Справа № 524/4732/24
Провадження №1-кп/524/489/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2024 Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

потерпілого цивільного позивача ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши під час судового розгляду в м. Кременчуці Полтавської області кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, клопотання потерпілого цивільного позивача - ОСОБА_4 про арешт майна,

ВСТАНОВИВ

09.08.2024 року потерпілий ОСОБА_4 подав до суду клопотання про арешт усього рухомого та нерухомого майна обвинуваченого ОСОБА_5 . У клопотанні зазначив, що ним 08.05.2024 року, до початку судового розгляду, пред`явлено цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні про стягнення з обвинуваченого грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. З метою забезпечення вказаного цивільного позову просить накласти арешт на все рухомого та нерухомого майно обвинуваченого.

Потерпілий підтримав клопотання про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову.

Прокурор не заперечив проти задоволення клопотання,

Обвинувачений заперечував проти задоволення клопотання.

Захисник адвокат ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином. За правилами ч.1 ст.172 КПК України його не прибуття у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Вивчивши клопотання, його доводи та підстави для накладання арешту, дослідивши обвинувальний акт та цивільний позов, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна суд згідно ч.2 ст.173 КПК України повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1частини другої статті 170 цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1)можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди,завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.5 ст. 173 КПК України, у разі задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, суд повинен зазначити: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст.132 КПК України визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Вимоги до клопотання про арешт майна встановлені статтею 171 КПК України. Так частиною 3 вказаної статті встановлено, що у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Клопотання про арешт не містить жодного доказу наявності у обвинуваченого майна у власності .

Судове рішення має бути чіткім та зрозумілим для виконання. Всупереч цьому, потерпілий не зазначив переліку майна заявленого до арешту, його ідентифікуючі ознаки, кількісні та якісні характеристики. Цей недолік є самостійною підставою відмови у поданому клопотанні, а також неприйнятним і свавільним обмеженням власника у користуванні та розпорядженні його власністю (п.1 ст. 1 Першого протоколу).

Розгляд вимог у цьому клопотанні проводиться на засадах змагальності, диспозитивності (ст.ст. 22, 26 КПК України).

Згідно ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Тобто до повноважень суду не належить компенсація недоліків дій/бездіяльності сторони у справі.

Подане в цьому кримінальному провадженні клопотання про накладення арешту на все майно обвинуваченого для забезпечення цивільного позову є надмірним заходом, який не відповідає критеріям розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч.1 ст.2 КПК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право мирно користуватись своїм майном передбачає справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, між іншим, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження (п.5 ч.2 ст.173 КПК України).

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства"). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Накладення арешту на все майно обвинуваченого порушує принцип співмірності та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

З урахуванням обставин кримінального провадження, викладених потерпілим у клопотанні, суд приходить до висновку про відсутність правової підстави для задоволення клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131, 132, 170-174, 350, 369,372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання потерпілого цивільного позивача ОСОБА_4 про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні №0001029 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 7 днів з дня її оголошення до Полтавського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_7