Справа №588/2479/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1029/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами
УХВАЛА

Іменем України

14 серпня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 588/2479/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 20.02.2024, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий,

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 264, ч. 1 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість, визначивши ОСОБА_10 остаточне покарання за ч. 1 ст. 263, ст. 264, ч. 1 ст. 125 КК на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, оскільки ОСОБА_10 багаторазово пожалкував про вчиненні ним кримінальні правопорушення, щиро розкаявся та покараний наріканням оточуючих людей, що виразилися в публікаціях у засобах масових інформація. ОСОБА_10 має стійкі соціальні зв`язки, на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, маючи відстрочку від мобілізації добровільно проходив службу в лавах ЗСУ, приймав активну участь у відбитті збройної агресії рф на територію України, перебував у зоні активних бойових дій на території Донецької області, захищаючи суверенітет України, та має намір і бажання в подальшому захищати територіальну цілісність України в лавах ЗСУ.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 20.02.2024 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 264, ч. 1 ст. 125 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 263 КК у виді 3 років позбавлення волі; за ст. 264 КК у виді 2 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 125 КК у виді 200 годин громадських робіт. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначене ОСОБА_10 покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання у виді 6 місяців позбавлення волі за попереднім вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 02.10.2020 і призначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати в сумі 2390 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_10 у період часу проходження військової служби з 28.01.2023 до кінця червня 2023 року, перебуваючи в місцях ведення бойових дій на території Донецької області, отримав для користування болгарську наступальну гранату GHO-1, яка належить до категорії бойових припасів, яку став зберігати при собі, а у період з 27 до 30 червня 2023 року ОСОБА_10 поїхав до місця проживання АДРЕСА_1 , залишивши гранату, яку незаконно недбало зберігав на горищі в приміщенні літньої кухні. 06.10.2023 близько 09:45 неповнолітній ОСОБА_12 , який проживає разом з ОСОБА_10 , виявив вказану гранату, яка вибухнула, внаслідок чого він отримав чисельні тілесні ушкодження з необережності, від яких помер у лікарні. 17.12.2023 о 18:00 ОСОБА_10 у приміщенні кухні влаштував сварку на побутовому ґрунті із своєю дружиною ОСОБА_9 , в ході якої наніс удар відкритою долонею правої руки в ділянку лівого ока потерпілій, чим спричинив легке тілесне ушкодження останній.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу захисника і просили пом`якшити призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 264, ч. 1 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше судимий, одружений, офіційно не працює, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК, суд визнав те, що його було вчинено щодо дружини, а обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття щодо вчинення кримінальних правопорушень, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів призначене покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Вказані в апеляційній скарзі обставини вже були ураховані судом першої інстанції при ухваленні вироку в сукупності також і з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та не є підставами для зміни призначеного судом покарання.

Таким чином, призначене покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не становить «особистий надмірний тягар», а також є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, але які істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 20.02.2024 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4