Справа№ 938/401/24
Судове провадження № 1-кп/938/99/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.04.2024 за 0000037 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яворів, Косівського району Івано-Франківської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, утриманців не має, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в :

обвинувачений ОСОБА_3 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_3 , 30 березня 2024 року близько 12:00 год., перебуваючи на території присілкової автодороги за адресою: АДРЕСА_2 , побачив залишений без нагляду автомобіль марки BA3-21213, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, який належить ОСОБА_5 , після чого, у ОСОБА_3 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння даним транспортним засобом.

З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи на території присілкової автодороги що в АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільну небезпеку та свідомо бажаючи настання негативних наслідків, враховуючи сприятливу для нього обстановку, а саме те, що його дії ніким не помічені та за ним ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу підійшовши до автомобіля марки BA3-21213, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору та відчинивши водійські двері, які були не замкнені, і не знайшовши ключа запалювання, «замкнувши» електропроводи замка запалювання, запустив двигун вказаного автомобіля та поїхав ним в сторону с. Яворів Косівського району, Івано-Франківської області, тобто незаконно заволодів транспортним засобом, ринкова вартість якого станом на 30.03.2024, відповідно до висновку експерта від 17.04.2024 становила 136 206,00 грн, всупереч волі власника.

У подальшому, ОСОБА_3 , розпоряджаючись незаконно заволодівшим, всупереч волі власника, транспортним засобом - автомобілем марки BA3-21213, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, їхав за кермом близько одного кілометра в напрямку села Яворів, Косівського району, Івано-Франківської області, де в селі Яворів Косівського району Івано-Франківської області на відкритій місцевості проїзної частини присілкової автодороги сполученням село Буковець - село Яворів, залишив викрадений автомобіль на узбіччі автодороги, та якого 31 березня 2024 року було розшукано працівниками поліції Верховинського РВП ГУНП в Івано-Франківській області.

В результаті злочинних дій ОСОБА_3 , потерпілому Гондураку 1.1, було завдано майнової шкоди на суму 136 206,00 грн.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.1 ст. 289 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.289 КК України визнав повністю та пояснив, що вчинив кримінальне правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин, погодився зі всіма доказами по справі, що були зібрані в процесі досудового слідства і підтверджують його винність у вчиненні інкримінованого правопорушення, відмовившись від їх дослідження в ході судового розгляду.

Суду показав, що в березні 2024 року (точної дати не пам`ятає) до нього в гості приїхав його знайомий ОСОБА_5 на власному автомобілі марки «ВАЗ». Вечером, після гостини, ОСОБА_5 пішов додому, а автомобіль залишив на дорозі в присілку Буковець, що недалеко від його будинку. Наступного дня, зранку, він пішов до магазину, та повертаючись додому з магазину, побачив залишений ОСОБА_5 автомобіль. Оскільки автомобіль був не зачинений на ключ, він сів до салону автомобіля, та з`єднавши проводи, зліва від керма, завів двигун автомобіля. Після цього, на вказаному автомобілі він поїхав в гості до свого сусіда в селі Яворів, та припаркувавши автомобіль біля його господарства, пішов до будинку сусіда, де через деякий час, його знайшли працівники поліції, яким він зізнався, що це він взяв автомобіль ОСОБА_5 .

Зазначив, що раніше вже їздив на вказаному автомобілі, однак з дозволу ОСОБА_5 . Однак цього разу, ні ввечері, коли ОСОБА_5 гостював у нього, ні в той день коли він заволодів автомобілем, він не повідомляв ОСОБА_5 , що має намір взяти його автомобіль, та не питав у нього дозволу. Розумів що це не його автомобіль, та дозволу власника на його використання він не має.

Зазначив, що вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, розуміє, що вчинив неправильно та про вчинене шкодує, просить суворо не карати. Обіцяє більше не вчиняти подібних дій.

Прокурор просив визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні інкримінованого діяння та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із звільненням від відбуття призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю один рік.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, однак подав через канцелярію суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та зазначив, що заподіяні збитки йому відшкодовано. Просить обвинуваченого суворо не карати (а.с.62).

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор та потерпілий також не оспорюють фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих матеріалів.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.1 ст.289 КК України, оскільки він вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом.

При призначенні обвинуваченому покарання суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами та доповненнями та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, врахування ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду.

Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Призначаючи покарання, суд також враховує і принцип гуманізації відповідальності при призначенні покарання, який повинен бути застосований виходячи із засад визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Так, суд враховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким злочином, ОСОБА_3 раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, однак, є помічником фізичної дієздатної особи, яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, не одружений, дітей немає, за зареєстрованим місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває.

Згідно досудової доповіді від 19.06.2024, складеної Косівським районним сектором філії державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області, ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення є середній. На думку органу пробації виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства є можливим.

Обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

З огляду на зазначене, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, а саме, що він раніше не судимий, повністю визнав вину, за зареєстрованим місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, є помічником фізичної дієздатної особи, яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, обставини які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, позицію прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання з випробуванням, та позицію потерпілого, який просив обвинуваченого суворо не карати, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства, а тому обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання за ч.1 ст.289КК України у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, звільнивши останнього від відбування покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України, із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На думку суду, саме таке покарання у виді позбавлення волі, але з іспитовим строком, буде достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_3 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, справедливим у співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Підстав для застосування ст.69 КК України та призначення обвинуваченому іншого, більш м`якого виду основного покарання, суд не вбачає.

Запобіжний захід ОСОБА_3 на момент ухвалення вироку не обраний і підстав для його обрання суд не вбачає.

Цивільний позов не заявлено.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, суд зобов`язаний вирішити питання про скасування арешту майна та про долю речових доказів у порядку ч. 9 ст.100 КПК України.

Так, постановою слідчого від 01.04.2024 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000037 від 01.04.2024 року, автомобіль марки ВАЗ-21213 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 , який зберігається на території Верховинського РВП (а.с.55).

Ухвалою слідчого судді Верховинського районного суду від 03.04.2024 року накладено арешт на автомобіль марки ВАЗ-21213 червоного кольору з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 та кузовом № НОМЕР_2 , який вилучено 31.03.2024 під час проведення огляду місця події в АДРЕСА_1 та який зареєстрований за ОСОБА_6 , і яким користується ОСОБА_5 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та/або користування (а.с.57).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 11.11.2021 року в справі № 185/5823/20, провадження № 51-2086км21, оскільки за змістом п. 2.2 Правил дорожнього руху із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 11.02.2009 року в редакції постанови Кабінету Міністрів № 1029 від 26.09.2011 року, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб, то відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця.

Згідно з Конституцією України та Законом України "Про міжнародні договори і угоди", чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.

У ст.1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції").

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції" від 22.09.1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Крім того, ч. 1 ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У ч. 1 ст.100 КПК України передбачено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю. Одночасно в п.4 ч. 9 ст.100 КПК України передбачено, що майно, яке було предметом кримінального правопорушення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення конфіскується, крім того, яке повертається власнику (законному володільцю).

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що речові докази в цій справі слід повернути власнику (законному володільцю).

Крім того у відповідності до ст.ст.122,124 КПК України з обвинуваченого підлягають стягненню на користь держави витрати на залучення експерта для проведення експертизи у даній справі.

Витрати на проведення судових експертиз в даному кримінальному провадженні становлять 1893,20 гривень, а саме за висновок експерта від 17.04.2024 року №СЕ-19/109-24/4506-АВ (а.с.58).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 349, 368-371, 373-376 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.

Призначити покарання ОСОБА_3 за ч.1 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки, протягом іспитового строку:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_3 рахувати з часу проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Державного бюджету України процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в загальному розмірі 1893,20грн.

Скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті ухвалою слідчого судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03.04.2024 у виді арешту на майно, а саме на автомобіль марки ВАЗ-21213 червоного кольору з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 та кузовом № НОМЕР_2 , який вилучено 31.03.2024 під час проведення огляду місця події в АДРЕСА_1 та який зареєстрований за ОСОБА_6 , і перебуває в користуванні ОСОБА_5 .

Після вступу вироку в законну силу речові докази по справі:

- автомобіль марки ВАЗ-21213, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , повернути власнику/законному володільцю ОСОБА_6 , або законному володільцю ОСОБА_5 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

З інших підстав вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_7