ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1258/24 Справа № 199/5537/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м.Дніпра ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000352 від 09 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання дізнавача СД ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 , яке погоджене прокурором Лівобережної окружної прокуратури м.Дніпра ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000352 від 09 травня 2023 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 197-1, ч. 4 ст. 358 КК України.

Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя зазначив, що як слідує зі змісту поданого клопотання, дізнавач посилається на те, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 розташований майновий комплекс, який складається з торговельного павільйона літ. А-1, площею 500 кв.м.; мийки літ. Б-1, площею 165 кв.м.; ворота металеві площею 12 п.м.; №2 огорожа з бетонних плит площею 159 п.м.; І замощення площею 1425 кв.м., який підпадає під ознаки, перераховані в ч. 1 ст.98 КПК України. Разом з тим, дізнавачем не доведено та не надано жодного доказу в порядку вимог КПК України, що вищезазначений майновий комплекс підпадає під ознаки речового доказу та містить в собі інформацію, що має суттєве значення по кримінальному провадженню. Зазначає, що з Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що дізнавач неодноразово звертався з клопотаннями про накладення арешту на зазначений майновий комплекс, обґрунтовуючи необхідність арешту збереженням речових доказів, однак як вбачається з ухвали Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2024 року «у клопотанні дізнавача не обґрунтовано, як застосування арешту є необхідним для запобігання можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, якщо самого нерухомого майна не існує в натурі. При цьому, здійснюючи дізнання за ознаками ст. 197-1 КК, предметом злочинного посягання якого є земельна ділянка, дізнавач та прокурор не просять застосувати заходи забезпечення кримінального провадження саме до певної земельної ділянки, яка за їх твердження, самовільно зайнята. У даному кримінальному провадженні, якщо власник вказаної земельної ділянки вважає, що порушується його право власності на цю земельну ділянку, то він має можливість звернутись з відповідним позовом для захисту свої прав або прокурор, в залежності від обставин, може звернутись з відповідним позовом в інтересах громади, якщо буде встановлено незаконність передачі у власність та/або користування вказаної земельної ділянки.».

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою задовольнити клопотання дізнавача.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги прокурор вказує на те, що ухвала слідчого судді в частині відмови у задоволенні клопотання дізнавача є незаконною та необґрунтованою. Зазначає, що відповідно до наданої інформації Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської ради, КП Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради по субєктам господарювання ТОВ УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО, жодної дозвільної документації, яка засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не реєструвалось, та відсутні реєстраційні записи щодо укладення між фізичними та юридичними особами будь-яких цивільно-правових угод, що свідчить про те, що на момент реєстрації права власності на нерухоме майно вказаного комплексу не існувало. Вказує на те, що на теперішній час в органу досудового розслідування є підстави вважати, що зазначена земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу ії в оренду ОСОБА_9 або будь-кому іншому суб?єкту, у тому числі для будівництва, не приймалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася. Зазначає, що слідчим суддею не було враховано, що 16 квітня 2024 року ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери: 72626353, 72626259 від 16 квітня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_10 , майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , було відчужено за ОСОБА_11 та визнано право власності за останнім. Крім того, під час судового засідання було з?ясовано, що вищевказану реєстрацію між ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» та ОСОБА_11 було анульовано з невідомих причин. Вказана та інші зазначені в клопотанні дії свідчать про те, що невстановленими особами і надалі вчинюються незаконні дії з метою приховування вчиненого кримінального правопорушення, в результаті якого набуто право власності на вищезазначений комплекс на земельній ділянці за вказаною адресою.

До початку судового засідання від представника ТОВ УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО ОСОБА_12 надійшли письмові заперечення, в яких останній просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без зміни.

Обґрунтовуючи заявлені в запереченнях вимоги обгрунтовує тим, що прокурор свідомо не зазначає про ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року, якою було залучено у справу Дніпропетровську місцеву прокуратуру №3, оскільки звернення прокурора до суду із клопотанням про накладення арешту через сім років після обізнаності про спірний об`єкт є непередбачуваним, а отже втручання держави у право власності здійснено не на підставі закону. Вказує на те, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року в четвертий раз відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна ТОВ «Укртранссервіс Дніпро», а прокурором вдруге подано апеляційну скаргу по одному і тому же об?єкту нерухомого майна. Наголошує на тому, що на момент набуття права власності ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» покладалось на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень набуло право на таке майно, внаслідок чого є добросовісною особою в розумінні пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши надані матеріали та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Цей перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання дізнавача слідчим суддею дотримані належним чином, а доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді, спростовуються матеріалами провадження.

Зі змісту клопотання дізнавача про арешт майна слідує, що СД ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000352 від 09 травня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст.197-1, ч.4 ст.358 КК України, на підставі анонімного повідомлення від особи, яка просила прийняти заходи до невстановлених осіб, які 08 травня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 , самовільно заволоділи територією автопаркувального майданчика шляхом встановлення металевих перешкод для проїзду автомобілів.

Постановою дізнавача СД ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 від 07 березня 2024 року майновий комплекс, який складається з торговельного павільйона літ. А-1, площею 500 кв.м.; мийки літ. Б-1, площею 165 кв.м.; ворота металеві площею 12 п.м.; №2 огорожа з бетонних плит площею 159 п.м.; І замощення площею 1425 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Звертаючись із клопотанням про арешт майна дізнавач зазначив, що вказаний майновий комплекс з урахуванням вимог ст.98 КПК України є речовим доказом, оскільки містить відомості про вчинення кримінального правопорушення і може бути використаний як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів клопотання дізнавача, останній просить накласти арешт на майновий комплекс, який згідно опрацьованих супутникових знімків надвисокої просторової розрісненності вказаної земельної ділянки за період часу з 2017 року по 2022 рік, акту обстеження земельної ділянки № 25/07/2023-Н від 25 липня 2023 року Інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, інших документів, наданих уповноваженими органами не існує в натурі.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В клопотанні дізнавача не обґрунтовано, яким чином застосування арешту може запобігти можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, якщо самого нерухомого майна не існує в натурі.

Крім того, слід зазначити, що предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, виступає конкретна земельна ділянка, під якою треба розуміти частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами, однак орган досудового розслідування не просить застосувати заходи забезпечення кримінального провадження саме до земельної ділянки, яка самовільно зайнята.

З огляду на вище наведене апеляційний суд приходить до висновку, що прокурором як під час розгляду клопотання у судовому засіданні суду першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду не доведено, що майновий комплекс, який складається з торговельного павільйона літ. А-1, площею 500 кв.м.; мийки літ. Б-1, площею 165 кв.м.; ворота металеві площею 12 п.м.; №2 огорожа з бетонних плит площею 159 п.м.; І замощення площею 1425 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає критеріям речових доказів, зазначених в ст. 98 КПК України, та погоджується з висновком слідчого судді про відсутність підстав для накладення на них арешту.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо незаконності оскаржуваного судового рішення, не заслуговують на увагу суду, оскільки, на думку апеляційного суду, не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, та не вбачає будь-яких порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без зміни.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м.Дніпра ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2024 року про відмову у задоволенні клопотання дізнавача СД ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 , яке погоджене прокурором Лівобережної окружної прокуратури м.Дніпра ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000352 від 09 травня 2023 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 197-1, ч. 4 ст. 358 КК України - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4