Справа № 740/358/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/816/24
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

обвинуваченої ОСОБА_6

її захисника адвоката ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

її представника адвоката ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001092 від 06 грудня 2020 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 на вирок Ніжинського міськрайонного суду від 30 липня 2024 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки і жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, з професійно-технічною освітою, непрацюючої, незаміжньої, яка має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджена за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст.79 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку до досягнення її дитиною - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , семирічного віку.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_6 вирішено не обирати.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати, пов`язані із залученням експертів в сумі 7 999 грн. 60 коп.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто і з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в сумі 250 000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Питання про арешт майна та речові докази вирішено з урахуванням положень ст. 100 КПК України.

Судом ОСОБА_6 визнана винуватою у тому, що 05 грудня 2020 року близько 17 год. 38 хв., у темний час доби, в умовах недостатньої видимості, не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами, керувала автомобілем марки «Volkswagen Passat 1.9 TDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який має Польську реєстрацію. Рухаючись на вказаному автомобілі по АДРЕСА_1 , яка в той час освітлювалась вуличним освітленням, на ділянці дороги поблизу будинку АДРЕСА_2 , зі швидкістю близько 50 км/год., діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинна була і могла їх передбачити, не стежила за дорожньою обстановкою та не відреагувала своєчасно на її зміну, тобто при виникненні перешкоди для руху, а саме: пішохода ОСОБА_14 , який рухався по проїзній частині у попутному напрямку та вів велосипед праворуч від себе, і якого об`єктивно ОСОБА_6 мала можливість виявити, не вжила негайно та своєчасно заходів для зменшення швидкості руху керованого нею транспортного засобу аж до його зупинки або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, маючи технічну можливість таким чином уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_14 шляхом застосування екстреного гальмування, внаслідок чого здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який отримав тілесні ушкодження у вигляді: сполученої травми із залученням декількох ділянок тіла, а саме: внутрішньо-черепну травму у вигляді тьмяного крововиливу у м`які тканини голови в лівій потилично-тім`яно-скроневій ділянці голови, рваної рани м`яких тканин голови зліва, субдуральної гематоми зліва в області лобно-скронево-тім`яно-потиличної ділянки субдуральної гематоми, що розташована в аналогічній ділянці та частково у правій скроневій ділянці, забою головного мозку в проекції правої скроневої долі у вигляді ділянки (протиудару) енцефаломаляції речовини мозку, а також відкритий перелом кісток носа та перелом передньої стінки лівої гайморової пазухи, закритої тупої травми живота у вигляді розриву селезінки (з послідуючим її видаленням в умовах стаціонару), розрив та крововилив у брижу кишечника (з послідуючим їх ушиванням та дренуванням в умовах стаціонару), рваної рани в проекції лівої здухвинної ділянки (ушита в умовах стаціонару), які зумовлені комплексом однієї травми в умовах дорожньо-транспортної пригоди та в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя. Смерть ОСОБА_14 настала 15 грудня 2020 року внаслідок набряку головного мозку, який виник унаслідком сполученої травми із залученням декількох ділянок тіла.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_6 порушила вимоги підпункту «б» пункту 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі) та пункту 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями), що є причиною виникнення та настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченої, просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апелянт вважає, що суд необґрунтовано не врахував позицію потерпілих, оскільки лише після направлення обвинувального акту до суду потерпіла визнала свою вину, а до цього перекладала вину у настанні ДТП на померлого ОСОБА_14 . Крім того, потерпілі заперечували проти клопотання сторони захисту щодо застосування до обвинуваченої положень ст. 79 КК України.

Державний обвинувач вважає, що наявність передбачених у законі умов для звільнення таких жінок від відбування покарання не означає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про їх звільнення. Застосування цього виду звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду. А тому при вирішенні питання щодо можливості звільнення жінки від відбування призначеного покарання з випробуванням суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, взяти до уваги особу винної, та обставини справи, що вбачається і з висновку Верховного Суду в аналогічних справах.

При цьому, зауважує прокурор, формальне визнання вини обвинуваченою мало місце лише у суді, що не може само по собі свідчити про щирість каяття, як про це вказано у вироку. Крім того, відшкодування шкоди потерпілим було викликано не стільки дійсним бажанням залагодити свою провину, скільки способом уникнення більш тяжкого покарання, що і обумовило позицію сторони обвинувачення в частині призначення реального покарання.

Також вказує апелянт на те, що застосування додаткового покарання до ОСОБА_6 узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у Постанові від 04 вересня 2023 року у справі №702/301/20.

Більше того, прокурор вказує на те, що до досягнення семирічного віку залишилось менше 3-х років, а тому фактичне звільнення від відбування покарання з покладенням на обвинувачену обов`язків менше ніж на три роки є непропорційним покарання за спричинені наслідки у вигляді смерті ОСОБА_14 .

Вказані обставини, на переконання апелянта, є підставами для скасування вироку суду в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною за ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Не оспорюючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин, доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_6 , захисник вказує про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Зокрема, апелянт вважає, що судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та наслідки у вигляді смерті людини. Висловлюючи позицію потерпілої сторони, зазначає, що саме покарання у межах санкції інкримінованої статті є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. При цьому звертає увагу на висновок Центру пробації, в якому вказано про те, що хоча вчинений обвинуваченою злочин і є необережним, проте має невідворотні наслідки у вигляді смерті людини. Також представник потерпілої не погоджується і з пом`якшуючою покарання обставиною - щирим каяттям, оскільки фактично за увесь час досудового розслідування та під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_6 лише один раз під час допиту в суді попросила вибачення. Вважає, що лише під тиском доказів обвинувачена визнала свою вину. Сама ж позиція ОСОБА_6 про те, що потерпілий перебуваючи у нетверезому стані на проїжджій частині створив умови для ДТП та те, що обвинувачена перед наїздом не бачила потерпілого, свідчить про визнання вини не у повній мірі та відповідно за відсутності щирого каяття з її боку.

Звертає увагу, що часткове відшкодування шкоди, не є безумовною підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням і такий висновок, зокрема, має спиратися на обставини встановлені судом, в аспекті їх достатності для висновку про можливість досягнення мети покарання через застосування положень ст. 79 КК України. Окрім того підкреслює, що відсутність судимостей, обставин, що обтяжують покарання та позитивна характеристика, не знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину. При цьому ОСОБА_15 не проходила курси водіїв та не здавала іспити на знання ПДР, а тому фактично сівши за кермо протягом 4 місяців наражала на небезпеку оточуючих.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, а також апеляційної скарги представника потерпілої, позицію потерпілої та її представника щодо необґрунтованості вироку в частині призначеного покарання, а тому просили задовольнити апеляційні скарги, які перебувають на розгляді, думку обвинуваченої та захисника, які наполягали на законності ухваленого судом вироку та безпідставності доводів апелянтів, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої задоволенню не підлягають.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у невиконанні підпункту «б» п. 2.3 та пункту 12.3 Правил дорожнього руху, що призвело на наїзду на пішохода ОСОБА_14 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких не приходячи до тями помер у лікарні, відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним доказам та учасниками кримінального провадження не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості винного.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з його класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб та стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, що обвинувачена скоїла кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, з необережності, а також форму прояву необережності у вигляді злочинної недбалості - не передбачала суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинна і могла їх передбачити.

Так, за обставин справи обвинувачена керувала транспортним засобом із швидкістю допустимою у межах населеного пункту, була тверезою, у той час як пішохід ОСОБА_14 рухався по середині проїзної частини, в темному одязі, перебував у стані алкогольного сп`яніння 3,92 проміле в крові.

У матеріалах справи окрім протоколу огляду місця ДТП наявні відеозаписи з камер відеоспостереженя ( протокол перегляду відеозапису від 20.05.2021) згідно якого о 17:38:10 в далечині з`являється світло фар транспортного засобу, що наближається у правій смузі руху, у цей час по смузі руху автомобіля на затемненій ділянці дороги видно переміщення якось темного силуету. В момент наближення транспортного засобу, силует перебуває приблизно посередині руху автомобіля. Наблизившись до силуету автомобіль різко приймає вліво. На проїзній частині, з якої звернув автомобіль, видно як лежить темний силует.

Посилання прокурора та представника потерпілого на невизнання обвинуваченою провини під час досудового розслідування та судового розгляду, не можуть бути підставою для визнання неправомірним застосування судом ст. 79 КК України.

Те, що потерпіла не побачила пішохода на відстані, достатній для уникнення наїзду, обумовлене темною порою доби, її неуважністю, але небажанням уникнути відповідальності. Така поведінка обвинуваченої цілком виправдана з урахуванням необережної форми вини.

Як пояснювала ОСОБА_6 в суді першої інстанції та в апеляційному суді, сестра загиблого потерпіла ОСОБА_8 та матір ОСОБА_12 не хотіли її бачити і чути. Вона через батька загиблого ОСОБА_16 оплатила поминальний обід, їй гроші повернули, тому що таке відшкодування не було узгоджене із жінками.

В якості компенсації моральної шкоди обвинуваченою сплачено 150 тисяч гривень. потерпілим, що з урахуванням її матеріального та сімейного становища є значною сумою.

Обвинувачена ОСОБА_6 має дочку ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено копією свідоцтва про народження, яку виховує сама. З цивільним чоловіком, як зауважувала потерпіла, наполягаючи на реальній мірі покарання, у неї шлюб не зареєстрований. Нічим не підтверджено, що він є біологічним батьком дитини. Більш того у нашій державі йде війна і чоловіків мобілізують для захисту від збройної агресії ворога.

Згідно довідки про склад сім`ї , ОСОБА_6 проживає з малолітньою дочкою та матір`ю ОСОБА_17 , 1953 року народження, з якою задля повного відшкодування моральної шкоди ОСОБА_12 , 1967 року народження, продають земельні паї та інше майно.

Призначення реальної міри покарання обвинуваченій, яка має малолітню дитину, яку виховує сама, визнала провину, щиро розкаялася, суттєво відшкодувала моральну шкоду, становитиме для неї особистий надмірний тягар та призведе до порушення інтересів дитини, апеляційний суд вважає, що виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 79 КК України.

Те, що обвинувачена керувала транспортним засобом, не маючи посвідчення водія на право керування, не перебуває у прямому причинному зв`язку з тими наслідками, що настали. Більш того, суд позбавив її такого права і вона тривалий час не зможе реалізувати своє право та одержати посвідчення водія.

Жодної обставини, що обтяжує покарання, у справі не встановлено.

Отже, призначене судом першої інстанції основне та додаткове покарання, на переконання колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, індивідуалізації покарання - призначення покарання конкретній особі за конкретний злочин із урахуванням особливостей обставин справи та індивідуальних характеристик особи, її поведінки до, під час та після вчинення кримінального правопорушення, мети, намірів, мотивів.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду від 30 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набуває законної сили після проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_4