Справа № 141/517/24
Провадження №1-кп/141/44/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року с-ще Оратів

Оратівський районний суд Вінницької області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_4 ,

потерпіла (цивільний позивач) ОСОБА_5 не з`явилася,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000124 від 14.08.2024, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Чагів Оратівського району Вінницької області, проживає по АДРЕСА_1 , освіта неповна середня, не працює, не одружений, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч.3 ст. 357 КК України,

У С Т А Н О В И В:

19 липня 2024 року приблизно о 21 год 30 хв ОСОБА_4 , перебуваючи на території домогосподарства ОСОБА_5 , що розташоване в АДРЕСА_2 , до якого потрапив через незачинену металеву хвіртку, підійшов до будинку, де побачив відкрите пластикове вікно. Підійшовши до вказаного вікна, ОСОБА_4 заглянув всередину кімнати будинку, де на пральній машині побачив гаманець блакитного кольору, якого вирішив викрасти.

В подальшому ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме на викрадення будь-яких грошових коштів, речей та документів з вказаного гаманця та обернення їх на свою користь, діючи умисно, протиправно, достовірно знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території України введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжувався, зокрема на підставі Указу Президента України № 271/2024 від 06.05.2024 (строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 год 30 хв 14.05.2024 строком на 90 діб), переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, протиправно, за допомогою дерев`яної палиці, яку взяв біля вказаного будинку, просунувши її через незачинене вікно, підтягнув гаманець блакитного кольору з пральної машини до підвіконня та за допомогою правої руки проник всередину будинку, звідки дістав гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 8800,00 грн.

Після цього ОСОБА_4 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, тим самим розпорядився викраденим на власний розсуд.

Досудовим слідством дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану та поєднана з проникненням у житло.

Крім того, ОСОБА_4 19.07.2024 приблизно о 21 год 40 хв, перебуваючи по АДРЕСА_2 , після вчинення крадіжки гаманця відкрив викрадений ним гаманець блакитного кольору, в якому, окрім грошових коштів, виявив дві банківські картки АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , які належать потерпілій ОСОБА_5 , та відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», п.п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційним документом, оскільки містять зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, яка підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру, та видані повноважною особою юридичної особи з дотриманням визначеної законом форми та містять передбачені законом реквізити, та у ОСОБА_4 виник умисел на привласнення вище вказаних банківських карток.

В подальшому, реалізуючи свій протиправний умисел та корисливий мотив, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та розуміючи, що дані банківські картки йому не належать, незаконно привласнив їх, помістивши до кишені своїх штанів з метою подальшого використання шляхом здійснення розрахунків, після чого залишив місце вчинення даного кримінального правопорушення, тим самим розпорядився вказаними картками на власний розсуд.

Досудовим слідством дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційних документів, вчинене з корисливих мотивів.

Також ОСОБА_4 19.07.2024 приблизно о 21 год 40 хв, перебуваючи по АДРЕСА_2 , після вчинення крадіжки відкрив викрадений ним гаманець блакитного кольору, в якому окрім грошових коштів та банківських карток помітив паспорт громадянина України виданий на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у нього виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вказаним паспортом громадянина України.

Так, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, таємно заволодів паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ № НОМЕР_3 виданий 06.07.2020 (орган що видав 0528), з метою його використання в особистих інтересах. В подальшому ОСОБА_4 вказаний паспорт помістив до кишені своїх штанів та залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а привласненим розпорядився на власний розсуд.

Досудовим слідством дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом.

Потерпіла ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду кримінального провадження, в судове засідання не з`явилася.

При цьому, 19.11.2024 до суду надійшла заява від потерпілої ОСОБА_5 від 19.11.2024 про розгляд справи № 141/517/24 у її відсутність, цивільний позов просить задовольнити, а також просить суд призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Суд, враховуючи думку сторін кримінального провадження, які не заперечували відносно розгляду справи без участі потерпілої ОСОБА_5 , доходить висновку про можливість розгляду кримінального провадження у відсутність належним чином повідомленої потерпілої ОСОБА_5 згідно положень ст. 325 КПК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, визнав у повному обсязі за обставин, вказаних в обвинувальному акті, які підтвердив суду, погодившись з кваліфікацією вчинених ним діянь, у вчиненому щиро розкаявся, вказав, що зробив належні висновки, просив суд суворо його не карати.

Враховуючи ту обставину, що обвинувачений повністю визнав свою вину та враховуючи його покази в судовому засіданні, суд вважає їх достовірними, а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки проти цього не заперечують учасники судового розгляду та ці обставини ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясував, що позиція учасників судового провадження добровільна та вони правильно розуміють зміст цих обставин. Суд роз`яснив про позбавлення права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку при такому порядку вирішення справи.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані стороною обвинувачення докази та обставини, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні, суд доходить висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану та поєднана з проникненням у житло, а також за ч. 1 ст. 357 КК України як викрадення офіційних документів, вчинене з корисливих мотивів, та за ч. 3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом.

Суд при призначенні покарання має враховувати дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами від 06 листопада 2009 року звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожної особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Також відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 міри покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст. 12 КК України є кримінальними проступками (ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України) та тяжким злочином (ч. 4 ст. 185 КК України), дані, які характеризують особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, на «ДО» у психіатра КНП «Оратівська ЛПЛ» не перебуває, на обліку в наркологічному кабінеті КНП «Оратівська ЛПЛ» не знаходиться, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 відповідно до статті 66 КК України, є активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Суд не визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 щире каяття, з наступних підстав.

Розкаяння передбачає окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що ОСОБА_4 бажає виправити наслідки вчиненого або засуджує свою поведінку, а також докази відшкодування потерпілій шкоди в сумі 8800,00 грн, завданої кримінальним правопорушенням.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до статті 67 КК України, судом не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи обставини вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, доходить висновку, що необхідним та достатнім для виправлення і попередження вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень буде покарання у межах санкцій, визначених ч.1 та ч.3 ст. 296 КК України, у виді обмеження волі, та у межах санкції, визначеної ч. 4 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі, визначивши йому за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі.

Обраний обвинуваченому такий вид покарання, за переконанням суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Крім того, судом ураховано позицію прокурора, висловлену в судових дебатах, щодо можливого призначення обвинуваченому вказаного покарання, а також думку потерпілої ОСОБА_5 , зазначену у поданій суду заяві від 19.11.2024 та обвинуваченого ОСОБА_4 .

Розглядаючи цивільний позов ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 8800,00 грн, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд керується наступним.

Згідно поданого цивільного позову потерпіла ОСОБА_5 зазначає, що внаслідок вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого, у тому числі ч. 4 ст. 185 КК України, їй було завдано матеріальну шкоду у розмірі 8800,00 грн., однак в добровільному порядку викрадені кошти ОСОБА_4 не повернуто.

Також, як убачається зі змісту заяви від 19.11.2024, потерпіла ОСОБА_5 просить цивільний позов задовольнити у повному обсязі.

Обвинувачений (цивільний відповідач) ОСОБА_4 у судовому засіданні визнав цивільний позов у повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні при вирішенні суми цивільного позову поклалася на розсуд суду.

Суд, заслухавши доводи сторін, розглянувщи матеріали цивільного позову, надавши належну оцінку зібраним доказам з точки зору їх належності та допустимості, доходить наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема, до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 1 ст. 206 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, з урахуванням фактичних обставин справи, а також приймаючи до уваги визнанням цивільним відповідачем цивільного позову про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, приймаючи до уваги, що доказів на спростування позовних вимог та доказів відшкодування матеріальної шкоди в сумі 8800,00 грн в добровільному порядку ОСОБА_4 суду не надано та матеріали справи № 141/517/24 не містять, суд доходить висновку, що матеріалами справи доведено, що матеріальна шкода в розмірі 8800,00 грн спричинена потерпілій внаслідок вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а відтак цивільний про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в сумі 8800,00 грн підлягає задоволенню.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог статті 100 КПК України.

Відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України скасувати арешт, накладений на речові докази.

Керуючись ст.ст. 50, 66, 67, 70, 185, 357 КК України, ст.ст. 100, 124, 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк п`ять років;

- за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі на строк один рік;

- за ч. 3 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку виконання цього вироку суду.

Цивільний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 8800,00 грн (вісім тисяч вісімсот гривень 00 копійок) у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди.

На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України арешт, накладений ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області у справі № 131/1219/24 від 19.08.2024 скасувати.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме банківську карту жовтого кольору АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_1 та паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ № НОМЕР_3, залишити у володінні та користуванні власника майна ОСОБА_5 .

Згідно ст. 532 КПК України вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти діб з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Оратівський районний суд Вінницької області.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Потерпілій (цивільному позивачу) копію вироку суду надіслати поштою не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1