УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження № 0000066 від 15.02.2024 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .

Клопотання мотивовано тим, що Вінницьким міським судом Вінницької області 19.08.2024 отримано обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000066 від 15.02.2024, за обвинуваченням громадянина України ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, у якому на даний час не проведено підготовче судове засідання.

У ході досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, 04.05.2024 стосовно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого 26.07.2024 продовжено до 25.08.2024 включно.

В ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до Конституції України Основного Закону України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Виключно законами України встановлюються порядок допуску та умови перебування підрозділів збройних сил інших держав на території України.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч вимогам Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року, Гельсінського заключного акту 1975 року, Гаазької конвенції 1907 року, Женевських конвенцій 1949 року та інших міжнародно-правових актів є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Усупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права Президент Російської Федерації та інші високопосадові представники влади держави-агресора, діючи всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі 1975 року та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй, Декларацій Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали повномасштабну агресивну війну проти України, шляхом віддання наказу на збройне вторгнення підрозділів Збройних Сил Російської Федерації на територію України.

24 лютого 2022 року приблизно о 5 годині Російська Федерація, за результатами здійснених нею неправомірних підготовчих дій, розпочала так звану «спеціальну військову операцію» в Україні, про що оголосив Президент Російської Федерації.

Надалі, Збройні Сили Російської Федерації, які діяли за наказом вищого політичного та військового керівництва, вторглися на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, цивільні та інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське, оборонне значення, та здійснили окупацію частини території України, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичних організацій самопроголошених «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки», які увійшли до складу Збройних Сил Російської Федерації.

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжено Указами Президента України та який діє на даний час. Укази Президента України про введення воєнного стану в Україні, відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», затверджені Верховною Радою України шляхом прийняття відповідних законів.

Також 1 березня 2022 року Європейський суд з прав людини, враховуючи свою попередню практику застосування тимчасових заходів, відповідно до правила 39 Регламенту Суду, вирішив в інтересах сторін і належного розгляду справи наказати Уряду Росії утримуватися від військових нападів на цивільне населення та цивільні об`єкти, у тому числі житлові приміщення, транспортні засоби швидкої допомоги й інші цивільні об`єкти, що перебувають під спеціальною охороною, зокрема школи та лікарні, а також негайно забезпечити безпеку закладів медичної допомоги, їх особового складу й автомобілів швидкої допомоги на території, яка піддається нападу або облозі російських військ.

Надалі, 16 березня 2022 року Міжнародний суд справедливості ООН видав наказ про тимчасові запобіжні заходи, відповідно до якого: 1) Російська Федерація повинна негайно зупинити військові операції, які почала 24 лютого 2022 року на території України; 2) Російська Федерація повинна забезпечити, щоб будь-які військові або нерегулярні збройні формування, які можуть бути керовані або підтримувані нею, а також будь-які організації та особи, які можуть бути під її контролем або керівництвом, не вживали жодних заходів для сприяння військовим операціям, зазначеним у пункті (1); 3) Обидві сторони повинні утримуватися від будь-яких дій, які можуть погіршити або розширити спір перед Судом або ускладнити його вирішення.

Незважаючи на те, що вищенаведеними міжнародними документами закріплено обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності, інших дій, що заборонені міжнародним гуманітарним правом, Російська Федерація, у порушення Статуту ООН, ігноруючи норми міжнародного права та рішення міжнародних органів, продовжила агресію проти України шляхом застосування збройної сили проти суверенітету, територіальної недоторканності, політичної незалежності України, а також продовжили здійснювати вторгнення та раніше розпочату у 2014 році окупацію території України.

Крім того, у 2014 році на території рф створено недержавне збройне формування так звану « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (далі ПВК, «група Вагнера»), представники якої причетні до реалізації агресивної політики російської федерації на шкоду миру, стабільності, суверенітету і територіальній цілісності України, перебувають під повним контролем російської держави, здійснюють підривну діяльність проти України та приймають безпосередню участь у бойових діях проти України на боці і у складі зс рф.

Постановою Верховної Ради України № 2903-IX від 06.02.2023 російська злочинна організація, відома під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » або «група Вагнера», визнано міжнародною злочинною організацією.

Усвідомлюючи всі вказані обставини, громадянин України ОСОБА_5 , діючи умисно, вчинив державну зраду шляхом надання допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, надаючи зокрема допомогу представникам Російської Федерації у вигляді підшукування та вербування осіб з числа мешканців Вінницької області для подальшого надання ними допомоги у проведенні підривної діяльності проти України на користь Російської Федерації, а також самостійного збирання відомостей про військову інфраструктуру Вінницької області.

Так, громадянин ОСОБА_5 , на виконання поставленого йому невстановленим представником Російської Федерації члена «групи Вагнера» на ім`я ОСОБА_6 , завдання, у липні 2023 року самостійно підшукав громадянина України ОСОБА_7 , жителя Вінницької області, та протягом квітня 2024 року схилив його до співпраці з представниками Російської Федерації. Зокрема ОСОБА_5 протягом вказаного періоду обґрунтовував вказаному громадянину необхідність та перспективи такої співпраці, повідомив йому, із якими представниками Російської Федерації він має намір забезпечити його співпрацю, а також проінструктував його про умови і порядок залучення для співпраці з ними і визначив подальшу роль ОСОБА_7 , а саме перехід на бік ворога в разі окупації Російською Федерацію територій України та для участі у забезпеченні такої окупації. Крім того, ОСОБА_5 01 травня 2024 року досяг остаточної згоди зі вказаним членом «групи Вагнера» щодо описаного вище залучення ОСОБА_7 до співпраці, а також повідомив останньому його позивний.

Крім того, щонайменше протягом вересня 2023 квітня 2024 року ОСОБА_5 шляхом особистого спостереження, а також шляхом вивідування інформації у жителів Вінницької області, систематично збирав відомості про військову інфраструктуру Вінницької області, зокрема про маршрути і час перевезення боєприпасів, місця їх зберігання, результати здійснених військовослужбовцями Російської Федерації обстрілів, а також актуальні відомості про особливості функціонування військових об`єктів.

Зокрема 01 жовтня 2023 року ОСОБА_5 із застосуванням власного облікового запису у веб-сервісі соціальній мережі «ВКонтакте» передав своєму брату ОСОБА_8 , жителю Російської Федерації та курсанту військового навчального закладу Російської Федерації, детальні відомості про результати обстрілу об`єкта військової інфраструктури у АДРЕСА_1 разом із відповідним фотознімком, із проханням передати вказані відомості та фото адміністраторам каналів інтернет-сервісу «Telegram» під назвами «Повёрнутые на Z войне» або «АРХАНГЕЛ СПЕЦНАЗА Z».

Вина підозрюваного ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення підтверджується зібраними у ході досудового слідства доказами, а саме протоколами допиту свідка ОСОБА_7 , протоколами за результатами негласних слідчих (розшукових) дій, протоколом обшуку житла ОСОБА_5 від 03.05.2024, а також іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності, зазначеними у реєстрі матеріалів досудового розслідування, що переданий суду разом із обвинувальним актом, та які відкриті стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке становить значну суспільну небезпеку, а санкцією ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Наразі продовжують існувати наступні обґрунтовані ризики:

- у ОСОБА_5 наявні можливості переховуватись від органу досудового розслідування та суду, зокрема на окупованій частині Донецької області та у Російській Федерації, де він має соціальні зв`язки, тоді як на території Вінницької області не проживає (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України);

- незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки відповідно до кримінального процесуального законодавства суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження за загальними правилами суд отримує усно. Перебуваючи на волі ОСОБА_5 матиме можливість впливати на свідка, місце проживання якого для нього є відомим, з метою зміни ним показань, що надані під час досудового розслідування, тим самим створення сприятливих для себе умов для уникнення кримінальної відповідальності;

- наявні можливості у продовженні аналогічної протиправної діяльності (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи обставини вчинення ним інкримінованого злочину, в якому він обвинувачується, що вказують на схильність до вчинення дій, спрямованих на допомогу державі-агресору. Ідеологічні мотиви, тобто свідомо обрана антиукраїнська позиція під час окупації, може стати підґрунтям для вчинення інших злочинів проти основ національної безпеки України, у тому числі у співпраці із ворогом у період війни, яка триває.

Запобігти зазначеним ризикам можливо лише шляхом застосування стосовно обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Окрім цього, у даному випадку, відповідно до положень ч. 6 ст. 176 КПК України, враховуючи кваліфікацію злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 ч. 2 ст. 111 КК України, застосовується тримання під вартою, а не більш м`які запобіжні заходи.

Тобто, враховуючи вищезазначені ризики у їх сукупності, положення кримінального процесуального законодавства, є обґрунтовані підстави вважати, що з метою запобігання ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченому ОСОБА_5 доцільно продовжити строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тому прокурор просив клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, просив обрати альтернативний запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання та просив обрати альтернативний запобіжний захід.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали клопотання, характеризуючі дані обвинуваченого, слідчий суддя прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний продовжити строк тримання під вартою, якщо прокурором, слідчим буде доведено, що обставини, зазначені у ч. 3 названої статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою, зокрема, що заявлені ризики не зменшилися, а також є обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування.

Слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000066 від 15.02.2024 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

03.05.2024 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Щодо обґрунтованості підозри слідчий суддя зазначає, що оскільки чинне законодавство не розкриває це поняття, враховуючи ст. ст. 8, 9 КПК України, слід керуватися позиціями Європейського суду з прав людини. З точки зору практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

При цьому, слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження.

Дослідивши матеріали клопотання з додатками, слідчий суддя приходить до висновку, що підозра щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України обґрунтована. Причетність ОСОБА_5 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення достатньою мірою, для даної стадії кримінального провадження, доводиться доказами, які долучені до матеріалів клопотання та доведена прокурором при розгляді даного клопотання.

04.05.2024 щодо підозрюваного ОСОБА_5 Вінницьким міським судом Вінницької області застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2024 продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_5 .

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03.07.2024 апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2024 без змін.

Підставами для постановлення вищевказаних ухвал суду було доведення існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: перебуваючи на волі може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Зокрема, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Згідно із позицією Європейського суду з прав людини, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу (ч.4ст.95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків може існувати не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Враховуючи, що обвинуваченому відомі персональні дані свідків у кримінальному провадженні, слідчий суддя приходить до переконання, що ОСОБА_5 може незаконно впливати на вказаних осіб, шляхом проведення зустрічей з ними, спонуканням до зміни показів з метою надання останніми показань, які є вигідними саме для обвинуваченого, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи обставини вчинення ним інкримінованого злочину, ідеологічні мотиви, тобто свідомо обрана антиукраїнська позиція може стати підґрунтям для вчинення інших злочинів проти основ національної безпеки України, у тому числі у співпраці з представниками держави-агресора під час дії воєнного стану в Україні (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

При цьому слід зазначити, що чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що обвинувачений обов`язково здійснюватиме такі дії, однак має об`єктивну можливість їх реалізації в майбутньому.

Таким чином, прокурором в судовому засіданні було доведено, що обвинувачений ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення та ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України не зменшилися.

Відповідно до ст. 178 КПК України, слідчий суддя враховує тяжкість кримінального правопорушення, вагомість наявних доказів вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_5 винним, а також дані, що характеризують його особу (одружений, має на утриманні дитину, раніше судимий). Разом з тим, це не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.

Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує вимоги пунктів 3 і 4 статті п`ятої Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, не допускається автоматичне продовження строків тримання під вартою (справи «Тейс проти Румунії», «Чанєв проти України»).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

За змістом ст. 131 КПК запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження, а відтак їх застосування має на меті досягнення дієвості цього провадження.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, у формі надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що застосування іншого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим ризикам, які доведені матеріалами справи, і тримання під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу та є спів мірним із вчиненим правопорушенням.

19.08.2024 обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, направлено для розгляду до Вінницького міського суду Вінницької області, однак підготовче засідання не призначено.

Законом України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини" від 18 жовтня 2022 року №2690-IX, який набув чинності 06.11.2022, внесено ряд змін до Кримінального процесуального кодексу України, щодо порядку розгляду клопотань про застосування та продовження дії запобіжних заходів.

Так, відповідно до частини четвертої статті 176 КПК України (в редакції Закону №2690-IX) запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Оскільки обставини на які посилались суди першої та апеляційної інстанції при обранні та продовженні ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, слідчий суддя вважає, що доцільним буде клопотання задовольнити та продовжити строк тримання ОСОБА_5 під вартою на 60 днів.

На підставі наведеного, керуючись ст. 176, 177, 197, 199, 309, 370, 372 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто до 20.10.2024 включно.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя