Справа № 712/9887/24
Провадження № 1-КС/712/4100/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Черкаси

Слідчий суддя Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 , за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

слідчого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

підозрюваного ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соснівського районного суду м.Черкаси клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Черкаській області підполковника юстиції ОСОБА_4 , погоджене прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уроженця АДРЕСА_1 , освіта середньо-спеціальна, одружений, має неповнолітню дитину: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому, який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України у кримінальному провадженні №0000323 від 14.08.2024, -

ВСТАНОВИВ:

До Соснівського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Черкаській області підполковника юстиції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у кримінальному провадженні №0000323 від 14.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч ч.1 ст.114-1 КК.

В обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Юрківка Уманського району Черкаської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

19.08.2024 ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000323 від 14.08.2024 повідомлено про підозру та вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Обставинами, що дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, є фактичні дані, підтверджені зібраними у ході досудового розслідування речовими доказами і документи, відомостями, що містяться в протоколах слідчих дій, проведених у кримінальному провадженні, зокрема в:

протоколі огляду місця події від 14.08.2024;

протоколі огляду автомобіля від 14.08.2024;

показаннях потерпілого ОСОБА_8 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_9 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_10 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_11 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_12 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_11 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_13 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_14 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_15 від 14.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_16 від 15.08.2024;

показаннях свідка ОСОБА_17 від 14.08.2024;

протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_12 від 15.08.2024;

протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_17 від 15.08.2024;

протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_15 від 15.08.2024;

інших зібраних у кримінальному провадженні доказах і документах.

На теперішній час є необхідність у застосуванні до ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки існують достатні підстави вважати, що підозрюваний, знаходячись на волі:

- буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України);

- може вчинити інші злочини чи продовжити злочин, у якому підозрюється (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Зазначені ризики існують, оскільки ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років, раніше неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, не має постійного місця проживання та роботи.

Слідчим у клопотанні зазначено, що органом досудового розслідування, відповідно до п.4 ч. 1 ст. 184 КПК України, встановлено наявність обґрунтованих ризиків передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України і обставин, які підтверджують ці ризики, а також встановлено, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе запобігти переліченим ризикам, що не здатен забезпечити інший більш м`який запобіжний захід.

У судовому засіданні прокурор та слідчий клопотання підтримали та просили його задовольнити з підстав зазначених у клопотанні, зазначали, що підозрюваний неодноразово змінював місце мешкання, використовував засоби маскування, що збільшує зазначені ризики, наполягали на застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання, просив застосувати більш м`який запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання, зазначав, що у підозрюваного є постійне місце мешкання, він одружений, має малолітню дитину, просив застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши зміст та мотиви клопотання і додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.

Частиною 1 статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії передбачені частиною першою цієї статті.

У кримінальному провадженні № 0000323 від 14.08.2024 ОСОБА_6 19.08.2024 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, тобто у перешкоджанні законній діяльності військових формувань в особливий період.

У повідомленні про підозру ОСОБА_6 зазначено, що положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

У відповідності до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Пунктом 9 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» від 21.06.2018 № 2469-VIII (далі Закон «Про національну безпеку») визначено, що національна безпека України це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

У відповідності до п. 2 ст. 1 Закону «Про національну безпеку», воєнна безпека це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від воєнних загроз.

Згідно п.п. 44-45 рішення Ради національної безпеки та оборони України від 14.09.2020, основним завданням у сфері воєнної безпеки є розвиток потенціалу стримування. Безумовним пріоритетом є боєздатні Збройні Сили України, підготовлений і вмотивований військовий резерв та ефективна територіальна оборона, які у поєднанні зі спроможностями інших органів сектору безпеки і оборони здатні завдати таких неприйнятних для противника втрат на землі, у повітрі, на морі та у кіберпросторі, що унеможливить реалізацію його агресивних намірів. Держава врахує уроки гібридної агресії проти України, бойових дій на Близькому Сході у нових доктринальних підходах до забезпечення воєнної безпеки.

Пунктом 22 частини III Стратегії забезпечення державної безпеки, ухваленої рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 16.02.2002 (далі Стратегія) визначено, що державна політика у сфері державної безпеки спрямовується на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам державній безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних, диверсійних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що призводять до цих загроз та причин їх виникнення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-ХІІ (далі Закон) Збройні Сили України (далі ЗСУ) це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 № 661-IV, Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення. У системі Державної прикордонної служби України є також навчальні заклади, науково-дослідні установи, підрозділи спеціального призначення та органи забезпечення. Відповідно до ст. 2 цього ж закону, однією з функцій Державної прикордонної служби України є охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму. Відповідно до ст. 14 цього ж закону, до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України. Відповідно до ст. 19 цього ж закону, на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються обов`язки:

- припинення будь-яких спроб незаконної зміни проходження лінії державного кордону України;

- припинення у взаємодії із Збройними Силами України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, відповідними правоохоронними органами збройних та інших провокацій на державному кордоні України, у тому числі шляхом безпосереднього ведення бойових дій;

- участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту на державному кордоні України, міжнародного збройного конфлікту та відсічі збройній агресії проти України шляхом безпосереднього ведення бойових дій;

- участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України, протимінної діяльності, а також у заходах з відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України;

- участь у виконанні заходів територіальної оборони, а також заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану;

та інші.

Отже, з урахуванням зазначених положень законодавства, Державна прикордонна служба України є військовим формуванням.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі Закон «Про оборону України») військове формування створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Збройна агресія застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України вважається збройною агресією.

Статтею 4 Закону «Про оборону України» визначено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3542-XII (далі Закон «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») встановлено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цим же законом особливий період визначено як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 8 ст. 4 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

24.02.2022 президент російської федерації оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, після чого був відданий наказ на вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію України.

Після того, 24.02.2022 на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці збройних сил російської федерації шляхом збройної агресії, незаконно вторглись на територію України, перетнувши лінію державного кордону України, розташовану в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та шляхом застосування зброї здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, а також здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується до теперішнього часу та призводить до тяжких наслідків.

Указані дії супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено, і наразі він діє строком до 09.11.2024.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022, затвердженого Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, оголошено проведення загальної мобілізації.

Строк проведення загальної мобілізації продовжувався відповідними Указами Президента України, затвердженими відповідним законами, наразі продовжено з 12.08.2024 на 90 діб (відповідно до Указу Президента України від 23.07.2024 № 470/2024 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 23.07.2024 № 3892-ІХ).

Таким чином, особливий період на території України триває з 24.02.2022 по теперішній час.

ОСОБА_6 , будучи обізнаним про особливий період на території України, усвідомлюючи роль та значення Збройних Сил України у захисті держави та громадян від збройної агресії російської федерації, діючи з корисливих мотивів, за невстановлених обставин погодився на пропозицію невстановленої у ході слідства особи за грошову винагороду здійснити підпал автомобіля Збройних Сил України. З цією метою ОСОБА_6 підшукав автомобіль, який перебував у користуванні військовослужбовців ЗСУ, придбав та підготував горючу речовину, з метою маскування підготував одяг, зокрема, плащ-дощовик.

Так, 13.08.2024 ОСОБА_6 на автомобілі таксі приїхав з с. Поминик Уманського району Черкаської області до с. Маньківка Уманського району Черкаської області, де близько 18 години 30 хвилин вийшов біля магазину «Файно маркет» за адресою: АДРЕСА_2 . Близько 19 години 30 хвилин на території станції технічного обслуговування автомобілів (СТО) за адресою: АДРЕСА_3 , виявив автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Т5», зеленого кольору, р.н. НОМЕР_1 . Близько 21 години 10 хвилин, будучи вдягненим в плащ-дощовик з метою маскування своєї зовнішності ОСОБА_6 знову прибув до вказаної СТО. Дочекавшись моменту, в який, на його думку, він не буде ніким помічений, ОСОБА_6 , маючи на меті отримання грошової винагороди від невстановленої в ході досудового розслідування особи, близько 21 години 25 хвилин здійснив підпал автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Т5», зеленого кольору, р.н. НОМЕР_1 , після чого побіг в сторону парку с. Маньківка, прослідував до супермаркету «Фора», що знаходиться за адресою: Черкаська область, Уманський район, с. Маньківка, вул. Соборна, 12, звідки близько 21 години 40 хвилин автомобілем таксі відправився до с. Поминик.

Такими діями ОСОБА_6 спричинив пошкодження автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Т5», зеленого кольору, р.н. НОМЕР_1 , який перебував у користуванні військовослужбовця в/ч НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та використовувався у службовій діяльності, тобто вчинив перешкоджання законній діяльності військових формувань в особливий період.

Обґрунтованість підозри, повідомленої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 114-1 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження, долученими до клопотання та дослідженими в судовому засіданні: протоколом огляду місця події, протоколом огляду автомобіля, показаннями потерпілого, показаннями свідків, протоколами пред`явлення особи для впізнання, протоколом обшуку, іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами та документами.

При цьому надаючи оцінку обґрунтованості підозри, варто звернути увагу, що згідно практики Європейського суду з прав людини термін «обґрунтована підозра» у скоєнні кримінального правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому тлумачення поняття «обґрунтованості» залежить від усіх обставин справи (рішення від 22.10.1997р. у справі «Ердагоз проти Туреччини», № 21890/93, §51; рішення від 30.08.1990р. у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», серія A № 182, § 32).

Також слід зауважити, що слідчий суддя на етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою кримінального кодексу ця особа підлягає відповідальності.

Слідчий суддя вважає, що докази, надані органами досудового розслідування підтверджують наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у кримінальному провадженні за № 0000323 від 14.08.2024, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Сторона обвинувачення в обґрунтування клопотання посилалась на наявність ризиків, передбачених у ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: може переховуватись від органів досудового розслідування та суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України); може вчинити інші злочини чи продовжити злочин, у якому підозрюється (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Із системного аналізу змісту ч. 2 ст. 177 і п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК убачається, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу - щодо встановлення наявності заявлених стороною обвинувачення ризиків слідчий суддя керується стандартом переконання «достатні підстави».

Так, існування кожного, вказаного у ч. 1 ст. 177 КПК ризику, має підтверджуватися фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстрована (п. п. 85, 86 рішення ЄСПЛ від 30.01.2018 у справі «Макаренко проти України» /Makarenkov. Ukraine, заява №622/11).

Таким чином, ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Оцінюючи зазначені у клопотанні ризики, їх обґрунтування та надані на підтвердження цього докази, слідчим суддею враховано таке.

Існує ризик можливого переховування підозрюваного ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду. Про існування такого ризику свідчить суворість можливого покарання у випадку визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за вчинення якого може бути призначене покарання у виді реального позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, що саме по собі може бути підставою та мотивом змінити місце проживання з метою переховування від слідства та суду.

Крім того, про наявність ризику переховування підозрюваного та можливості вчинення іншого кримінального правопорушення свідчить наявність на розгляді суду обвинувального акта відносно ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Характер злочину, у якому підозрюється ОСОБА_6 , направленість дій на перешкоджання законній діяльності військових формувань в період воєнного стану носить особливу суспільну небезпеку. Вчинення зазначеного злочину з корисливою метою, із застосування приготовленої горючої суміші та маскування характеризує підозрюваного як особу, яка з великою імовірністю може ухилятися від виконання процесуальних обов`язків та може вчинити інший злочин або продовжити злочинну діяльність.

Таким чином, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, встановлено наявність обґрунтованих ризиків передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України і обставин, які підтверджують ці ризики, а також встановлено, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе запобігти переліченим ризикам, що не здатен забезпечити інший більш м`який запобіжний захід.

Розглядаючи заявлене клопотання, слідчий суддя відповідно до ст. 178 КПК України враховує, що підозрюваний притягається до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, одружений, має неповнолітню дитину, раніше не судимий, однак обвинувальний акт знаходиться на розгляді суду.

Таким чином, на підставі викладеного вище, для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні та заявленим у судовому засіданні, слідчий суддя вважає доведеним необхідність обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, оскільки, на його переконання, саме такий вид запобіжного заходу, забезпечить виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та надасть можливість органу досудового розслідування досягти завдань, передбачених ст. 2 КПК України.

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» через військову агресію рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Зазначений Указ затверджений прийнятим Верховною Радою України Законом України від 24.02.2022 № 2102?ІХ. У подальшому дія воєнного стану в Україні неодноразово продовжувалась, і наразі він діє строком до 09.11.2024.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України тримання під вартою.

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109 - 114-2, 258 - 258-6, 260, 261, 402 - 405, 407, 408, 429, 437 -442 Кримінального кодексу України.

З урахуванням характеру та тяжкості вчиненого злочину, встановлених ризиків та особи підозрюваного, вважаю, що запобіжний захід у вигляді застави не забезпечить належну поведінку підозрюваного та виконання ним процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим розмір застави не визначається.

Згідно з ст.197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою не може перевищувати шістдесят днів. Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Керуючись ст. 2, 7, 9, 12, 131, 132, 176-178, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 205, 309 КПК України, слідчий суддя.-

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ "Черкаський слідчий ізолятор" строком 59 днів, в межах строку досудового розслідування, а саме: з 20.08.2024 по 17.10.2024 включно, без визначення розміру застави.

Ухвала про застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Для утримання підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під вартою, останній підлягає направленню до Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор».

Копію ухвали про застосування запобіжного заходу вручити підозрюваному ОСОБА_6 , його захиснику, прокурору та слідчому негайно, після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 22.08.2024 року о 15 годині 00 хвилин.

Слідчий суддя ОСОБА_1