У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасника судового провадження:

захисника ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Трикрати Вознесенського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченого за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 02 червня 2024 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обвинувачений зазначає, що участь у розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою приймав прокурор ОСОБА_7 , який не входить до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Апелянт вважає, що прокурором не доведено існування ризиків, а також не доведено переконливих доводів щодо неможливості запобіганню ризиків, які можуть зашкодити виконанню ним процесуальних обов`язків.

У зв`язку з тим, що має постійне місце проживання, просить застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження №0000117 від 23.01.2021 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів без права внесення застави.

Суд першої інстанції зазначив, що на наявність ризику того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, свідчить те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти життя людини, під час невідбутої частини покарання за вчинення попереднього вбивства, у разі визнання винуватим йому загрожує покарання у виді довічного позбавлення волі.

Окрім того, обвинувачений, всіляко уникаючи встановлення дійсних обставин справи, намагається у будь-який спосіб добитися свого звільнення з-під варти до ухвалення рішення по суті обвинувачення, вживає усіх заходів щодо переховування від суду.

Суд першої інстанції зазначив, що є високий ступінь ризику того, що обвинувачений може вчинити новий злочин.

Ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків підтверджується поясненнями потерпілої ОСОБА_8 , яка підтвердила, що незважаючи на те, що ОСОБА_6 тривалий час перебуває під вартою, вона побоюється помсти з його боку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зміни застосованого щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу, а належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо забезпечити лише шляхом продовження строку тримання під вартою.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 про дату та час розгляду повідомлений належним чином, клопотання про апеляційний розгляд за його участі до суду не надіслав.

Прокурор надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, що не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд дійшов висновків про таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Частиною 4 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Центральному районному суді м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження №0000117 від 23.01.2021 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

23.01.2021 в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_6 було затримано. 25.01.2021 ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався судом, востаннє ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.02.2024 до 15.04.2024 включно.

До Центрального районного суду м. Миколаєва прокурором подано клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , в обґрунтування якого зазначено, що ризики, які існували на момент обрання запобіжного заходу обвинуваченому, залишаються та можуть зашкодити виконанню процесуальних обов`язків.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою, ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_6 умисного особливо тяжкого злочину проти життя особи, його характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливого строку покарання, який може бути йому призначений у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі), суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, враховуючи те, що остаточне рішення по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_6 не прийнято, на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває та потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що побоюється помсти з боку обвинуваченого, колегія суддів вважає, що в даному випадку існує ризик можливого впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків у зазначеному кримінальному провадженні.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є достатні підстави вважати доведеним існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ОСОБА_6 інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме, умисного вбивства, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу.

ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, зможе вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він обвинувачується у вчиненні умисного вбивства, вчиненого у період невідбутої частини покарання за попереднє вбивство.

Окрім того, доводи апелянта про відсутність повноважень прокурора ОСОБА_7 у розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою є неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до постанови першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва про зміну групи прокурорів від 17.01.2023 повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000117 покладено на групу прокурорів у складі прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, судом першої інстанції прийняте законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені судом обставини.

Враховуючи викладене у всій сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3