Провадження №1-кп/638/910/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого Максим ОСОБА_8 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001750 від 29 серпня 2023 року стосовно:

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Борівське Шевченківського району Харківської області, українець, громадянин України, раніше не судимого, одруженого, з середньою спеціальною освітою, на момент події кримінального правопорушення проходив військову службу за контрактом на посаді старшого стрільця 1 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 ЗСУ, військове звання « Старший солдат», зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 інвалідності, хронічні захворювання спростовує,

у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України,-

встановив:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 317 від 28.12.2021 військовослужбовця військової служби за контрактом старшого солдата ОСОБА_9 , призначено на посаду старшого стрільця 1 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України 24.02.2022 (№ 2102-ІХ), відповідно до пункту № 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» по всій території України введено військовий стан, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, який у подальшому продовжено Указом Президента України № 451/2023 від 26.07.2023 з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець зобов`язаний, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За ст. 29 Статуту внутрішньої служби за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Як вбачається з ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, За своїми військовими званнями начальниками є: полковники, генерал-майори, генерал-лейтенанти, - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерал-полковники, адмірали, генерали армії України - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.

Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.

Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Однак, незважаючи на вищевказані норми законодавства, старший солдат ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 09 листопада 2022 року командиром 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України капітаном ОСОБА_10 , на підставі бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України № 11 від 08.11.2022 у місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , доведено до особового складу 2 мотопіхотної роти у складі 17 військовослужбовців бойовий наказ розпочати наступальні (ударно-пошукові) дії у напрямку …., оволодіти …., чим блокувати населений пункт …., з західного напрямку та не допустити проведення противником контратаки з напрямку …. З виходом на рубіж провести інженерні роботи першої черги, тобто військовослужбовці повинні були виконати наказ з оборони та ударно-пошукових дій в районі відповідальності 2 мотопіхотної роти.

Будучи невдоволений наказом старший солдат ОСОБА_9 , військовослужбовець військової служби за контрактом, старший стрілець 1 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти вч НОМЕР_1 діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати вищевказаний бойовий наказ, чим підірвав боєготовність та боєздатність 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_11 не зміг остаточно висловитися щодо визнання чи невизнання вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Потім повідомив про часткове визнання вини. Також зазначив, що він проходив військову службу за контрактом. У листопаді 2022 року зібрали солдатів та командир вказав про вихід на позиції. ОСОБА_12 ОСОБА_13 вказав, що він повідомив командира, що він не може виконувати вказаний наказ, тому, що він втомився і просив відпочинку. Наслідки відмови від виконання наказу командира він не розумів, думав, що відпочине, а у подальшому піде далі служити.

Незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_12 ОСОБА_14 , його вина підтверджена зібраними та дослідженими під час судового розгляду доказами:

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 повідомив, що 09 листопада 2022 року він був присутній при інструктажі солдатів командуванням військової частини НОМЕР_1 . Наказ було оголошено командира роти ОСОБА_10 . І коли оголошувався наказ ОСОБА_11 відмовився від його виконання, і пішов до заступника командира писати письмову відмову, посилаючись на свій незадовільний морально-психологічний стан. За вказаним фактом було проведено службове розслідування. Всі події відбувалися в Борівському районі Харківської області. Коли ОСОБА_11 звернувся з відмовою від виконання наказу, йому було роз`яснено наслідки відмови від виконання наказу. До лікарів він не звертався. У подальшому ОСОБА_11 звертався щодо питань про грошове забезпечення. Свідок до комісії з проведення службового розслідування не входив. Те, що ОСОБА_12 ОСОБА_13 відмовився від виконання наказу негативно вплинуло на бойовий дух солдатів військової частини.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомив, що він був фельдшером військової частини НОМЕР_1 на час вказаних подій. У листопаді 2022 року військова частина НОМЕР_1 перебувала в АДРЕСА_2 . 09 листопада 2022 року командуванням було оголошено наказ, яким було доведено до ОСОБА_11 необхідність виходу на позиції. Проте ОСОБА_11 відмовився від виконання наказу. До відмови він не скаржився на вади здоров`я. У подальшому звертався зі скаргами на стан здоров`я.

Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 судом не допитані. З повідомлення вч НОМЕР_1 вказані особи загинули.

Від допиту свідка ОСОБА_10 прокурор відмовився.

Вина ОСОБА_12 ОСОБА_13 також підтверджена зібраними та дослідженими під час судового розгляду письмовий доказами сторони обвинувачення та сторони захисту :

-доповіддю за фактом умисного невиконання наказу військовослужбовцями Командування сухопутних військ ЗСУ ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (військова частина НОМЕР_1 , Харківська область) з зазначеннями обставин подій 09 листопада 2022 року за фактом відмови ОСОБА_12 ОСОБА_8 виконувати наказ командира;

-рапортом командира військової частини НОМЕР_1 від 11 листопада 2022 року про відмову у виконанні наказу командира ОСОБА_12 ОСОБА_13

-витягом з наказу від 19 листопада 2022 року № 3342 про призначення службового розслідування

-витягом з наказу командира вч НОМЕР_2 від 28 листопада 2022 року № 2456 про результати проведення службового розслідування;

-Актом службового розслідування відповідно до якого встановлено невиконання ОСОБА_12 ОСОБА_14 наказу командира;

-Службовою характеристикою ОСОБА_12 ОСОБА_13 ід 21.11.2022, відповідно до якої ОСОБА_11 зарекомендував себе за час служби посередньо. Відповідно до медичної характеристики ОСОБА_12 ОСОБА_13 практично здоровий.

Посилання адвоката ОСОБА_7 на невідповідність даті скоєння кримінального правопорушення, яке міститься у витягу з ЄРДР спростовується даними пояснень самого ОСОБА_9 , повідомленням про виявлене кримінальне правопорушення, доповіддю за фактом умисного невиконання наказу військовослужбовцями Командування сухопутних військ ЗСУ ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (військова частина НОМЕР_1 , Харківська область), де зазначено саме дата вчинення кримінального правопорушення 09 листопада 2022 року.

Відповідно до вимог статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з вимогами частини 1 статті 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

За змістом статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з частиною 1 статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.

Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх осіб, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази, надані учасниками кримінального провадження.

Суд визнає здобуті по даному кримінальному провадженню докази належними, допустимими, достатніми і достовірними, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. Доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено.

Аналізуючи всі дослідженні докази суд дійшов висновку про їх належність та допустимість, і у своїй сукупності докази упевнюють суд у винуватості ОСОБА_11 у вчиненні ним злочину за вищевказаних обставин, та є достатніми для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців серед інших обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників).

Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно ст. 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Бойове розпорядження, яке було доведено до ОСОБА_12 ОСОБА_8 його прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, було чітким та зрозумілим, не суперечило чинному законодавству, не було пов`язане з порушенням його конституційних прав та свобод. Виданий наказ не був явно злочинного змісту, у зв`язку із чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню ОСОБА_12 ОСОБА_19 .

Суд приймає до уваги, що показання допитаних судом свідків повністю узгоджуються між собою та з іншими доказами, в тому числі і з показаннями самого обвинуваченого, який визнає, що відмовився від виконання бойового наказу.

Суд вважає, що показання обвинуваченого, що причиною його відмови від виконання бойового наказу було погане самопочуття, спрямовані лише на уникнення відповідальності за вчинений злочин, оскільки жодними доказами позиція обвинуваченого не доведено.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 402 КК України є суспільні відносини, посягання на які передбачає порушення встановленого порядку підлеглості, яке створює неорганізованість та безлад у військових формуваннях, негативно позначається на їх боєготовності та боєздатності.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 402 КК, здійснюється шляхом відкритої відмови від виконання наказу начальника. Наказ може бути віддано усно, письмово чи в інший спосіб.

Отже предметом доказування є наявність складу злочину в діях підсудного, зокрема його об`єктивної сторони - відкритої відмови виконати наказ начальника.

Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби ЗСУ начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Таким чином суд вважає доведеним, що ОСОБА_12 ОСОБА_13 після усного віддання наказу безпосереднім командиром, що як зазначалось судом передбачено приписами ст. 35 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, який був законним, сформульований чітко і не допускав подвійного тлумачення, розуміючи суть наказу та завдання яке він повинен був виконати, відкрито та усвідомлено, без будь-яких поважних причин відмовився від його виконання тобто діючи умисно вчинив непокору законної вимозі свого командира в умовах воєнного стану, про що ОСОБА_12 ОСОБА_13 зазначив в поданому ним на ім`я командира рапорті.

У судовому засіданні встановлено, що будь-яких поза уставних відносин, в тому числі і неприязних, між командуванням та ОСОБА_12 ОСОБА_14 не було, що свідчить про відсутність будь-яких підстав для спотворення вказаних подій, шляхом надання неправдивих показань свідками.

Таким чином, ступінь вини ОСОБА_12 ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення-злочину в повній мірі встановлена аналізом вище приведених доказів, які є послідовними та в повній мірі узгоджуються між собою, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для сумнівів в їх об`єктивності, правдивості та відвертості.

Таким чином, допитавши в судовому засіданні обвинуваченого, дослідивши письмові докази, доптавши свідків, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, а саме у непокорі-відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану.

Обставин, що пом`якшують покарання, суд не встановив.

Обставин, що обтяжує покарання, суд не встановив.

При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_12 ОСОБА_20 , судом враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, на обліках лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Характеризується за місцем служби з посередньо, як військовослужбовець, який інколи допускає недбалість, отже суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті, передбаченої ч. 4 ст. 402 КК України.

Ураховуючи фактичні обставини справи, поведінку обвинуваченого до, під час та вчинення злочину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, суд не вбачає підстав для застосування норм ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 402 КК України.

Окрім того, суд наголошує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану, а саме наказу на вибуття в район бойових дій для захисту Батьківщини від збройної агресії ворога, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету Держави Україна, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Окремо суд звертає увагу на процесуальну поведінку сторони захисту у вказаному кримінальному провадженні. Ряд судових засідань не відбулися в зв`язку з неявкою сторони захисту без поважних причин. У такий спосіб сторона захисту намагалася максимально затягнути розгляд вказаного кримінального провадження. Навіть у судовому засіданні, де відбувся допит обвинуваченого, обвинувачений ОСОБА_11 не зміг сформулювати своє ставлення до вказаного кримінального правопорушення та сформував позицію щодо визнання вини частково, лише після того, як про це повідомив захисник. Все це свідчить про те, що ОСОБА_12 ОСОБА_13 не розкаявся у скоєнні кримінального правопорушення, всіляко уникає відповідальності та намагається ввести суд в обману.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів".

Згідно зі ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Приписами ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Статтею 91 КПК України, серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачено подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Крім цього, обвинуваченому у кримінальному провадженні під час досудового слідства та на стадії судового розгляду запобіжний захід обирався у вигляді тримання під вартою, у подальшому внесена застава. У судовому засіданні прокурор не заявляв клопотання про продовження запобіжного заходу - тримання під вартою на стадії судового розгляду, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання ним вироку суду. При вирішенні даного питання суд враховує ризики, передбачені ст.177 КПК України, призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі, та з метою забезпечення виконання судового рішення вважає за необхідне запобіжний захід обраний у відношенні засудженого ОСОБА_11 відповідно до ухвали від 29 серпня 2023 року Ленінського районного суду міста Харкова, залишити без змін застава.

Суд, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вважає за необхідне строк відбування покарання обраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_11 .

Судові витрати відсутні.

Речові докази- відсутні.

Позовні вимоги не заявлені.

Арешти майна не застосовувалися.

Керуючись ст. ст. 369 - 371 КПК України, ч. 4 ст. 402 КК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_9 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_12 ОСОБА_8 залишити без змін- застава.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_9 відраховувати з дати фактичного затримання.

Судові витрати відсутні.

Речові докази- відсутні.

Позов не заявлений.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому, прокуророві негайно вручити копію вироку.

Повний текст вироку складений 12 червня 2024 року.

Суддя ОСОБА_21