УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув в судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0000142 апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2024 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Березівка Сюмсінського району Республіки Удмуртія РФ, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06.04.2024 року,

Учасники судового провадження:

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження йому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 06.04.2024 року.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою що підлягає скасуванню.

Апелянт вказує на те, що клопотання прокурора не містить доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не доведено й того, що вказані ризики не зменшились, або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. При цьому, майже всі докази дослідженні в ході судового розгляду, а допитані свідки надали виправдувальні показання, що свідчить про зменшення ризиків.

Обвинувачений звертає увагу на те, що він має незадовільний стан здоров`я, потребує операції та лікування, що унеможливлює подальше його утримання під вартою.

Апелянт вважає, що судом не розглянута можливість застосування інших, альтернативних запобіжних заходів.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України та надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, в умовах воєнного стану.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за призовом під час мобілізації на посаді гідроакустика відділення технічних засобів розвідки військової частини НОМЕР_1 -А, у невстановлений період часу, однак не пізніше 22.12.2022 р., діючи з ідеологічних мотивів, а також непогодження з політикою представників української державної влади щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України, діючи умисно, з метою надання допомоги представникам іноземної держави (РФ) в проведенні підривної діяльності проти України, вступив у злочинну змову з представником іноземної держави РФ, якому при невстановлених досудовим розслідуванням обставин надав згоду на конфіденційну співпрацю та виявив готовність у наданні допомоги йому, як представнику іноземної держави у проведенні підривної діяльності проти України, в результаті чого: 25.01.2023 р. попередив військові підрозділи РФ, на півострові Кінбурська коса про дотримання посилених заходів безпеки та маскування; 01.02.2023 р. надіслав фото та відео повідомлення про пристрій спостереження, який використовується збройними силами України; 06.02.2023 надіслав інформацію про місце розташування підрозділів Збройних Сил України, якими скеровано 2 ракети по позиціям збройних сил РФ; 21.02.2023 р. за завданням представників іноземної держави, надіслав інформацію, щодо перебування Збройних Сил України, у відповідному місці в м. Очакові; 21.02.2023 р. надіслав представнику іноземної держави (РФ) інформацію, в якій зазначив про корегування ворожих артилерійських обстрілів по позиціям місця розташування свого підрозділу.

У судовому засіданні прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, те, що ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень або продовження кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується не зменшились, суд дійшов висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження №0000142 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилався на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 суд, пославшись на відомості що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що заявлені раніше ризики не зменшилися, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України, відносить до категорії особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованих злочинах, обвинувачений може, переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги про те, що ризики, на які вказує суд в оскаржуваному рішенні, не підтверджені, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд, враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за яке може бути призначено безальтернативне покарання у виді позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна. У зв`язку з чим тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а тому вказаний ризик переховування обвинуваченого є значним.

Крім того, ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, обвинувачується у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, в умовах воєнного стану.

Апеляційний суд звертає увагу на особливості відповідальності за кримінально карані посягання у сфері охорони основ національної безпеки, забезпечення захисту життя, здоров`я, прав і свобод людини в умовах воєнного стану та необхідність застосування заходів забезпечення кримінального провадження у суворій відповідності до вимог КПК з метою забезпечення ефективності кримінального провадження, оперативного припинення злочинної діяльності.

Коли особа обвинувачується у вчиненні дій, спрямованих на підрив основ національної безпеки України, використовуючи для цього найбільш несприятливий для суспільства час, тяжкі обставини та умови, в яких опинилося суспільство, це свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки такого злочину, який вчиняється в умовах воєнного стану.

Враховуючи встановлені досудовим розслідуванням обставин кримінального правопорушення, суд обґрунтовано встановив ризик можливого продовження обвинуваченим злочинної діяльності в разі перебування на свободі.

При цьому, всупереч доводам апелянта, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, а така можливість в даному кримінальному провадженні, з огляду на характер злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , об`єктивно та беззаперечно, існує.

За таких обставин, судом було обґрунтовано продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 , винятковий запобіжний захід, оскільки тільки тримання його під вартою зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи апелянта відносно того, що він має незадовільний стан здоров`я, потребує операції та лікування, що унеможливлює подальше його утримання під вартою, також не є слушними, оскільки наведені підстави не є достатніми для заміни обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього в СІЗО створюється медична частина, яка є її структурним підрозділом.

Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим. Вона включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

В матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_5 не може отримувати належне лікування в умовах утримання в СІЗО, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку. Таких медичних документів не надано і апеляційному суду.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2024 року, щодо ОСОБА_5 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: