Справа № 754/1369/24
У Х В А Л А

Іменем України

24 вересня 2024 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0002026 від 30.07.2021 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, українця, громадянина України, працюючого на посаді директора Київського пансіонату ветеранів праці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадження Деснянського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0002026 від 30.07.2021 року відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України.

Справу було скеровано Київським апеляційним судом на новий розгляд до суду першої інстанції після скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 28.03.2024 про закриття кримінального провадження за п.10 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2024 справу було передано на розгляд головуючому судді ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 10.07.2024 дане кримінальне провадження призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 15.08.2024 кримінальне провадження призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 21.08.2024, відповідно до ч. 2 ст. 349 КПК України, ухвалою суду визначено обсяг і порядок дослідження доказів.

Захисник ОСОБА_5 20.09.2024 через канцелярію суду засобами електронної пошти звернувся із клопотанням про визнання доказів очевидно недопустимими. Просить визнати очевидно недопустимими всі докази, які містяться в документах, висновках експертів, показаннях, речових доказах, що будуть подані прокурором 24.09.2024 у судовому засіданні.

Клопотання обґрунтовує тим, що захиснику ОСОБА_5 у встановленому КПК порядку стороною обвинувачення не було відкрито матеріали досудового розслідування, що є порушенням права обвинуваченого на захист та істотним порушенням прав людини та основоположних свобод.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали зазначене клопотання.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання, вважає доводи, викладені захисником необґрунтованими.

Представник потерпілого вважає подане клопотання передчасним, а викладені у ньому доводи можуть бути підтверджені або спростовані під час дослідження судом доказів сторони обвинувачення та надання їм оцінки в нарадчій кімнаті.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст клопотання, вирішив наступне.

Щодо підстав для визнання доказів очевидно недопустимими

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимими доказів, захисник посилається на той факт, що йому не були відкриті матеріали досудового розслідування. Разом з тим, зазначене питання вже було предметом розгляду судом при вирішенні клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження за п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (ухвала суду від 05.08.2024).

Встановлено, що 22 грудня 2023 року прокурором надано доручення слідчому про повідомлення підозрюваному ОСОБА_3 та його захиснику - адвокату ОСОБА_5 про завершення досудового розслідування і надання їм доступу до матеріалів досудового розслідування.

22 грудня 2023 року, про завершення досудового розслідування, повідомлено підозрюваного ОСОБА_3

З 22 грудня 2023 року по 22 січня 2024 року підозрюваний ОСОБА_3 ознайомлювався з матеріалами досудового розслідування.

Щодо доводів захисника ОСОБА_5 про те, що стороні захисту у визначений КПК спосіб не було повідомлено про завершення досудового розслідування згідно з вимогами ч.1 ст. 290 КПК України, то суд також вчергове звертає увагу на ухвалу Київського апеляційного суду від 20.06.2024 у цій справі, якою скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28.03.2024 року про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК.

Зокрема апеляційний суд, скасовуючи ухвалу про закриття провадження зазначив, що 22 грудня 2023 року на підставі доручення прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 , слідчим складено повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у 10 томах, без будь-яких обмежень в часі та вручено підозрюваному ОСОБА_3 .

Підозрюваний ОСОБА_3 22 грудня 2023 року письмово підтвердив надання стороні захисту доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів у протоколі відкриття та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Згідно рапорту слідчого від 22 грудня 2023 року про факт завершення досудового розслідування захиснику ОСОБА_5 також було повідомлено телефонним зв`язком.

Однак, захисник ОСОБА_5 не прибував за викликами слідчого 23 січня 2024 року, 24 січня 2024 року, 25 січня 2024 року та 26 січня 2024 року для ознайомлення із матеріалами досудового розслідування.

Вказане, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про умисне, свідоме не бажання сторони захисту знайомитися з матеріалами досудового розслідування та стійке прагнення з його боку зловживати своїми процесуальними правами.

Таким чином, оскільки стороні захисту було забезпечено належні умови для реалізації права на доступ до матеріалів без будь-яких обмежень, в межах строку досудового розслідування, однак захисник ОСОБА_5 таким правом не скористався, апеляційний суд вважав, що право підозрюваного є привілейованим.

На думку суду, жодна з обставин, які наведені у клопотанні про визнання доказів недопустимими, у даному випадку не підпадає під перелік підстав для визнання доказів недопустимими внаслідок їх очевидної недопустимості. Захисником не обґрунтовано, яким чином і з яких підстав докази, отримані до моменту відкриття матеріалів досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_3 , є такими, що зібрані з порушенням його права на захист, внаслідок чого є очевидно недопустимими. Крім того, жоден доказ не має наперед встановленої сили, а отже визнання очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, без дослідження їх в повному обсязі і у взаємозв`язку з іншими доказами, є передчасним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.358, 372, ч.2 ст. 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 26 вересня 2024 о 17 годині 00 хвилин

Головуючий: ОСОБА_1