ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0002986 від 09.08.2023 року, за апеляційними скаргами: обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 18 березня 2024 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Гоголівка, Веселівського району Запорізької обл., мешканця АДРЕСА_1 , неодруженого, із середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого: вироком Садгірського районного суду м. Чернівців від 28.12.2020 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , неодруженого, із середньою освітою, непрацюючого, на підставі ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 18 березня 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України і за його вчинення призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_7 залишено обрану у вигляді домашнього арешту.

ЄУНСС: 725/8578/23 Головуючий у 1-ій інстанції: Вольська- ОСОБА_10

НП: 11-кп/822/186/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .

Строк відбуття покарання обвинуваченого ОСОБА_7 визначено відраховувати з моменту його фактичного затримання після звернення вироку до виконання.

Зараховано у строк покарання ОСОБА_7 період його затримання з 09 серпня 2023 року (момент фактичного затримання) по 11 серпня 2023 року (обрання запобіжного заходу слідчим суддею).

Також вищевказаним вироком визнано винним ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України і за його вчинення, із застосуванням ст. 69 КК України, призначено йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_6 залишено обрану у вигляді домашнього арешту.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визначено відраховувати з моменту його фактичного затримання після звернення вироку до виконання.

Зараховано у строк покарання ОСОБА_6 період його затримання з 09 серпня 2023 року (момент фактичного затримання) по 11 серпня 2023 року (обрання запобіжного заходу слідчим суддею).

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 8 782,67 (вісім тисяч сімсот вісімдесят дві) грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 (десять тисяч) грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_7 судові витрати за проведення судових експертиз в сумі 5 258 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн.

Стягнуто із ОСОБА_6 судові витрати за проведення судових експертиз в сумі 5 258 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн.

Вирішено долю речових доказів.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в серпні 2023 року незаконно заволоділи транспортним засобом при наступних обставинах:

Так, 09 серпня 2023 року близько 18:10 год ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , знаходячись по АДРЕСА_3 , вступивши у попередню змову між собою, діючи умисно, при цьому ОСОБА_7 діючи повторно, з корисливих мотивів з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, підійшли до моторолера марки Yamaha, модель Slider, чорного кольору, об`єм двигуна 49,9 см. куб., шасі НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_11 , який був припаркований поруч з будинком та таємно, протиправно, не привівши двигун внутрішнього згоряння в дію, незаконно заволодівши ним, перемістили скутер до місця проживання ОСОБА_6 , де у подальшому його (моторолер) було виявлено працівниками поліції.

Таким чином, своїми незаконними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 , та захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги.

Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що він не заперечуючи правової кваліфікації його дій, доведеності його вини у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить оскаржуваний вирок в частині призначеного йому покарання змінити та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 положення статтей 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.

Зазначає, що районний суд, відмовив у звільненні від відбування покарання з випробуванням, оскільки не переконався у можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Стверджує, що суд першої інстанції належним чином не взяв до уваги те, що обвинувачений в повному обсязі визнав вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення, при обставинах викладених у обвинувальному акті, те, що ОСОБА_6 чистосердечно розкаявся, відшкодував заподіяну шкоду, його молодий вік, те, що він раніше не судимий, та те, що він страждає на розлади психіки.

Зі змісту апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 вбачається, що він, не заперечуючи правової кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання змінити та застосувати до останнього положення ст. 69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої санкції, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції статті за вищевказаний злочин у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі.

При цьому, обґрунтовує свою позицію тим, що районний суд при призначенні покарання належним чином не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав повністю, на досудовому слідстві співпрацював та допомагав працівникам поліції, щодо розслідування вказаного кримінального провадження, щиросердечно розкаявся у вчиненому, моторолер повернуто потерпілому, те, що обвинувачений визнав цивільний позов в частині спричинення матеріальних збитків, його позитивну характеристику за місцем проживання.

Стверджує, що наявність вищевказаних обставин, які пом`якшують обвинуваченому покарання, за відсутності обтяжуючих обставин, давало районному суду достатніх підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України та призначити йому основне покарання, нижче від найнижчої санкції, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції статті за вищевказаний злочин.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг та заперечень не надходило.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, до апеляційного суду не з`явилися, однак від них надійшла заява про розгляд вищевказаного кримінального провадження без їхньої участі, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, вважав за можливе розглянути справу за їхньої відсутності, що у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає подальшому судовому розгляду.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг, думку обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити в повному обсязі, з підстав наведених у них, прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважавши вирок районного суду законим та обґрунтованим, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченим і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційних скаргах та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Оскільки висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 2 ст. 289 КК України в поданих апеляційних скаргах не заперечуються, таким чином колегія суддів не переглядає та не наводить доводів на їх підтвердження.

Беручи до уваги вище зазначене, оскаржуваний вирок підлягає перегляду лише в частині призначення покарання.

Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного обвинуваченим: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , покарання, колегія суддів вважає, що воно обрано згідно загальних принципів призначення покарання та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винних, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд призначив обвинуваченим: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , покарання, яке буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і відповідатиме меті покарання, передбаченій ст. 50 КК України, з яким погоджується і колегія суддів.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 , про можливість пом`якшення призначеного останньому покарання та його виправлення без реального відбування покарання, є неспроможними та такими, що не заслуговують на увагу.

Так, суд виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, врахував тяжкість злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту, дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України, раніше не судимий, його спосіб життя, визнання вини обвинуваченого, його молодий вік, те, що обвинувачений страждає на розлад психіки, на підставі ст. 66 КК України, районний суд визнав обставинами, які пом`якшують його покарання, з відсутністю обставин, визначених ст. 67 КК України, які обтяжують покарання, та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, призначив обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яке слід відбувати реально, вважаючи таке покарання співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів та змусить додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Також погоджується судова колегія апеляційного суду із позицією районного суду щодо відсутності законних підстав для застосування в даному провадженні положень ст.ст. 75, 76 КК України, з огляду на вищевказані обставини та суспільну небезпечність даного кримінального правопорушення.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 , реальне покарання є явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

На переконання апеляційного суду, доводи ОСОБА_6 , про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, його молодий вік, чистосердечне каяття, повне визнання вини, те, що він раніше не судимий та те, що обвинувачений страждає на розлади психіки, є надуманими, оскільки вказане було взято до уваги районним судом, як при дослідженні особи обвинуваченого, так і при призначенні останньому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Тим більше, що вищевказані обвинуваченим обставини не були стримуючими факторами для обвинуваченого.

Інших обставин, ніж ті з урахуванням яких суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 , покарання, до апеляційного суду не надано, а тому судова колегія апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_6 .

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , то вони на думку колегії суддів також є необґрунтованими.

Так, аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що воно також обрано згідно загальних принципів призначення покарання та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і відповідатиме меті покарання, передбаченій ст. 50 КК України, з яким погоджується і колегія суддів.

Твердження в апеляційній скарзі сторони захисту про можливість пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, є неспроможними та такими, що не заслуговують на увагу.

Суд виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, врахував тяжкість злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким кримінальним правопорушенням проти безпеки руху та експлуатації транспорту, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його вік, стан здоров`я, те, що він раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, інкриміноване йому діяння вчинив у період непогашеної судимості, не працює.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 районний суд, на підставі ст. 66 КК України, визнав те, що обвинувачений вину у вчиненні злочину визнав повністю, розкаюється у вчиненому, є особою молодого віку, страждає на психічні розлади.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , районним судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи всі обставини справи та особу винного, суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 не можливе без ізоляції його від суспільства, а тому, не знайшов достатніх підстав для застосування відносно нього при призначенні покарання ст.ст. 69, 75, 76 КК України.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та мотивовано призначив покарання, у виді позбавлення волі, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченого та захисника про пом`якшення покарання, судова колегія також виходить з позиції Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується, як джерело права.

Так, у справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява №10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, їх особи, які ніде не працюють, відсутність у них міцних соціальних зав`язків, спосіб вчинення злочину, відношення обвинувачених до вчиненого, те, що завдану шкоду потерпілому обвинувачені не відшкодували, думку потерпілого, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченим: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , покарання у виді позбавлення волі є необхідним й достатнім для їх виправлення та попередження скоєння нових злочинів, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а тому підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченим покарання, про яке йдеться в поданих апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Підстав вважати, що призначене обвинуваченим: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , покарання є явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

При цьому, колегія суддів зауважує, що приписи ст. 69 КК надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину».

На переконання апеляційного суду зазначені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину та вже були належним чином враховані районним судом, як при встановленні особи обвинуваченого, так і у своїй сукупності були взяті до уваги при призначенні обвинуваченому міри покарання, а тому не можуть слугувати підставою для пом`якшення покарання в апеляційній інстанції.

Судом першої інстанції та судовою колегією апеляційного суду, не встановлено підстав для застосування ст. 69 КК України до обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дана правова норма має змогу бути застосована.

Судова колегія апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути дане кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для зміни вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 18 березня 2024 року по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя доповідач: Судді

____________ _______________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3