Провадження № 1-кп/591/403/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 квітня 2024 року Зарічний районний суд м.Суми в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження щодо обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Суми, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

13.11.2023 близько 17-20 год., у темну пору доби, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул.Прикордонна в напрямку вул.Харківська у м.Суми, знехтував безпекою дорожнього руху коли виникла небезпека для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу та допустив наїзд на велосипед «АИСТ» під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в попутному напрямку.

У наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження (середнього ступеня тяжкості, які могли викликати тривалий розлад здоров`я понад 21 день, у виді переломів лівої ключиці, лівого поперечного відростку поперекового хребця; а також - тяжкі, що викликали небезпечний для життя стан, і перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, у виді множинних подвійних непрямих переломів ребер з розривами плеври, багатоуламкових переломів обох лопаток, ушкодження обох легень з утворенням гемопневмотораксу), від яких 16.11.2023 року помер у реанімаційному відділенні КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня».

Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п.12.3 ПДР знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

В судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, пояснив, що дійсно у вказаний в обвинувальному акті день та час він рухався по вул.Прикордонна в напрямку вул.Харківська у м.Суми на зазначеному в обвинувальному акті технічно справному автомобілі та допустив наїзд на велосипед під керуванням ОСОБА_8 , що рухався у попутному напрямку. Дорога, по якій він рухався, йому добре відома. І хоча під час руху було темно, але зустрічного транспорту, який би міг засліпити його, не було і нічого йому не заважало побачити велосипедиста. Як він міг не побачити велосипедиста та як міг наїхати на нього - до цього часу не може збагнути. Відразу після наїзду він підійшов до велосипедиста, розмовляв з ним, викликав швидку. Потім цікавився станом потерпілого, спілкувався з його рідними, які через 3 дні повідомили, що ОСОБА_8 помер. Кошти, які рідні потерпілого витратили на лікування та поховання, він відшкодував (близько 50 тис. грн.). Шкодує про вчинене та цивільний позов про стягнення з нього на користь рідних загиблого коштів на відшкодування моральних збитків в сумі 300 тис. грн. він визнає повністю. Проте, на даний час він не має таких коштів, тому не має можливості відразу відшкодувати таку шкоду.

Оскільки пояснення обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи, то суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши, що учасники правильно розуміють зміст цих обставин, є добровільними у таких своїх позиціях, а також - роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 доведена в повному обсязі та його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України, оскільки він порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме: п.12.3 Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення його автомобіля з велосипедом під керуванням ОСОБА_8 , внаслідок чого останньому спричинено тілесні ушкодження, від яких останній помер.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Зокрема, суд враховує те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий необережний злочин.

До пом`якшуючих обставин слід віднести активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, яке виразилось у визнанні ОСОБА_7 : факту вчинення злочинних дій, своєї провини у вчиненому злочині, негативних наслідків злочину для потерпілих, жаль з приводу цього, яку він висловив потерпілим, відшкодуванні родині померлого завданих злочином матеріальних збитків.

Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Характеризуючи особу обвинуваченого слід зазначити, що ОСОБА_7 є не судимою особою, має родину, незадовільний стан здоров`я, є пенсіонером та особою, що має інвалідність ІІІ групи, за місцем фактичного проживання характеризується позитивно, на обліку в нарко- та псих- диспансерах не перебуває.

Враховуючи сукупність зазначених обставин, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити у виді позбавлення волі та не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Разом з цим, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, а саме те, що вчинений злочин відноситься до необережного, поведінку обвинуваченого, який відразу після події ДТП вживав заходи щодо виклику швидкої, а також у добровільному порядку допоміг родині загиблого із витратами на лікування та поховання, беручи до уваги особу винного, який є не судимою особою, яка має інвалідність, пенсіонер, на обліку в диспансерах не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання, наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих обставин, суд вважає можливим на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку.

Звільняючи обвинуваченого від реального відбування покарання, суд вважає за необхідне покласти на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК України, для контролю за його поведінкою в період іспитового строку.

При цьому, слід зазначити, що потерпіла в судовому засіданні наполягала на максимальній мірі покарання для обвинуваченого, але на обґрунтування такої своєї позиції не навела суду жодних підстав.

Слід зазначити, що з огляду на вимоги чинного законодавства позиція потерпілої щодо призначення обвинуваченому суворого покарання має своє значення, однак не є вирішальною та має враховуватися у сукупності зі всіма іншими обставинами кримінального провадження.

Так, статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

В даному випадку, суд вважає, що наведені вище дані про особу обвинуваченого та обставини впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування і у своїй сукупності дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом визначеного іспитового строку.

Таким чином, будь-яких вагомих обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що реальна форма відбування покарання у виді позбавлення волі, а, тим більше у максимальній передбаченій санкцією статті межі (на якій наполягала потерпіла), буде справедливою і виваженим заходом примусу не встановлено, у той час як досягти головної мети кримінального покарання (виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень) можливо шляхом застосування ст. 75, 76 КК.

Крім того, суд, призначаючи покарання із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, враховує і те, що ОСОБА_7 , перебуваючи в умовах ізоляції від суспільства, буде позбавлений можливості відшкодовувати потерпілій завдану моральну шкоду, заподіяння якої він не заперечував та заявленого розміру якої не оспорював.

Так, зокрема, у справі потерпілою ОСОБА_5 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_7 про стягнення з останнього на її користь моральних збитків, завданих злочином, на суму 300000,00 грн. Позов мотивований тим, що смерть батька сталась внаслідок ДТП та винних дій ОСОБА_7 , була повною несподіванкою для позивачки та викликала у неї емоційний стрес та страждання, порушивши її психічну та емоційну стійкість, а також - порушення сну, тривожність. Тому тепер вона потребує значного часу та додаткових зусиль для відновлення й організації звичайного способу життя, який було порушено внаслідок дій відповідача.

В судовому засіданні представник позивача вказаний позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач позов визнав в повному обсязі і, як зазначалось вище, має намір відшкодовувати всю заявлену потерпілою у позові суму, проте на даний час у нього відсутні кошти.

Вирішуючи питання позову, суд виходить з такого.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з послідуючими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо.

Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_5 є донькою загиблого ОСОБА_8 .

Тож, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, а також те, що втрата батька викликала у позивачки емоційний біль, значні моральні страждання та призводить до змін у її звичному способі життя.

Отже, суд вважає, що цивільний позов підлягає задоволенню і з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

Відповідно до ст.ст.100,174 КПК України необхідно скасувати накладений ухвалою слідчого судді арешт та вирішити долю речових доказів.

Згідно із ст.ст.118, 124 КПК України з ОСОБА_7 на користь держави необхідно стягнути судові витрати, пов`язані із залученням експертів у справі, на загальну суму 9522,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368,370 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за цим законом у виді 5 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Згідно зі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та відповідно до ст.76 КК України покласти на нього наступні обов`язки:

1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заподіяну злочином моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 9 522,40 грн.

Скасувати арешт з речових доказів, а їх долю вирішити таким чином:

-автомобіль «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , який передано на зберігання - ОСОБА_7 , після набрання вироком законної сили вважати повернутим його законному володільцю - ОСОБА_7 ;

-велосипед, що зберігається на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів за адресою: АДРЕСА_2 , - після набрання вироком законної сили повернути його законному володільцю - ОСОБА_5 ;

-зимову куртку, жилетку помаранчевого кольору, туфлі, які були передані під зберігальну розписку ОСОБА_5 - після набрання вироком законної сили вважати повернутим його законному володільцю - ОСОБА_5 ;

-оптичний диск після набрання вирком законної сили залишити зберігатись в матеріалах кримінального провадження №0004415.

Вирок суду може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м.Суми, а для засудженого - з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1