У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000412, за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Довжки Славутського району Хмельницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 407 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2023 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, та покладено обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати в частині звільнення від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 2617-VIII від 22.11.2018) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що призначаючи покарання, суд першої інстанції формально врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який є тяжким, відомості про особу обвинуваченого, який будучи військовослужбовцем, не зважаючи на введення в Україні воєнного стану, не повернувся у військову частину та впродовж тривалого часу свій конституційний обов`язок не виконує.

Звертає увагу, що суд належним чином не надав оцінку тому, що в умовах введеного в державі воєнного стану, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо дисциплінованими та мати високу моральну та патріотичну свідомість, призначення ОСОБА_7 покарання зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, сприятиме поширенню вчинення злочинів, пов`язаних із самовільним залишенням військової частини або місця служби, іншими військовослужбовцями. Окрім того, не враховано, що обвинувачений хоча і мав намір продовжити військову службу, усвідомлюючи протиправність та помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи 03.02.2022 прибув до першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, проте у військову частину так і не повернувся, незважаючи на введений воєнний стан у державі.

Апелянт вважає, що звільнення від відбування покарання з випробуванням обвинуваченого є недоцільним, не сприятиме його перевихованню та не запобігатиме вчиненню ним нових злочинів.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

01 жовтня 2021 року о 05:30 год ОСОБА_7 , військовослужбовець військової служби за контрактом, умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив місце служби на посаді механіка-водія-хіміка взводу радіаційної, хімічної, біологічної розвідки роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалася на 235 Міжвидовому військовому полігоні (Миколаївський район, Миколаївська область) та до 03 лютого 2022 року перебував поза її межами та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), як самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Позиції учасників судового провадження.

Прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 вважали вирок законним та обґрунтованим, просили залишити вирок без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, апелянтом не оспорюються. Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 407 КК України, то воно призначено відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України. Вирок в цій частині прокурором не оскаржується, оскільки судом першої інстанції призначено за видом та розміром таке покарання, яке і просить апелянт.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням дотримано.

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів.

Достатньо враховано дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, брав участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, раніше не судимий.

Витяг з послужного списку вказує, що ОСОБА_7 призваний на військову службу у ЗСУ ще з червня 2015 року. У 2019-2020 роках проходив військову службу у АДРЕСА_2 .

Окрім того, під час апеляційного розгляду обвинуваченим було долучено характеристику Довжківської громади Хмельницької області, де він на даний час проживає та доглядає за своїм батьком, 1937 року народження. Згідно наданої характеристики, ОСОБА_7 характеризується позитивно, має схвальні відгуки, скромно поводиться у побуті, врівноважений та стриманий, щирий та доброзичливий, підтримує дружні стосунки з жителями громади, правил громадського порядку не порушує.

Відповідно досудової доповіді органу пробації, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 оцінюється як середній.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції обгрунтовано визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире каяття висловлено обвинуваченим також при апеляційному розгляді та висловлено бажання проходити військову службу у лавах ЗСУ.

Про активне сприяння розкриттю злочину свідчить те обставина, що обвинувачений добровільно, з власної ініціативи 03.02.2022 прибув до першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, про що зазначив апелянт.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції достатньо врахував обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, особу обвинуваченого, та дійшов обгрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.

Отже, рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є вмотивованим.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_7 самовільно залишив військову частину у період з 01.10.2021 та до 03.02.2022. Ці дії вчинено в умовах особливого періоду, а не у умовах воєнного стану, як зазначив прокурор в апеляційній скарзі.

Враховуючи виключно позитивні дані про особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, а також бажання обвинуваченого і надалі проходити службу у лавах ЗСУ, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

На переконання колегії суддів, призначене покарання з подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин у кримінальному провадженні у їх сукупності та таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таке покарання відповідатиме цілям та загальним засадам призначення покарання.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з врахування даних про особу винного, обставин та ступеню тяжкості вчиненого злочину.

За такого, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3