Справа № 371/235/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4236/2024 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Македони Миронівського району Київської області, українця, громадянина України, освіта професійно технічна, не одруженого, студента Білоцерківського аграрного університету, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст. 286 КК України до 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного за цим вироком покарання, якщо він протягом іспитового строку в 1 рік не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки передбачені п.п. 1, 2 ч.1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 100 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 30 000 грн. витрат на правову допомогу та на користь ОСОБА_10 15 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 30 000 грн. витрат на правову допомогу.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, ОСОБА_7 21.11.2023, близько 17 години 55 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 320» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на відрізку 101 км автодороги Н-01 «Київ-Знам`янка» в межах Обухівського району Київської області, в напрямку до м. Миронівка, в порушення вимог пункту 2.3 б), д) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі - Правила дорожнього руху), згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну», «водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та в порушення вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, згідно з яким «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, не впорався із керуванням автомобіля та здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «DAEWOO NEXIA» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався у зустрічному напрямку, до міста Кагарлик.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 отримав тілесне ушкодження у вигляді перелому правого надколінника без зміщення. Виявлене тілесне ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу.

Крім того, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля марки «DAEWOO NEXIA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді переломів поперечних паростків 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поперекових хребців ліворуч. Виявлені тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу.

Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 б), д), 12.1 Правил дорожнього руху України перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілим, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

ОСОБА_7 визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілим, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу в розмірі нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.286 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами, у частині відшкодування витрат на професійну правову допомогу потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 - відмовити. Залучити в якості співвідповідача страхову компанію АТ «СГ «ТАС» та обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визначити за страховою компанією АТ «СГ «ТАС». При встановлені в ході апеляційного розгляду підстав призначити новий розгляд у суді першої інстанції для можливості призначення повторної судово-медичної експертизи.

В обґрунтування апеляційної скарги вважає, що вирок є занадто суворим та призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Зазначає, що судом не враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке є нетяжким злочином, вчиненим з необережності.

Крім того, вказує, що відповідно висновку судово-медичного експерта тілесні ушкодження у потерпілих були на межі між середньої тяжкості та легкими тілесними ушкодженнями, а під час судового розгляду не були досліджені медичні документи потерпілих, на підставі яких були проведені судово-медичні експертизи, також наявні підстави вважати, що висновки судово-медичного експерта №204 від 26.12.2023 та №2 від 26.01.2024 можуть не відповідати дійсності.

Вважає, що судом безпідставно не застосовано вимог ч.1 ст.69 КК України, а призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, оскільки судом не було враховано особу обвинуваченого, його молодий вік, щире каяття, визнання вини, позитивної характеристики як за місцем проживання, так і за місцем навчання та тих обставин, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, активно сприяв розкриттю злочину, навчається у Білоцерківському аграрному університеті, сполучення громадського транспорту з с. Македони до університету немає, а тому у обвинуваченого наявна необхідність у керуванні автомобілем щоб відвідувати заняття та реалізувати своє право на освіту.

Крім того, в апеляційній скарзі вказується на неправильне вирішення судом цивільного позову потерпілих у частині відшкодування моральних збитків і неправомірне стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу, оскільки потерпілі об`єктивно перебільшують тяжкість отриманих ними травм, тривалість відновлювального періоду після їх отримання, необхідність нагляду за дитиною- інвалідом. Зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої сторони й не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Також вважає, що судом безпідставно не було залучено в якості співвідповідача страхову компанію АТ «СГ «ТАС», де була застрахована цивільна відповідальність ОСОБА_7 , а потерпілими не було надано жодних підтверджуючих документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанції, інші банківські документи).

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, потерпілих та їх представників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України у апеляційному порядку не оскаржується.

Санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачене покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Судом першої інстанції визначено покарання ОСОБА_7 в межах санкції ч.1 ст.286 КК України із застосуванням як основного, так і обов`язкового додаткового покарання.

Частиною 2 ст.69 КК України передбачено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, законом встановлена заборона на можливість не призначення обов`язкового додаткового покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, оскільки її санкція передбачає основне покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про необхідність виключення з вироку додаткового покарання за ч.1 ст.286 КК України на підставі ч.1 ст.69 КК України суперечать вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

При призначенні ОСОБА_7 основного покарання у виді обмеження волі на 2 роки покарання судом, всупереч доводам апеляційної скарги, враховано особу обвинуваченого, його молодий вік, щире каяття, визнання вини, позитивні характеристики за місцем навчання та проживання.

На думку колегії суддів, основне покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог ст.ст.50,65КК України і є домірним вчиненому.

Також суд дійшов вірного висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 , який має близько 20 років, не судимий , є студентом, вчинив нетяжкий злочин з необережності, можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах обов`язкового контролю за його поведінкою з боку органу пробації.

Є непереконливими твердження апеляційної скарги про те, що висновками судово-медичних експертиз не чітко визначені характер та ступінь тяжкості отриманих потерпілими тілесних ушкоджень, оскільки наявність у ОСОБА_9 переломів поперечних паростків 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поперекових хребців, а у ОСОБА_10 - перелому правого надколінника без зміщення доведено матеріалами справи, а клопотань у порядку ст.404 КПК України про дослідження судом апеляційної інстанції обставин кримінального провадження сторонами не було заявлено.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного незалучення в якості співвідповідача страхової компанії АТ «СГ «ТАС» не відповідають матеріалам справи та не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тобто, вказані вимоги закону передбачають можливість залучення співвідповідача у справі лише за клопотанням позивача.

З матеріалів провадження вбачається, що представником потерпілих в даному кримінальному провадженні заявлені цивільні позови (а.с. 52-56, 93-98), та зазначено вимогу про стягнення спричиненої шкоди потерпілим лише з обвинуваченого ОСОБА_7 , при цьому 21.03.2024 року судом було роз`яснено право на залучення співвідповідача - страхової компанії «ТАС Страхування» та надавався час для уточнення позовних вимог, однак цивільними позивачами відповідного клопотання про залучення страхової компанії «ТАС Страхування» як співвідповідача заявлено не було.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення судом цивільного позову та перебільшення потерпілими тяжкості отриманих ними травм та відновлюваного періоду після їх отримання, вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції були досліджені всі матеріали щодо завданих матеріальних збитків, надано оцінку та проаналізовано підстави для визначення суми відшкодування моральної шкоди, з якими погоджується і колегія суддів. Крім того, як випливає із судового рішення, розмір стягнутих з обвинуваченого грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди обрахований судом без врахування суми моральної шкоди, яка б могла бути виплачена страхувальником у разі настання страхового випадку.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірної суми стягнення на правову допомогу з огляду на відсутність квитанцій про сплату відповідним сум, є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду в справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16 обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).

Задовольняючи клопотання представника потерпілих про стягнення понесених витрат на правову допомогу, суд першої інстанції у вироку послався на Акти про виконання робіт з надання правової допомоги від 16.04.2024 та розрахункові квитанції, які суд визнав належними доказами сплати цивільними позивачами коштів на правничу допомогу. Доводи апеляційної інстанції про відсутність у матеріалах кримінального провадження платіжного документа на матеріалах справи не ґрунтуються.

Таким чином, понесені потерпілим витрати на правову допомогу при розгляді справи в суді підтверджені наданими суду документами, а тому ці кошти на законних підставах були стягнуті на користь потерпілих.

За правилами ч. 1 ст. 124 КПК усі здійснені потерпілим документально підтверджені процесуальні витрати суд стягує на його користь із засудженого.

Суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. 124 КПК України, поклав обов`язок відшкодування процесуальних витрат потерпілих , зокрема витрат на правничу допомогу, на засудженого ОСОБА_7 .

Отже , доводи апеляційної скарги не ставлять під об`єктивний сумнів правильність висновків суду щодо покарання обвинуваченому, вирішення цивільного позову потерпілих та розподілу процесуальних витрат.

Порушень норм кримінального процесуального закону, які б могли слугувати безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин вирок є законним.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Суддя: Суддя: Суддя: