УХВАЛА

Іменем України

07.10.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника колонії ОСОБА_4 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференцзв`язку клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі,

В С Т А Н О В И В :

18.09.2024 засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про: 1) визнання порушення його прав та не допущення подальшого катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, які гарантовані ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року; 2) звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, який вже відбув понад 27 років, на підставі ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Подальше застосування даного покарання до нього вважає жорстоким, нелюдським та таким, що принижує його гідність.

В обґрунтування клопотання засуджений ОСОБА_5 посилається на рішення ЄСПЛ від 10.12.2020 року «Лопата та інші проти України», в якому він зазначений під номером 10. Згідно даного рішення, у ньому константоване порушення статті 3 Конвенції (заборона катування) та вважає, що суди зобов`язані застосовувати практику ЄСПЛ, як джерело права, тому просить звільнити його від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав раніше подане клопотання.

Захисник ОСОБА_6 ,підтримала клопотання засудженого та просила його задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання засудженого з підстав його необґрунтованості.

Представник установи залишив вирішення клопотання на розсуд суду.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали особової справи засудженого, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Судом встановлено, що вироком Київського міського суду від 08 серпня 2000 року ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 93 п.п. «а,з,г», 143 ч.2, 194 ч.1, 194 ч.3,42 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Початок строку відбування покарання з 05 травня 1999 року.

Ухвалою Верховного суду України від 26.01.2001 вирок Київського міського суду від 08 серпня 2000 залишено без змін.

З 05.05.1999 року ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань №8».

Відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 05.02.2018 ОСОБА_7 було зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 05 травня 1999 року по 26 квітня 2001 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лопата та інші проти України» від 10.12.2020 року, було константоване порушення статті 3 Конвенції (заборона катування) та наголошено, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» [ВП] (Vinter and Others v. the United Kingdom) [GC], № 66069/09 та 2 інші заяви, пункти 59-81, ЄСПЛ 2013 (витяг)).

Також у пілотному рішенні ЄСПЛ у справі «Петухов проти України (№ 2)» від 09/09/2019 у пункті 194 за підсумками розгляду скарги підсумував, що на той момент у законодавстві України довічне позбавлення волі було таким, яке неможливо скоротити. І цце становище свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчив, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто ЄСПЛ у даних рішення не заборонив вцілому застосування такого виду покарання, як довічне позбавлення волі, проте вказав, що законодавство має містити чіткі критерії та умови для перегляду такого покарання та можливість бути звільненими, в разі відповідності таким умовам.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" виконанням Рішення є зокрема вжиття заходів загального характеру.

В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Таким чином, як вбачається зі змісту вищевказаних рішень, ЄСПЛ встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру, якими в тому числі є внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Отже, встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати його рішення у справах проти України у виді зміни законодавства та надання чіткого механізму перегляду довічного позбавлення волі, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Також рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тій частині, яка унеможливлює застосування цих норм КК України до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Для виконання наведених рішень ЄСПЛ та рішення Конституційного суду та усунення системних прогалин в діючому законодавстві Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX Верховна Рада України внесла відповідні зміни до ст. ст. 81, 82 КК України, якими передбачено заміна невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість в такому разі умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України, в тому числі вмотивовано тим, що Європейський суд із прав людини констатував порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення, а також, зокрема, у таких рішеннях: у справі Петухов проти України (№ 2) від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13); у справі Старишко проти України від 15 жовтня 2020 року (заява № 61839/12); у справі Лопата та інші проти України від 10 грудня 2020 року (заява № 84210/17 та 23 інші); у справі Дембо та інші проти України від 11 березня 2021 року (заява № 2778/18 та 46 інших); у справі Русанду проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 23047/20); у справі Фарзієв та інші проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 63747/14 та 23 інші); у справі П`ятаченко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 22851/20 та 2 інші); у справі Борисенко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 19102/20 та 5 інших); у справі Полторацький проти України від 22 квітня 2021 року (заява № 11551/13); у справі Баранов та інші проти України від 20 травня 2021 року (заява № 15027/20 та 3 інші); у справі Чистяков та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 46896/18 та 3 інші); у справі Манойлов та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 21845/20 та 3 інші).

Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Покарання у виді довічного позбавлення волі як вид покарання передбачений ст. 64 КК України, яка передбачає, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Довічне позбавлення волі не застосовується до осіб, що вчинили злочини у віці до 18 років і до осіб у віці понад 65 років, а також до жінок, що були в стані вагітності під час вчинення злочину або на момент постановлення вироку, а також у випадку, передбаченому частиною четвертою статті 68 цього Кодексу.

Зазначені норми закону, що передбачають кримінальну відповідальність та такий вид покарання як довічне позбавлення волі діють на теперішній час і застосування такого виду покарання не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Перелік підстав для звільнення засуджених від відбування покарання є вичерпним.

Засуджений ОСОБА_7 на вказані обставини для звільнення не посилається, при цьому вважає, що заміна покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, у відповідності до статті 82 КК України, є порушенням його прав.

На думку суду, така позиція засудженого є хибною, оскільки вирок щодо ОСОБА_7 не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами, на даний час є чинним і підлягає обов`язковому виконанню.

Ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, ухвалення рішення Конституційним Судом України самі по собі відповідно до закону не є безпосередньою підставою для звільнення особи від відбування покарання, призначеного вироком суду, якщо в результаті такий вирок суду не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами.

Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність не передбачено механізму звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, однак передбачений механізм захисту прав таких засуджених, шляхом помилування або заміни покарання на певний строк, згідно статті 82 КК України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Пунктом 14 частини 1статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

З огляду на викладені вище обставини, суд одночасно вказує і на відсутність будь-яких законодавчо визначених підстав для вирішення питання щодо скасування вироку суду, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі та щодо визнання порушення його прав, щодо факту катування засудженого та нелюдського з ним поводження, приниження його людської гідності з огляду на призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.

Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України.

Отже, призначене ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає діючим положенням і нормам КК України, та практики ЄСПЛ.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні клопотання засудженого про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки клопотання не засноване на вимогах закону.

Керуючись ст. ст. 459, 467, 539, КПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення їй копії ухвали.

Повний текст ухвали буде виготовлений та проголошений о 15 год. 11.10.2024.

Суддя ОСОБА_1