ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2936/24 Справа № 243/4706/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2024 року, в межах кримінального провадження №0004439 від 21.11.2023 року, за якою

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю смт Поросозеро Суоярвського району Республіка Карелія РФ, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованому, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 13 жовтня 2024 року включно, без визначення розміру застави;

ВСТАНОВИЛА:

в провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області на розгляді перебуває кримінальне провадження №0004439 від 21.11.2023 року стосовно ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.1142 КК України.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2024 року клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволено; продовжено запобіжний захід забезпечення кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_11 у виді тримання під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань №4» на строк шістдесят днів до 13 жовтня 2024 року включно, без визначення розміру застави; відмовлено у задоволенні клопотання захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_11 ; відмовлено у задоволенні клопотання захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 з під варти; відмовлено у задоволенні клопотання народних депутатів України: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , про зміну запобіжного заходу із тримання під вартою на особисту поруку або запобіжного заходу у виді застави обвинуваченому ОСОБА_11 .

На зазначене рішення захисниками адвокатами ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , подано апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просить скасувати вищевказану ухвалу суду та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зазначає, що досудове розслідування здійснювалось слідчим 2 управління (з дислокацією у м.Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, обвинувальний акт складено за місцем знаходження слідчого органу у м.Дніпро, а тому судом, в межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування є Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська. У зв`язку з чим, стороною обвинувачення можливо помилково направлено обвинувальний акт саме до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

Зауважує, що місцевий суд позбавив сторону захисту можливості скористатися своїми процесуальними правами та дослідити докази, якими прокурор обґрунтував підстави, ризики щодо продовження строку тримання під вартою.

Наголошує, що після продовження запобіжного заходу в рамках ст.615 КПК України, державний обвинувач не скористався своїм правом, передбаченим ст.185 КПК України, на зміну або доповнення клопотання, а тому суддя не мала повноважень виходити за межі розгляду клопотання та продовжувати строк тримання під вартою до 13.10.2024 року.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_10 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просить скасувати вищевказану ухвалу суду, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у разі залишення оскаржуваної ухвали в цій частині без змін, визначити альтернативний запобіжний захід.

Зазначає, що місцевим судом не спростовано факту обгрунтованості повідомленої ОСОБА_11 підозри.

Зауважує, що місцевий суд не розглянув клопотання про дослідження доказів захисту, а прокурором повідомлено про відсутність будь-яких доказів, що унеможливлює задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Наголошує, що дане кримінальне провадження має суспільний інтерес, оскільки судові засідання відбуваються в повному залі, а депутати, які також клопочуть про передачу обвинуваченого ОСОБА_11 їм на поруки, також представляють велику частину суспільства.

Звертає увагу, що станом на 15.08.2024 року діяла ухвала місцевого суду, яка постановлена в порядку ст.615 КПК України, що визнаний неконституційним, суд фактично продовжив дію тримання під вартою на достовірно незаконних підставах.

Підкреслює, що суд першої інстанції, не виконуючи обов`язку визначення розміру застави використав право лише за формальною ознакою, свавільно та без жодного обгрунтування.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 , діюча в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просить скасувати вищевказану ухвалу суду, передати обвинуваченого на поруки народним депутатам, у разі залишення оскаржуваної ухвали в цій частині без змін, визначити заставу як альтернативний запобіжний захід.

Зазначає, що з моменту проповіді обвинуваченого ОСОБА_11 (24.09.2023 року) до моменту його затримання (24.04.2024 року) СБУ не вчиняло жодний дій для видалення проповіді обвинуваченого з інтернету. Крім того, в зазначений проміжок часу не було жодних обстрілів нападів чи бомбувань, що також свідчить що інформація не була наведенням для ворога на пости військових формувань.

Зауважує, що місцевим судом не спростовано факту обгрунтованості повідомленої ОСОБА_11 підозри.

Наголошує на недоведеності ризиків: - переховування від органів досудового розслідування та суду, через відсутність будь-якого обгрунтування взагалі, обвинувачений є священиком, ченцем, який залишається в лаврі вже 33 роки, в підтвердження чого суду надано статут лаври та присягу ченця; - знищення, спотворення речей чи документів, оскільки майже рік проповідь обвинуваченого міститься в мережі інтернет, зафіксована в матеріалах слідства, її до цього часу ніхто не видалив; - впливу на свідків, оскільки зазначене є надуманим, жодних доводів суд не зазначив.

Вказує, що в порушення ст.174 КПК України місцевий суд не обгрунтував неможливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_11 має сахарний діабет, серцеву аритмію та інші вади здоров`я, які унеможливлюють належне лікування у місцях позбавлення волі.

Зазначає, що з 21.06.2024 року обвинувачений ОСОБА_11 незаконно тримається під вартою, оскільки у суду були відсутні підстави для застосування ст.615 КПК України, бо вказана норма визнана неконституційною.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_9 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просить скасувати вищевказану ухвалу суду, передати обвинуваченого на поруки народним депутатам, у разі залишення оскаржуваної ухвали в цій частині без змін, визначити заставу як альтернативний запобіжний захід у мінімальному розмірі.

Зазначає, що твердження прокурора щодо наявності ризиків не підтверджені жодними доказами, а обвинувачення у вчиненні ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.1142 КК України, є необгрунтованим.

Зауважує, що місцевим судом проігноровано заяви 9 народних депутатів, які поручились за обвинуваченого та просили визначити у справі розмір застави.

Заслухавши суддю-доповідача, захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , які підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити, скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, передати обвинуваченого на поруки депутатів, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу місцевого суду без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення за таких підстав.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обвинувачений ОСОБА_11 належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання шляхом направлення повідомлення на електронну адресу УВП, та в силу ст.401 КПК України від останнього не надходило будь-яких заяв чи клопотань про бажання приймати участь у судовому засіданні.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того,стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Як вбачається з наявних матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років.

Виходячи із пред`явленого обвинувачення та враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_11 , колегія суддів вважає, що існує реальний ризик, що усвідомлюючи розмір кримінального покарання яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, обвинувачений може вдатися до втечі та переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в обґрунтування прийнятого рішення про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, керувався тим, що ризики передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні, продовжують існувати.

За вказаним кримінальним провадженням відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи, наразі суд перебуває на стадії підготовчого провадження.

Судом апеляційної інстанції також зазначається правильність того, що при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого місцевий суд керувався вимогами ст. 177 КПК України, наголосивши, що суворість покарання, яке може бути призначене, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Дніпровський апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого є правильними, оскільки відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В оскаржуваній ухвалі суд обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені ч.1ст.177 КПК України до теперішнього часу існують та не зменшилися. Тобто, судом враховані: дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі, та вважає, що суд врахував наявність ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України, зокрема, ризику переховування від суду, а також можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ймовірність настання негативних наслідків, продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, на даному етапі, є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 , суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, про неможливість зміни або застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із звільненням обвинуваченого із під варти.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_11 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Доводи захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , щодо можливого помилкового направлення обвинувального акту не за територіальною підсудністю колегія суддів визнає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки питання направлення кримінального провадження до апеляційного суду, у разі наявності відповідних обставин, вирішує місцевий суд до початку судового розгляду, зокрема за клопотанням сторін, у провадженні якого перебуває відповідне кримінальне провадження.

Колегія суддів погоджується із доводами місцевого суду про те, що по-перше, не є предметом даного розгляду попереднє продовження строку тримання під вартою в порядку ст.615 КПК України, по-друге, вказаний строк був продовжений в порядку, визначеному законом, та після зникнення обставин, які унеможливлювали розгляд клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повернувся до розгляду відповідного клопотання, а тому будь-які доповнення до зазначеного клопотання не мали місце існувати. При цьому, як вірно зазначено одним із захисників, вказане положення втрачає свою чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним судом відповідного рішення, а тому на момент продовження строку обвинуваченому ОСОБА_11 строку запобіжного заходу в порядку ст.615 КПК України, всі норми були чинними та передбаченими процесуальним законом.

Посилання сторони захисту на той факт, що місцевим судом не спростовано факт обґрунтованості підозри повідомленої ОСОБА_11 та не розглянуто клопотання про дослідження доказів суд визнає необґрунтованими, оскільки на даному етапі в провадженні місцевого суду перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_11 , а тому наразі спростування обґрунтованості підозри є неактуальним, оскільки саме в повноваженнях місцевого суду є визнання обвинувачення таким, що має місце або навпаки. При цьому, як для місцевого суду, так і для колегії суддів апеляційної інстанції наявні достатні обставини для продовження обвинуваченому ОСОБА_11 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому на даному етапі відсутня необхідність у дослідженні доказів.

Доводи захисників щодо підвищеного суспільного інтересу та, у зв`язку з цим, необхідності звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 з під варти, суд до уваги не приймає через їх надуманість, оскільки присутність осіб у залах судових засідань чи наявність будь-якої кількості депутатів та їх бажання взяти на поруки обвинуваченого не несуть попередньо обумовленої законної сили чи підстави для звільнення обвинуваченого з під варти, а тому повинні оцінюватися судом у призмі належних доказів та обставин, викладених у кримінальному провадженні.

Посилання сторони захисту на свавільне та формальне невизначення розміру застави без жодного обґрунтування не заслуговують на увагу, оскільки місцевим судом вірно зазначено, а захисниками адвокатами обвинуваченого не взято до уваги, що в силу ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого, зокрема, ст.1142 Кримінального кодексу України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З огляду на імперативну норму процесуального закону, місцевий суд вірно обрав єдиний безальтернативний запобіжний захід, який передбачений законодавцем за нормою, яка інкримінується обвинуваченому ОСОБА_11 .

Доводи сторони захистущодо відсутності належних доказів обґрунтування та доказування ризиків суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, зазначені обставини лише мають бути ймовірними та вірогідними. Факт наявності доказів, які просять захисники адвокати на підтвердження ризиків, нівелюють саме розуміння ризиків, та переводять їх у площину фактичних реалізованих обставин.

Посилання сторони захисту на наявність у обвинуваченого ОСОБА_11 вад здоров`я, зокрема, сахарного діабету та серцевої аритмії, як на обставини, через які запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має бути змінений, суд приймає до уваги, при цьому в матеріалах справи відсутні будь-які матеріали неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, жодна перелічена підстава не є обґрунтованою умовою для уникнення попереджувальних запобіжних заходів для особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки.

Також, апеляційний суд, враховуючи висновки ЄСПЛ, вважає за необхідне зазначити, що не дивлячись на те, що тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою, однак вона має суттєве значення для даного запобіжного заходу, а тому будь-які доводи з цього приводу, до уваги не приймаються, оскільки не мають законного підґрунтя.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин.

У справах «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Чеботарь проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення.

Суд, продовжуючи дію запобіжного заходу, на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2024 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_11 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді