ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1868/24 Справа № 174/255/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , подану у інтересах ОСОБА_8 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року про зміну запобіжного заходу у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.3 ст.307, ч.2 ст.310 КК України ОСОБА_8 строком на шістдесят днів, тобто до 01 липня 2024 року, без можливості внесення застави,

встановила:

В провадженні П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження № 0000202 від 11 вересня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.310 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_8 з травня по червень 2023 року висадив у відкритий ґрунт на земельних ділянках поблизу АДРЕСА_1 невстановлену кількість рослин роду конопель. В подальшому, ОСОБА_8 зірвав невстановлену кількість конопель та залишив для висушування на вищевказаних земельних ділянках. Після чого, у вересні 2023 року ОСОБА_8 зібрав раніше зірвані рослини конопель та перевіз їх у невстановленому транспортному засобі до належного йому гаражу № НОМЕР_1 в ГК « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де виготовив небезпечний наркотичний засіб - канабіс.

Крім того, в цей же час ОСОБА_8 неодноразово здійснював придбання насіння рослин роду коноплі у невстановленій органами досудового розслідування кількості, однак не менше 275 штук за першим епізодом, 955 штук за другим епізодом, 4350 штук за третім епізодом, 104 штуки за четвертим епізодом та посів у відкритий ґрунт на земельних ділянках поблизу сіл Яковлівка, Дмитрівка, Саївка, Посуньки, Кам`янського району Дніпропетровської області.

Умисні дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.3 ст.307 КК України - незаконне виготовлення, придбання, зберігання та перевезення з метою збуту наркотичних засобів в особливо великих розмірах та ч.2 ст.310 КК України - незаконний посів конопель у кількості п`ятдесят і більше рослин.

13.09.2023 року ухвалою слідчого судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області відносно підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з можливістю внесення застави у розмірі 429 440 грн. з покладанням на останнього на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків: прибувати за кожною вимогою слідчого; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання.

02.10.2023 року ОСОБА_8 звільнений з-під варти під заставу та вибув за адресою: АДРЕСА_3 (мешкає).

28.02.2024 року співробітниками відділення поліції № 4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області було здійснено виїзд за адресою фактичного місця проживання підозрюваного ОСОБА_8 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 з метою вручення повісток з повідомленням щодо необхідності прибути до відділення поліції № 4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області 01.03.2024, 02.03.2024 та 03.03.2024 для вручення прокурором обвинувального акту у кримінальному провадженні. В ході бесіди підозрюваний ОСОБА_8 двері не відчинив та до співробітників з приміщення квартири не вийшов, з даного приводу ставив запитання та відповідав через зачинені двері, в тому числі паралельно зв`язуючись зі слів останнього із захисником, від отримання повісток про виклик категорично відмовився, однак останнього в ході бесіди було повідомлення щодо необхідності явки у вказані дати. Дану подію зафіксовано на нагрудну бодікамеру.

01.03.2024 року було здійснено виїзд за місцем мешкання підозрюваного ОСОБА_8 , з метою вручення обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, однак за місцем проживання ОСОБА_8 був відсутній.

02.03.2024 повторно здійснено виїзд за місцем мешкання підозрюваного ОСОБА_8 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 прокурором Вільногірського відділу Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 з метою вручення обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, однак підозрюваного ОСОБА_8 за вказаною адресою встановлено не було, двері ніхто не відчинив, що також було зафіксовано на цифрову відеокамеру.

Оскільки ОСОБА_8 переховувався від органів досудового розслідування, постановою слідчого від 02.03.2024 року провадження у справі було зупинено, підозрюваного оголошено в розшук. Проведеними оперативно-розшуковими заходами, згодом було встановлено місце перебування підозрюваного.

Під час судового засідання ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та змінено запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.3 ст.307, ч.2 ст.310 КК України ОСОБА_8 строком на шістдесят днів, тобто до 01 липня 2024 року, без можливості внесення застави.

Суд мотивував свої висновки тим, що прокурором у судовому засіданні доведено наявність ризиків, які існують та які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені частиною першою статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: пункти 1, 4, 5 вказаної статті, тобто можливості обвинуваченого переховуватись від органів досудового розслідування, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Прокурором також доведено, що в даному кримінальному провадженні, враховуючи конкретні його обставини, неможливим є застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання тим ризикам, існування яких доведено в судовому засіданні.

На думку суду, залишення до обвинуваченого чинного запобіжного заходу у вигляді застави, не зможе запобігти встановленим в ході розгляду клопотання ризикам та не сприятиме на даному етапі судового розгляду кримінального провадження.

Крім того, судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підставу не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, відповідно до доводів якої просить ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року скасувати.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник зазначає, що при розгляді поданого прокурором клопотання судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду, що призвело до порушення вимог КПК України.

Так,всупереч вимогам статей 184, 200 КПК України клопотання про зміну запобіжного заходу було подано прокурором безпосередньо у судовому засіданні, без надання відповідних копій з додатками як обвинуваченому, так і його захиснику. Сторона захисту наголошувала на порушенні прав обвинуваченого у судовому засіданні та клопотала про надання часу на ознайомлення з поданим прокурором клопотанням, однак судом було відмовлено у задоволенні такого клопотання, жодним чином не обґрунтувавши свою відмову.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_8 є особою літнього віку (72 роки), має чисельні хвороби, дуже поганий зір та без участі захисників боїться підписувати будь які документи, оскільки слідчим не довіряє.

Сторона захисту підтверджує факт прибуття невідомих осіб, які представились слідчими, 28.02.2024 року за адресою місця перебування ОСОБА_8 .. Не маючи змоги впевнитись у тому хто ці особи, останній попрохав направити усі документи через Укрпошту. В подальшому, 29.02.2024 року, ОСОБА_8 вдома погано себе почував та викликав швидку допомогу, у зв`язку з чим, 01.03.2024 року його було госпіталізовано до лікарні,д е він перебував 06.03.2024 року. Госпіталізувавшись до лікарні ОСОБА_8 зателефонував слідчому та адвокату і повідомив про своє місцезнаходження. Слідчий повідомив ОСОБА_8 про необхідність направлення на адресу слідчого органу письмової заяви, що і було виконано ОСОБА_8 04.03.2024 року, одразу після того, як його стан покращився. Крім того, 06.03.2024 року прокурор разом із слідчим прибули до лікарні, де перебував ОСОБА_8 та вручили йому обвинувальний акт, що беззаперечно вказує на обізнаність слідчого про знаходження ОСОБА_8 у лікарні.

Захисник також наголошує, що клопотання про зміну запобіжного заходу подано прокурором після 12.11.2023 року, тобто поза межами строку досудового розслідування справи, що є вочевидь незаконним. Звертає увагу, що матеріали справи не містять постанову прокурора про продовження строку досудового розслідування до 3-х місяців. А ознайомлення із матеріалами досудового розслідування фактично відбулось лише з 09.01.2024 року по 01.03.2024 року, тобто поза межами строку досудового розслідування.

Під час апеляційного перегляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі, просили про скасування ухвали суду першої інстанції;

- прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Частинами 1, 2 ст. 331 КПК України встановлено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Як вбачається з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, переглядаючи ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року колегія суддів не перевіряє обставини, які стали підставою для звернення судом в дохід держави застави в розмірі 429 440 (чотириста двадцять дев`ять тисяч чотириста сорок) гривень, внесеної як заставу за обвинуваченого ОСОБА_8 у межах даного кримінального провадження, оскільки ухвала суду про звернення в дохід держави частини внесеної за обвинуваченого застави є судовим рішенням, можливість оскарження якого в апеляційному порядку кримінальним процесуальним законом не передбачена.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, серед іншого, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення.

При цьому, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), стандарт доказування «обґрунтована підозра» вважається досягнутим, якщо фактів та інформації достатньо, аби переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення ЄСПЛ «Фокс, Кембел і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Як вже було встановлено, заходи забезпечення кримінального провадження під час судового провадження застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених розділом IV КПК України (судове провадження у першій інстанції). Одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Водночас слід зауважити, що під час судового провадження у суді першої інстанції застосовується стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Так, ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише у тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Однак, висновку про доведеність або недоведеність винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення суд доходить лише за результатом розгляду обвинувачення по суті. Відтак, на даній стадії суд не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення наявності чи відсутності вини особи у вчиненні злочину. Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості (рішення ЄСПЛ у справах «Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88 та «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).

За таких обставин можна дійти висновку, що розглядаючи клопотання про зміну запобіжного заходу під час судового провадження суд не встановлює наявність чи відсутність обґрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, оскільки такий стандарт доказування не застосовується на даній стадії провадження.

Більше того, докази на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень надаються стороною обвинувачення до суду та, відповідно, оцінюються судом лише на стадії дослідження доказів, що також позбавляє суд навіть теоретичної можливості встановити обґрунтованість підозри на даній стадії провадження.

Вирішуючи питання щодо наявності у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження (наявність або відсутність спроб ухилятися від правоохоронних органів чи суду).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що стороною обвинувачення у судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_8 може переховуватися від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, слідчий суддя встановив, що такі доводи є обґрунтованими, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, в тому числі про його сімейний та майновий стан, стан здоров`я, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Як вбачається з матеріалів оскарженої ухвали, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307 та ч.2 ст.310 КК України. Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 307 КК України є особливо тяжким правопорушенням, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

Згідно із позицією Європейського суду з прав людини, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Колегія суддів погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження продовження існування ризику переховування, апеляційний суд враховує, ведення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням інших більш м`яких запобіжних заходів.

На думку колегії суддів, реальна можливість вільної зміни ОСОБА_8 свого місця перебування підвищує ймовірність його переховування від суду, а у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність такого ризику. Наведені вище обставини дають достатні підстави для висновку про існування ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_8 з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Також, колегія суддів вважає правильним висновок суду про існування ризику перешкоджання ОСОБА_8 кримінальному провадженню іншим чином, зокрема, шляхом неприбуття за викликом до суду, оскільки, як було встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 двері не відчинив та до співробітників з приміщення квартири не виходив, в інший день за місцем проживання ОСОБА_8 був відсутній, що свідчить про переховування останнього від органів досудового розслідування, на підставі чого обвинуваченого оголошено в розшук.

Відтак, колегія суддів погоджується, що така поведінка обвинуваченого є перешкоджанням кримінальному провадженню, оскільки унеможливлює здійснення судового розгляду та призводить до невиправданого затягування судового провадження.

Зазначені обставини дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений й в подальшому може без поважних причин вчиняти подібні дії, що неодмінно буде перешкоджати судовому розгляду з огляду на обов`язкову участь обвинуваченого у його проведенні.

У судовому засіданні також доведено наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого вчинити нове кримінальне правопорушення, або продовжити вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки останній не має постійного джерела доходу та ним було вчинено кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Відтак, приймаючи до уваги вищенаведені ризики, які суд визнав обґрунтованими, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , колегія суддів доходить висновку, що зазначені обставини виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів погоджується, що застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів враховує вимоги п.п. 3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд також враховує той факт, що вчинене кримінальне правопорушення має високий ступінь суспільної небезпеки, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Надані із клопотанням про зміну запобіжного заходу матеріали доводять наявність правових підстав для зміни застосованого стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси обвинуваченого з метою забезпечення кримінального провадження.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу, зазначені адвокатом у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог Кримінального процесуального кодексу України, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак вважає постановлене рішення законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для його скасування.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року, якою змінено запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.3 ст.307, ч.2 ст.310 КК України ОСОБА_8 строком на шістдесят днів, тобто до 01 липня 2024 року, без можливості внесення застави - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4