ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.11.2024 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002674 від 14.08.2024, на підставі обвинувального акта за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Києва, зареєстрованого та жителя цього АДРЕСА_1 ), такого, що має середню технічну освіту, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, раніше судимого:

- вироком Оболонського районного суду міста Києва від 25.10.2023 за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, та покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік на підставі ст. 75 КК України за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 03.10.2022, яке ухвалено виконувати самостійно (справа №756/7724/23),

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, -

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

Судом установлено, що ОСОБА_6 , будучи судимим за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 25.10.2023 за ч. 2 ст. 309 КК України, на шлях виправлення не став та протягом року після засудження за вказаною нормою закону вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту за наступних обставин.

Так, 13.08.2024 приблизно о 12:45 ОСОБА_6 перебував за адресою: АДРЕСА_2 , де на землі біля клумби знайшов пачку від цигарок «ВІНСТОН», в якій знаходився згорток фольги з вмістом поліетиленового пакета чорного кольору з кристалоподібною речовиною білого кольору та, усвідомивши, що вмістом вказаного поліетиленового пакета є метадон (фенадон), у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне безоплатне придбання та зберігання наркотичного засобу, обіг якого обмежено, для власного вживання без мети збуту, вчиненого протягом року після засудження за ст. 309 КК України.

Надалі, реалізуючи свій вищевказаний умисел, ОСОБА_6 дістав із вказаної пачки від цигарок «ВІНСТОН» згорток фольги, в якому знаходився поліетиленовий пакет чорного кольору з вмістом кристалоподібної речовини білого кольору, та поклав його до кишені сумки, яку в той день мав при собі, тим самим незаконно безоплатно придбав та почав зберігати вищевказаний наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон (фенадон) для власного вживання без мети збуту.

У подальшому, того ж дня, тобто 13.08.2024, приблизно о 13:00 ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , був зупинений працівниками поліції. На запитання останніх щодо наявності у нього заборонених предметів чи речовин ОСОБА_6 повідомив, що в кишені сумки, яку в той день він мав при собі, знаходиться згорток з фольги, в якому знаходиться поліетиленовий пакет чорного кольору з вмістом кристалоподібної речовини білого кольору - наркотичного засобу, обіг якого обмежено, - метадон (фенадон).

На місце події було викликано СОГ Оболонського УП ГУНП у м. Києві, після приїзду яких того ж дня в тому ж місці ОСОБА_6 у присутності двох понятих добровільно надав для огляду та подальшого вилучення з кишені сумки, яку в той день мав при собі, згорток з фольги в якому знаходився поліетиленовий пакет чорного кольору з вмістом кристалоподібної речовини білого кольору, яку останній незаконно безоплатно придбав та зберігав для власного вживання без мети збуту.

Відповідно до висновку експерта КНДЕКЦ від 26.08.2024 №СЕ-19/111-24/47534-НЗПРАП надана на дослідження кристалоподібна речовина білого кольору містять наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон (фенадон), масою 0,122 г.

Відповідно до «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» Таблиця IІ Список №1 «Наркотичні засоби, обіг яких обмежено», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 70, метадон є наркотичним засобом, обіг якого обмежено.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість визнав повністю, щиро покаявся, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, при цьому не оспорював день, час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним злочину відповідно до висунутого обвинувачення й показав наступне.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 показав, що 13.08.2024 він шляхом знахідки незаконно придбав наркотичний засіб та став зберігав при собі без мети збуту для власного вживання. Цього ж дня його зупинили працівники поліції, на запитання яких про наявність при собі заборонених речовин, він добровільно повідомив і потім видавав наркотичний засіб, який він знайшов і зберігав при собі з метою особистого вживання без мети збуту.

Висловивши самозасудження своїх дій та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин, просив суд суворо не карати.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння останнім змісту обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

У зв`язку з повним визнанням обвинуваченим ОСОБА_6 своєї винуватості у вчиненому, враховуючи те, що учасники кримінального провадження не оспорювали обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, й судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, обмежився показаннями обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що мають істотне значення для вирішення обвинувачення по суті, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, судом було роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 в межах висунутого обвинувачення, допитавши останнього, дослідивши долучені сторонами відомості, що характеризують особу обвинуваченого, інші письмові документи, які мають істотне значення для прийняття рішення по суті обвинувачення, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду повністю доведено винуватість ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 309 КК України та кваліфікує дії останнього як «незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею».

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд приходить до наступного висновку.

Як неодноразово орієнтував у своїх постановах Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (зокрема, у постановах від 13.11.2018 у справі №401/2807/16-к (провадження №51-2816км18), від 11.06.2024 у справі № 638/1500/23 (провадження №51-965км24) дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд, призначаючи покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато у чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання повною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009) (рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011).

Із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, характер, мотиви та обставини вчинення злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що, на переконання суду, свідчить про наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Зважив суд і на дані про особу винного, котрий має середню технічну освіту, хоча офіційно непрацевлаштований, однак працює на складі приймачем товарів, має постійний дохід, також має постійне місце реєстрації та проживання, де проживає разом із матір`ю похилого віку (1952 року народження), яку утримує, інші близькі родичі чи члени сім`ї відсутні, за місцем проживання характеризується формально посередньо, зокрема, скарги на поведінку обвинуваченого до поліції не надходили, до адміністративної відповідальності не притягався, за даними наявної документації з 11.10.2001 перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом «розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності», відповідно до довідки від 20.11.2024 № 223, виданої КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня « СОЦІОТЕРАПІЯ », в період часу з 10.05.2023 по 20.11.2024 обвинувачений ОСОБА_6 перебував на лікуванні в амбулаторному відділенні хворих з хімічними залежностями, проходив програму замісної підтримуючої терапії та під час проходження лікування був залучений до програми соціального супроводу, за даними наявної документації в КНП «ПСИХІАТРІЯ» не перебуває на обліку у лікаря психіатра, що свідчить про його осудність, раніше судимий.

Враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги вказані обставини в сукупності, суд приходить до висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції норми закону, що передбачає відповідальність за вчинене.

При цьому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Оболонського районного суду міста Києва від 25.10.2023 за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, та покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік на підставі ст. 75 КК України за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 03.10.2022, яке ухвалено виконувати самостійно (справа №756/7724/23)

Згідно з долученою до матеріалів справи копії ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 24.05.2024 ОСОБА_6 звільнено від покарання, призначеного вироком Оболонського районного суду міста Києва від 03.10.2022, у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 78 КК України. Зазначена ухвала суду набрала законної сили 03.06.2024 (справа № 756/8738/22).

Відповідно до долученого листа з Оболонського РВ філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області від 24.10.2024 за підписом начальника відділу ОСОБА_8 (№ 5683/32/22/1-24 від 24.10.2024), цього дня, тобто 24.10.2024, ОСОБА_6 знято з обліку у зв`язку з відбуттям покарання у виді штрафу за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 25.10.2023 за ч. 2 ст. 309 КК України. Тобто, на час постановлення вироку в цьому кримінальному провадженні обвинувачений повністю відбув покарання за попереднім вироком Оболонського районного суду міста Києва від 25.10.2023.

Відповідно до висновоку щодо застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України, викладеному у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.12.2021 у справі №243/7758/20 (провадження №51-113кмо21), якщо на момент вчинення особою нового кримінального правопорушення невідбутою частиною покарання за попереднім вироком було основне покарання увиді штрафу (ст. 53 КК України), яке на час ухвалення нового вироку вже відбуте, порядок та правила призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, визначені положеннями ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, не застосовуються.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

У постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №205/7091/16-к, від 12.09.2018 у справі №206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, водночас, ураховуючи наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, відсутність таких, що його обтяжують, та те, що обвинувачений хоча й неофіційно, однак працює, має на утриманні матір похилого віку (1952 року народження), інші близькі родичі чи члени сім`ї відсутні, суд приходить до висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства та вважає за можливе застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з максимальним іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 76 КК України.

У даному випадку, на переконання суду, вид та розмір покарання зі звільненням від його відбування відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (рішення у справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Процесуальні витрати слід вирішити відповідно до положень ст. 124 КПК України.

Керуючись положеннями статей 100, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 та п. 4 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон, загальною масою 0,122 г (постанова від 28.08.2024), який передано на відповідальне зберігання до камери зберігання Оболонського УП ГУНП у м. Києві (квитанція №002914), - після набрання вироком законної сили знищити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): UA0026006; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження):

- 3 029 (три тисячі двадцять дев`ять) грн 12 коп. (висновок від 26.08.2024 №СЕ-19/111-24/47534-НЗПРАП).

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1