07.08.2024
Справа № 642/3880/24
Провадження № 1-кс/642/2186/24
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2024 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання слідчого СВ ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області лейтенанта ОСОБА_4 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алма-Ати, республіки Казахстана, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 , раніше судимий, останній раз: 09.03.2020 Зміївським районним судом за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений 28.06.2023 по відбуттю строку покарання,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Слідчим відділом ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000632 від 11.04.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Як зазначено у клопотанні, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів, останній раз 09.03.2020 Зміївським районним судом за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений 28.06.2023 по відбуттю строку покарання, будучи достеменно обізнаним про введення воєнного стану по всій території України, починаючи з 05 години 30 хвилин 24.02.2022, строк дії якого в подальшому продовжувався, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015, на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив, вчинив повторно в умовах воєнного стану, новий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, ОСОБА_6 , 27.03.2024, в період часу з 16 год 35 хв по 16 год 50 хв, знаходився в торговельному залі супермаркету «Аврора», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Є.Котляра, 8/10, де здійснює свою підприємницьку діяльність ТОВ «Вигідна покупка» (ЄРДПОУ 41130363), де у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливого мотиву, в умовах воєнного стану, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, впевнившись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб і співробітників магазину не спостерігає, шляхом вільного доступу, ОСОБА_6 , 27.03.2024, о 16 год 37 хв 08 сек, взяв правою рукою зі стелажу з технікою навушники вакуумні Bluetooth Grand-X GB-99B чорні у кількості 1 шт., вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 3385 від 08.05.2024, 449 (чотириста сорок дев`ять) гривень 00 копійок, після сховав його під курточку коричневого кольору.

Виконавши усі дії, які вважав за необхідне, для досягнення своєї противоправної мети, спрямованої на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 оминаючи касову зону та не сплативши за вищевказаний товар, покинув приміщення магазину, звернувши на свою користь викрадене майно, розпорядившись ним в подальшому на власний розсуд, чим завдав ТОВ «Вигідна Покупка» (ЄРДПОУ 41130363) матеріальну шкоду на загальну суму 449 (чотириста сорок дев`ять) гривень 00 копійок.

Таким чином, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

04.06.2024 ОСОБА_6 повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

В обґрунтування клопотання слідчий послався на наявність ризиків, передбачених у п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вказує, що підозрюваний ОСОБА_6 вчинив умисний тяжкий злочин, за який Законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, офіційних джерел існування не має, є ґрунтовні підстави вважати, що він, перебуваючи на волі, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, таким чином намагаючись уникнути кримінальної відповідальності, а саме переховування від органів досудового розслідування та суду.

На переконання органу досудового розслідування, підозрюваний, зважаючи на тяжкість вчиненого ним злочину та бажання уникнути відповідальності може вчинити й інші дії, спрямовані на здійснення незаконного психологічного та фізичного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, які викривають його у вчиненні злочину, а саме незаконний вплив на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні.

На обґрунтування ризику передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий вказує, що підозрюваний, без застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, може продовжити свою злочинну діяльність та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Крім того, у клопотанні слідчий вказує, що в ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_6 , являється військовослужбовцем, що підвереджують відповідні витяги з наказів, призваний на військову службу під час мобілізації ОСОБА_6 було зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а саме солдата призваного на військову службу під час мобілізації ОСОБА_6 стрільцем помічником гранатометника 1 десантно штурмового 2 десантно штурмового взводу 3 запасної десантно штурмової роти запасного десанно штурмового батальйону ВОС 100915Д630.

Проте, на запит слідчого було отримано відповідь, що 24.06.2024 ОСОБА_6 , самовільно залишив місце несення служби, що підтверджується доповіддю по факту самовільного залишення частини військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_6 № 812/10584 від 24.06.2024.

Посилались на неможливість запобігання ризикам, передбаченим п.1, п.3, п.5, ч.1 ст.177 КПК України, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Прокурор та слідчий у судовому засіданні клопотання підтримали.

Підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_5 проти обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечували, посилаючись на те що клопотання не обгрунтоване, наявність ризиків визначених ст. 177 КПК України не доведено. Слідчим та прокурором не доведено неможливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів. Підозрюваний також вказав, що він проходить військову службу. Наразі у іншому суді перебуває обвинувальний акт відносно нього, та з дозволу командира, він виїхав, щоб з`явитися до суду та заявити клопотання про зупинення провадження, поки він перебуває на військовій службі. Він нікуди не ховався, знаходився за місцем постійного проживання, та не мав наміру ухилятися від слідства, також він неодноразово з`являвся до слідчого у іншому провадженню, де його потім і було затримано. Також захисник просив врахувати конкретні обставини інкримінованого кримінального правопорушення. Просили застосувати інший запобіжний захід, який надасть можливість продовжувати військову службу.

Вислухавши сторін кримінального провадження, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.

З матеріалів наданих в обґрунтування клопотання встановлено, що Слідчим відділом ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000632 від 11.04.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

04.06.2024 ОСОБА_6 повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження зобов`язаний оцінити в сукупності із іншими обставинами також і вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобовязаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозри кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор;

3)недостатність застосування більш мяких запобіжних заходів для запобігання ризику, або ризикам, зазначених у клопотанні.

За змістом положень ст. ст. 193, 194 КПК України, слідчий суддя на даній стадії кримінального судочинства не вправі вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Водночас, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів чи інформації, котрі могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що конкретна особа, можливо вчинила злочин (п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» № 14310/88 від 28 жовтня 1994 року зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу.

З огляду на вказані положення закону, слідчий суддя, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , що є виключною прерогативою суду за результатами розгляду справи по суті, приходить до висновку про наявність в долучених до клопотання матеріалах кримінального провадження достатніх фактичних даних ( фактів та інформації), які свідчать про можливу причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку про наявність в кримінальному провадження обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи одного із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.

Як передбачено ст. ст. 131, 132 КПК України, запобіжні заходи, як заходи забезпечення кримінального провадження, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язане з необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Слідчий суддя враховує, що відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Основні доводи внесеного стороною кримінального провадження клопотання зводяться до наявності кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , а наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, інших учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, при вирішені питання, чи було особу «обвинувачену в кримінальному правопорушенні» для цілей статті 6 Конвенції, необхідно виходити з таких трьох критеріїв: категорія даного провадження згідно з національним законодавством; суттєві характерні риси цього провадження; вид та суворість міри покарання, яке може бути призначено заявникові. [«O. v. Norway», n. 33926].

«Законність» тримання під вартою з погляду національного закону не завжди є вирішальним чинником. Європейський суд з прав людини зазначає, що тримання під вартою протягом зазначеного періоду має відповідати меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка забороняє безпідставне позбавлення свободи. [«Гаважук проти України», п. 63654]; [«Мурукін проти України», п. 34]; [«Буряга проти України», п. 54655]; [«Фельдман проти України», п. 68656].

Тримання під вартою у відповідності до пункту 1(с) статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Взяття заявника під варту має бути конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, але водночас інші, менш суворі заходи можуть бути достатніми для досягнення цієї мети. (Рішення : «Ladent v. Poland», n. 55660; «Ambruszkiewicz v. Poland», n.n. 29-33661; «Хайредінов проти України», n. 28).

Затримання особи є настільки серйозним запобіжним заходом, що воно є виправданим, лише якщо інші, менш суворі, заходи були розглянуті та визнанні недостатніми для забезпечення захисту індивідуальних або суспільних інтересів, які можуть вимагати затримання відповідної особи. (Рішення : «X. v. Finland», n. 151).

ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для обґрунтування обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Виходячи із правової позиції ЄСПЛ при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи її переконливість. При цьому прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам передбачених ст. 177 КПК України.

Між тим, долучені до матеріалів клопотання документи вказують на можливу подію складу інкримінованого злочину, проте вони в собі не містять даних на підтвердження ризиків задекларованих в клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, прокурором не наведено обставин та не надано доказів того, що підозрюваний має намір переховуватись від органу досудового розслідування та суду або вчиняє будь-які дії для цього, може впливати на хід кримінального провадження незаконними діями, натомість у судовому засіданні підозрюваний зазначив, що наміру переховуватися від органу досудового розслідування та суду він не має, будь-яким чином перешкоджати здійсненню досудового розслідування не буде, а відтак приходжу до висновку, що заявлені ризики стороною обвинувачення не містять доказового обґрунтування.

В ході розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що виключних обставин для тримання ОСОБА_6 під вартою немає, оскільки даних, які б свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів у клопотанні слідчого та в судовому засіданні не доведено. Заявлені ризики в сукупності з тяжкістю злочину та даними про особу підозрюваного, не можуть слугувати підставами для тримання підозрюваного під вартою.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 , слідчий суддя враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Сама лише тяжкість інкримінованого обвинувачення, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від правосуддя, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою і не має пріоритетної сили.

Так, в судовому засіданні не було наведено реального існування ризиків, у мірі необхідній для обрання найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання слідчого на те, що отримано відповідь з військової частини, що ОСОБА_6 самовільно залишив місце несення служби, наразі судом не приймається, адже відсутні відомості щодо проведення по даному факту або службового розслідування, або внесення відомостей до ЄРДР.

ЄСПЛ наголошує, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), № 38717/04, пункт 26, з подальшими посиланнями).

За вказаних обставин, проаналізувавши всі надані сторонами докази, конкретні обставини інкримінованого кримінального правопорушення, слідчий суддя вважає недоведеною стороною кримінального провадження недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризиків, визначеним у клопотанні, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення клопотання слідчого.

Разом з цим, зважаючи на необхідність дотримання цілей кримінального провадження, принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також враховуючи природу інкримінованого злочину, особу підозрюваного ОСОБА_6 , а саме, що останній раніше судимий, має постійне місце проживання, є військовослужбовцем, слідчий суддя, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки, приходить до висновку про доцільність застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, оскільки саме цей запобіжний захід забезпечить адекватне виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 177-179, 182, 193-194, 309, 376, 395 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , процесуальні обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, в межах строку досудового розслідування, тобто до 23.08.2024 року, а саме:

1) прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду за першою вимогою.

2) не відлучатись з постійного місця проживання, проходження військової служби, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця проходження служби, засобів зв`язку.

Строк дії ухвали до 23 серпня 2024 року.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_6 , що в разі не виконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а підозрюваним - в той же строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1