судово-медичної експертизи №323-А/16 від 02.03.2016, спричинені наступні тілесні ушкодження: колото-різані поранення грудної клітини справа по її задній поверхні, розташовані у 10-му міжребір?ї (одне), в 7-му міжребір?ї (одне), в 5-му міжребір?ї (одне) в 5-му міжребір?ї (одне) в 4-му міжребір?ї (одне) в 3-му міжребір?ї (два). З цих ушкоджень поранення у 7, 5 та 3 міжребір?ї є такими, що проникають у порожнину грудної клітини; колото-різані поранення грудної клітини справа по передній поверхні (два) в над і підключичних, такі що не проникають у порожнину грудної клітини; колото-різані поранення грудної клітини зліва по її передній поверхні (два), в над і підключичних ділянках, зважаючи на результат обзорної рентгенограми від 09.02.16 р., є такими, що проникають в ліву порожнину грудної клітини; колото-різані поранення правого плеча (шість); колото-різане поранення бічної поверхні шиї пошкодженням правої наружної яремної вени; колото-різана рана ділянки основи носа праворуч; різана рана ладової поверхні 4-го пальця правої кисті; крововилив лівої навколо вушної ділянки із розповсюдженням на ліву вушну раковину.

Згідно із висновком судово-медичної експертизи №323-А/16 від 02.03.2016 року ушкодження грудної клітини, що проникають у плевральну порожнину та різана рана шиї з ушкодженням яремної вени є такими, що відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Інші ушкодження гр. ОСОБА_9 , які сформувалися від дії гострого предмету за ступенем тяжкості є легкими тілесними ушкодженнями. Травма голови потерпілого ОСОБА_9 у вигляді крововиливу є легкими тілесними ушкодженнями.

Смерть ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень не настала, завдяки професійним діям бригади екстреної медичної допомоги, яка вчасно прибула на місце події, за адресою: АДРЕСА_1 та доставила потерпілого ОСОБА_9 , до Інституту загальної та невідкладної хірургії, де йому була надана своєчасна, кваліфікована медична допомога.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати її дії на ч.1 ст. 121 КК України та призначити їй покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі від якого звільнити на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що потерпілий допитувався з порушенням вимог КПК України, а саме як зазначено у вироку суду у відповідності до ст.352 КПК, тобто у якості свідка. Натомість допит потерпілого передбачено ст.353 КПК України.

Недотримання загальних засад кримінального провадження при здійсненні окремих процесуальних дій у будь-якому разі повинно визнаватися судами істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і, як наслідок, - визнання доказів недопустимими.

Окрім того, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суперечить фактичним обставинам вчинення злочину та не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах кримінального провадження. Неправильне формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним, є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Потерпілий не зміг у суді пояснити з яких причин сталася сварка та що стало причиною таких дій обвинуваченої. Звідси висновки суду про мотиви обвинуваченої є упередженими та не відповідають жодним фактичним даним. Окрім того, з пояснень самого потерпілого він намагався втекти з квартири, однак двері були замкнені. Причиною припинення дій обвинуваченої стало те, що він вибив ножі з її рук. Проте такі твердження важко узгодити між собою, оскільки на те, щоб відчинити двері з середини квартири треба докласти менше зусиль, ніж на те, щоб вибити ножі в особи, яка намагається нібито когось вбити.

Також та обставина, що потерпілий ще пішов у ванну кімнату дивитись свої ушкодження та змивати кров, а потім сів на ліжко та дочекався приїзду поліції свідчить про те, що він не відчував загрози своєму життю, інакше він намагався би покинути помешкання, де сталася сварка та покликати на допомогу сторонніх осіб. Проте, після ванної кімнати він повернувся у ліжко та дочекався поліцію.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 самостійно викликала поліцію, а отже вчинила дії, спрямовані на збереження життя потерпілого, що свідчить про відсутність мотиву вбивства. Той факт, що обвинувачена не викликала швидку допомогу не може свідчити про відсутність в неї наміру допомогти потерпілому, оскільки в такій екстреній ситуації не всі люди здатні пам`ятати цифри та номери. До речі в деяких країнах спеціально саме з таких міркувань створено єдині гарячі лінії порятунку. Так, 05.01.2020 в Україні було створено спочатку пілотний проект, а потім з 07.09.2022 року запрацювала на постійній основі служба єдиного номера екстренної допомоги громадянам 112.

Показання свідка ОСОБА_10 , так само як і показання свідка ОСОБА_11 є непрямими доказами по справі, оскільки вказані показання не містять безпосередніх даних щодо способу та обставин вчинення правопорушення, тому не можуть бути покладені в основу доведення мотивів і мети вчиненого правопорушення ОСОБА_8 . Проте вказані показання спростовують показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_8 на нього напала та почала бити, а він намагався покинути квартиру, з огляду на те, що показання свідків містять відомості про наявність боротьби та криків між чоловіком та жінкою.

Роблячи висновок про мотив злочину, суд припускає, що раптова образа під час сварки з потерпілим стала мотивом злочину. Проте, сам потерпілий не надавав показань суду, що нібито між ним та обвинуваченою ставалася якась сварка та він її ображав.

Так, судом не враховано обставини, що свідчать про відсутність умислу на вбивство потерпілого, а саме: знаряддя злочину - ножі не були заздалегідь підготовлені, а перебували на столі в кімнаті, характер відносин між потерпілим та обвинуваченою - перебували у дружніх відносинах, залишалися ночувати один в одного, а також поведінку обвинуваченої після вчинення злочину, а саме виклик поліції.

Позиція суду щодо того, що умисел на позбавлення життя потерпілого не було доведено до кінця через те, що потерпілий вибив ножі з рук обвинуваченої не знаходить свого підтвердження обставинами у справі. За наявності такого умислу обвинувачена не була позбавлена можливості довести його до кінця, оскільки потерпілий залишився у неї в квартирі та вони разом дочекались приїзду поліції, яку ОСОБА_8 сама ж і викликала. Отже, жодних перешкод для для продовження злочинних дій стосовно потерпілого не

За таких обставин вважаю, що судом було неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_8 , а саме вказане кримінальне правопорушення слід кваліфікувати за ч.І ст.121 КК України.

Окрім того, не взяття судом до уваги протоколів одночасного допиту потерпілого та обвинуваченої від 23.03.2016 року, протоколу допита потерпілого від 09.02.2016 року, висновку судово-психіатричного експерта №563 від 02.08.2017 року є суттєвим порушенням норм кримінально-процесуального права з огляду на таке.

Кримінально-процесуальним законодавством передбачено порядок, коли докази не беруться до уваги, а саме - у разі визнання їх недопустимими.

Однак з точки зору процесуального права вказані докази не визнавались недопустимими в порядку, передбаченому ст.ст. 87-89 КПК України.

Дослідження та надання оцінки протоколу допиту потерпілого та протоколу перехресного допиту з обвинуваченою є важливим у встановленні обставин справи, оскільки показання потерпілого на досудовому слідстві відрізнялись від наданих ним показань у судовому засіданні, на що суд не звернув уваги взагалі.

Посилання суду на те, що вказаний висновок експерта у іншому кримінальному провадженні не відноситься до даного кримінального провадження є помилковими, оскільки вказаний висновок підтверджує загальні відомості про психічний стан обвинуваченої, і відноситься до доказів, що характеризують особу обвинуваченої, а не спосіб вчинення конкретного кримінального правопорушення.

Таким чином мало місце грубе порушення процесуального законодавства.

За таких обставин автор апеляційної скарги вважаєза необхідне просити суд апеляційної інстанції дослідити повторно докази, долучені до кримінального провадження, а саме протоколів одночасного допиту потерпілого та обвинуваченої від 23.03.2016 року, протоколу допита потерпілого від 09.02.2016 року, висновку судово-психіатричного експерта №563 від 02.08.2017 та повторно допитати потерпілого.

Щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої авторка апеляційної скарги зазначає, що з моменту вчинення кримінального правопорушення до винесення рішення по справі минуло більше 7 років.

Потерпілий живий, інвалідностей не має, суттєвих негативних наслідків для його здоров`я не настало.

Обвинувачена має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одному з яких всього 1 рік, веде звичайний нормальний спосіб життя. Алкогольні та наркотичні засоби не вживає, до кримінальної відповідальності не притягувалась, має стійке психічне захворювання. У скоєному розкаялась.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченої та її захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В апеляційній скарзі сторони захисту висловлено вимоги щодо повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції, зокрема протоколів одночасного допиту потерпілого та обвинуваченої від 23.03.2016 року, протоколу допита потерпілого від 09.02.2016 року, висновку судово-психіатричного експерта №563 від 02.08.2017 та повторно допитати потерпілого.

Натомість, сторона захисту не навела обґрунтованих обставин необхідності повторного допиту потерпілого, оскільки він допитувався судом першої інстанції та сторони мали можливість задавати питання, а суд першої інстанції забезпечив дотримання прав сторін в повному обсязі.

Що стосується протоколів одночасного допиту потерпілого та обвинуваченої від 23.03.2016 року, протоколу допита потерпілого від 09.02.2016 року, то їх дослідження обґрунтовано визнано судом першої інстанції недоцільним з огляду на безпосередній допит ним як обвинуваченої ОСОБА_8 , так і потерпілого ОСОБА_9

Безпідставним визнається колегією суддів і клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, зокрема в частині дослідження висновку судово-психіатричного експерта №563 від 02.08.2017 року, який було проведено у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК, оскільки він не відноситься до названого кримінального провадження, а клопотання про його дослідження не містить конкретних обґрунтувань необхідності такої дії.

За таких обставин колегія суддів відмовляє у повторному дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Названих вимог судом першої інстанції дотримано.

За змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Відповідно до частини першої статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки й бажала їх настання.

Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчинити замаху на їх досягнення.

При цьому якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч.2 ст.15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство.

Злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою і суб`єктивно реалізованою - особа зробила все необхідне, щоб здійснити ціль і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

У цьому випадку вольовий акт уже закінчений, наслідки, які не настали, не змінюють його змісту; особа робить останній крок, за яким закінчується панування над обставинами і свобода вибору.

Сукупність досліджених судом першої інстанції доказів, свідчить про те, що ОСОБА_8 , усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачала його суспільно небезпечні наслідки.

Наявність усвідомлення винним суспільної небезпеки свого діяння є очевидною, про що свідчать фактичні обставини справи.

Так ОСОБА_8 , передбачала неминучість настання наслідків та прагнула досягти конкретного результату, у вигляді смерті потерпілого, а сам по собі виклик нею поліції не мав характеру активних дій, спрямованих на запобігання злочинному наслідку, який не настав з незалежних від її волі причин.

А отже передбаченням обвинуваченої охоплюється причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Вольовий момент ОСОБА_8 , характеризується бажанням досягти конкретного результату, що передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання спрямоване на досягнення чітко визначеної мети.

Суд першої інстанції правильно оцінив докази, що мали значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу ОСОБА_8 , зокрема те, що обвинувачена на ґрунті раптово виниклої образи, спочатку наносила удари долонями по обличчю потерпілого, потім взяла в руки два ножі та завдала 19 колото-різаних поранень, з яких 5 є такими, що проникають у порожнину грудної клітини та різана рана шиї із ушкодженням яремної вени є такими, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, інші тілесні ушкодження є легкими, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, крім того з усіх колото різаних поранень - 6 було завдано в спину потерпілому.

Названа обставина самою ОСОБА_8 не оспорюється.

Після того, як потерпілий вибив ножі з рук ОСОБА_8 , остання викликала працівників поліції, які викликали лікарів для надання ОСОБА_9 екстреної медичної допомоги.

Таким чином, вибір знаряддя злочину, 2 ножі, яким заподіяно тілесні ушкодження, кількість, а саме 19, їх локалізація і характер, а саме 6 колото-різаних поранень в область плеча, 4 колото-різаних поранення грудної клітини зліва та справа, 1 колото-різане поранення бічної поверхневості шиї із пошкодженням правої наружної яремної вени, 6 ударів в спину, з яких 5 колото-різаних поранень є проникаючими у життєво важливі органи, беззаперечно свідчить про спрямованість умислу обвинуваченої на позбавлення життя ОСОБА_9 .

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винної до наслідків своїх дій, так обвинувачена завдавала удари доки потерпілий ОСОБА_9 не вибив ножі з рук ОСОБА_8 .

Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначеному злочині обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

За фактичними обставинами, дії ОСОБА_8 мали активний характер, були протиправними, між цими діями, 19 колото-різаними пораненнями і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_9 колото-різані поранення грудної клітини справа по її задній поверхні, розташовані у 10-му міжребір?ї (одне), в 7-му міжребір?ї (одне), в 5-му міжребір?ї (одне) в 5-му міжребір?ї (одне) в 4-му міжребір?ї (одне) в 3-му міжребір?ї (два). З цих ушкоджень поранення у 7, 5 та 3 міжребір?ї є такими, що проникають у порожнину грудної клітини; колото-різані поранення грудної клітини справа по передній поверхні (два) в над і підключичних, такі що не проникають у порожнину грудної клітини; колото-різані поранення грудної клітини зліва по її передній поверхні (два), в над і підключичних ділянках, зважаючи на результат обзорної рентгенограми від 09.02.16 р., є такими, що проникають в ліву порожнину грудної клітини; колото-різані поранення правого плеча (шість); колото-різане поранення бічної поверхні шиї пошкодженням правої наружної яремної вени; колото-різана рана ділянки основи носа праворуч; крововилив лівої навколо вушної ділянки із розповсюдженням на ліву вушну раковину, є прямий причинний зв`язок.

Отже, в судовому засіданні в суді першої інстанції належним чином встановлено та доведено фактом закінченого замаху на умисне вбивство.

Про свідомість дій свідчать всі навколишні події і факти, які встановлені судом. Це і предмет, яким ОСОБА_8 почала завдавати удари - два ножі; значна кількість ножових поранень - 19 поранень; їх локалізація на тілі (в різних частинах, в тому числі в районі життєво-важливих органів); спосіб їх нанесення - двома ножами в різні частини тіла потерпілого.

Окрім того, поведінка обвинуваченої, також підтверджує направленість дій та бажання спричинення тяжких наслідків у виді смерті.

Те що за своїми наслідками такі тілесні ушкодження виявились різними за ступенем тяжкості як легкі, так і тяжкі, як проникаючи, так і не проникаючи, не свідчить про непрямий умисел.

Мотивом такого злочину, стала раптова образа під час сварки з потерпілим.

Метою такого злочину очевидно було позбавлення життя ОСОБА_9 .

Тобто, беручи у руки два ножі, ОСОБА_8 знаходилась у своїй квартирі, розуміла суспільно небезпечний характер свого діяння, який мав вираз у формі агресії, передбачала його суспільно небезпечні наслідки, що є логічним з точки зору нанесення множених ножових поранень в різні частини тіла і бажала їх настання, оскільки не можливо собі уявити іншу думку у разі спричинення такої кількості ножових поранень з чітко вираженою локалізацією у місці життєво важливих органів .

ОСОБА_8 під час викладених подій, відповідно до висновків судово-психіатричних експертиз № 223 від 22.03.2016 та № 922 від 13.12.2018 року ОСОБА_8 перебувала поза тимчасового розладу психічної діяльності, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, що могло б суттєво вплинути на її свідомість, діяльність та поведінку, її дій мали вираз - нападу на потерпілого ОСОБА_9 з двома ножами, спричинення множених ножових поранень, що є злочином, який повинен кваліфікуватись як закінчений замах на умисне вбивство, що і було зроблено місцевим судом.

Отже, місцевий суд вірно встановив наявність у діях обвинуваченої умислу на вбивство потерпілого, правильно кваліфікував її дії за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а не за наслідками, що настали, як про це просить авторка апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченої повністю відповідають встановленим судом обставинам справи, ґрунтуються на ретельно досліджених та всебічно оцінених доказах у їх сукупності відповідно до вимог ст.94 КПК України. Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.ст.370, 374 цього Кодексу, є законним та обґрунтованим.

Покарання ОСОБА_8 призначено у відповідності до ст. 65 КК України та у мінімальному розмірі, передбаченому за діяння у якому остання була визнана винною.

За таких обставин колегія суддів констатує, що вирок суду є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни за доводами апеляційної скарги відсутні.

В той же час, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення (злочин) до 20.06.2017 року.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі №663/537/17 від 29 серпня 2018 року щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

За таких обставин ОСОБА_8 належить зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, у редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р., з 25 липня 2023 року по 01 серпня 2024 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2023 року відносно ОСОБА_8 ,- залишити без змін.

На підставі ч.5 ст. 72 КК (в редакції закону N 838-VIII від 26.05.2015) зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 25.07.2023 року до 01.08.2024 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а особою, яка тримається під вартою у той же строк з дня отримання копії судового рішення.

Головуючий-

Судді: