ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1834/24 Справа № 185/5162/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001602, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлограда Дніпропетровської області, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого за наступних обставин.

13 червня 2016 року приблизно о 03.20 год. ОСОБА_9 разом із малознайомим ОСОБА_10 , з яким напередодні познайомилася, перебувала на ділянці місцевості, розташованій на березі річки Вовча по АДРЕСА_2 , де спільно із останнім вживали спиртні напої. Під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_9 зателефонувала своєму співмешканцю ОСОБА_7 , з яким перебувала у сварці, та повідомила останньому про своє місце знаходження, попросила її забрати.

Далі, 13 червня 2016 року ОСОБА_7 на своєму автомобілі марки «ВАЗ 2106», державний знак НОМЕР_1 , о 04.00 год. прибув до вказаної йому ділянки місцевості, де побачив свою співмешканку ОСОБА_9 у компанії раніше не знайомого йому чоловіка ОСОБА_10 . ОСОБА_9 повідомила ОСОБА_7 , що ОСОБА_10 схиляв її до інтимних стосунків. В цей час у ОСОБА_7 на ґрунті ревнощів раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, який виник на ґрунті ревнощів, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , переслідуючи мету на заподіяння шкоди здоров`ю останньому, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх злочинних дій, але не бажаючи від них відмовлятись, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , взяв в автомобілі невстановлений в ході досудового розслідування металевий предмет, який утримував у правій руці, підійшов до ОСОБА_10 , та стоячи поряд з останнім умисно наніс три удари ОСОБА_10 металевим предметом в область голови: в скроневу зону ліворуч, лобну частину голови ліворуч та в область щелепи зліва. ОСОБА_10 , бажаючи захиститися від нанесення йому в подальшому ударів металевим предметом, почав закривати голову піднятими руками, але ОСОБА_7 , продовжуючи діяти умисно, наніс ОСОБА_10 один удар металевим предметом по кісті лівої руки. В свою чергу ОСОБА_10 , діючи в межах самозахисту, обороняючись, з метою припинення протиправних дій ОСОБА_7 , накинувся на останнього та вибив у нього з руки ОСОБА_7 металевий предмет, після чого між ними виникла обопільна бійка, в ході якої ОСОБА_10 і ОСОБА_7 наносили удари один одному кулаками рук по голові та тулубу.

Своїми злочинними умисними діями ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми з переломом лобної кістки та нижньої щелепи зліва, забою головного мозку 1 ступеню, забійних ран лобної області зліва та тім`яно-потиличної області зліва, а також саден та синців правого плеча та шиї.

Відкрита черепно-мозкова травма з переломом лобної кістки та нижньої щелепи зліва, забій головного мозку 1 ступеню за ознакою небезпеки для життя відносяться до ступеня тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення покарання. Призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, а також те, що останній розкаявся, відшкодував після оголошення вироку шкоду потерпілому, з моменту скоєння правопорушення поведінка його нарікань не мала. Звертає увагу, що обвинувачений одружений, має на вихованні малолітню дитину, працює на підземних роботах на шахті.

Також на оскаржуваний вирок суду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу, однак до початку судового розгляду у відповідності до ч. 1 ст. 403 КПК України подав заяву про відмову від апеляційної скарги, яка у відповідності до ст. 403 КПК України була прийнята судом.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив вирок суду залишити без зміни.

Захисник ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, обвинувачений не заперечував проти розгляду справи за її відсутності.

Потерпілий ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що не заперечує проти призначення ОСОБА_7 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Представник потерпілого ОСОБА_11 у судове засідання не з`явився був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, оскільки договір про надання правової допомоги між ним та потерпілим розірвано.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити на таких підставах.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, слід зазначити наступне.

За змістом ст.ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини його вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, за місцем проживання характеризується позитивно, відсутність обставин, що помякшують та обтяжують покарання обвинуваченому.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, однак з урахуванням особи обвинуваченого та обставин кримінального правопорушення покарання може бути призначено у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, що потягло призначення занадто суворого покарання, є обґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Однак суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_7 та не врахував думку потерпілого ОСОБА_10 .

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його вік, дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий та має стійкі соціальні зв`язки, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким характеризується з позитивної сторони.

З 06 лютого 2023 року по теперішній час ОСОБА_7 працює на дільниці конвеєрного транспорту №1 у якості гірника на допоміжних роботах у шахтах, де зарекомендував себе виключно з позитивного боку.

Крім того, суд першої інстанції взагалі не враховано, що ОСОБА_7 одружений та має на утриманні дружину ОСОБА_12 , яка наразі перебуває на обліку у КНП Павлоградська міська лікарня №1 ПМР з приводу вагітності, а також доньку дружини ОСОБА_13 , 2014 року народження.

Також, відповідно до заяви потерпілого ОСОБА_10 останній не заперечує проти призначення ОСОБА_7 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. При цьому відповідно до матеріалів провадження потерпілий не має до ОСОБА_7 жодних претензій.

Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який під час апеляційного перегляду повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини справи та дані про особу ОСОБА_7 вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого. Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 в даному випадку буде визначений апеляційним судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначення ОСОБА_7 покарання.

Інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обгрунтоване рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4