Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2206/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/572/24
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали судового провадження №935/2206/19 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 29.04.2024,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 27.06.2024 включно.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 або інший альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. При цьому, зазначає, що сторона обвинувачення жодним чином не підтверджує ті ризики на які вона посилається, як на підстави продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Наголошує, що прокурор повинен довести перед судом наявність обґрунтованої підозри та ризиків, разом з тим, прокурор не довів, як наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 , так і існування відповідних процесуальних ризиків (не підтверджено належними та допустимими доказами, прокурор посилається на документи, які ще слугували підставою для затримання обвинуваченого в порядку ст.208 КПК України). Крім того, наголошує, що тяжкість злочину не є вагомою підставою для тримання особи під вартою. Звертає увагу на те, що до моменту затримання та поміщення в ДУ «Житомирська виправна колонія №8», обвинувачений ОСОБА_10 проживав за адресою: АДРЕСА_2 , має стійкі соціальні зв`язки, він одружений і має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав у повноцінній сім`ї (цивільний шлюб), був головним годувальником в родині, а застосований до нього найсуворіший запобіжний захід позбавив його родину засобів існування. Звертає увагу, в Україні почалася повномасштабна війна, яка вплинула і на родину ОСОБА_10 , адже дружині ОСОБА_10 потрібно в такий складний час самій виховувати малолітнього сина і заробляти кошти на виживання. Наголошує, що нею, захисником обвинуваченого ОСОБА_10 , до Європейського суду з прав людини було скеровано заяву по факту надмірного утримання ОСОБА_10 під вартою, яку було визнано прийнятною, присвоєно номер НОМЕР_1 . Варто також зауважити, що у разі зміни обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, останній може бути працевлаштований у Селянському фермерському господарстві « ОСОБА_12 », що дасть змогу останньому заробляти. Вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_10 можливо застосувати домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , власник якого надав згоду на проживання ОСОБА_10 за вище зазначеною адресою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №935/2206/21, в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000155 від 16.05.2019 року відносно ОСОБА_13 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_14 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, п.12, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, та ОСОБА_10 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263 КК України.

29.04.2024 в ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, в судовому засіданні Коростишівським районним судом Житомирської області, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 (т.5 а.п.175-177).

Як вважає апеляційний суд, вище зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Сторона захисту (обвинувачений та його захисник, т.5 а.п.179) була відповідно ознайомлена з цим клопотанням, безпосередньо в судовому засіданні заперечувала про задоволення цього клопотання, просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, наводивши відповідні доводи на спростування позиції прокурора, тощо. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

Вирішуючи клопотання прокурора (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження), суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, під час розгляду клопотання прокурора, судом першої інстанції належно проаналізовані доводи сторони захисту викладені, безпосередньо, в судовому про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, цим доводам дана відповідна оцінка та належний аналіз.

В свою чергу, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Твердження сторони захисту про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Апеляційний суд вважає наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою належним чином обґрунтованими та вмотивованими, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання (призначеного в разі визнання його винуватим), передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

При цьому, у відповідності до матеріалів провадження №935/2206/19, ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, зокрема, у вчинені особливо тяжкого кримінального правопорушення п.12 ч.2 ст.115 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Крім того, обвинувачений проживає за межами Житомирської області, зареєстрований на території АР Крим, тим самим має можливість залишити підконтрольну Україні територію, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та суду.

Слід взяти до уваги і те, що останній перед затриманням намагався втекти від поліції на мотоциклі, який згідно версії обвинувачення використовувався під час вчинення злочину, як і факт порушення обвинуваченим ОСОБА_10 умов перебування в місцях попереднього ув`язнення, а саме в останнього вилучено мобільний телефон, який він зберігав в умовах СІЗО ДУ «ЖУВП №8», який міг використовуватись для перешкоджання кримінальному провадженню.

Наведені вище обставини (факти) дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, як і високий рівень вчинення останнім інших кримінальних правопорушень, які на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшились та продовжують існувати.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу (беззаперечну високу ступінь суспільної небезпеки останнього), який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а саме протиправного позбавлення життя людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інші правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

В даному випадку, характеризуючі особу ОСОБА_10 дані, зокрема те, що останній не судимий, не працює, має на утриманні малолітню дитину, місце реєстрації, достатньо не нівелюють встановленні процесуальні ризики.

При цьому, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Апеляційне посилання сторони захисту щодо відсутності відповідних доказів при застосуванні до нього судом першої інстанції найсуворішої міри запобіжного заходу, є безпідставними. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Апеляційний суд зазначає, що хоча апеляційні посилання захисника на рішення Європейського суду з прав людини за заявою №20654/23 про надмірне утримання ОСОБА_10 під вартою є слушними, однак з врахуванням стадії судового розгляду (завершення дослідження доказів) та вище наведених фактів, зазначене не може бути безумовною підставою для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, як і визначення іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, та відповідного звільнення ОСОБА_10 з-під варти на даний час.

В свою чергу, гарантії обвинуваченого (в суді апеляційної інстанції) дотримуватись належної процесуальної поведінки при зміні запобіжного заходу, як і можливість працевлаштування, згода відповідного власника житла на проживання обвинуваченого, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання останнім відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу та також не є підставою для зміни запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 .

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 29.04.2024, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 27.06.2024 включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: