№ провадження 1-кп/646/435/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі : головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_3 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003192 від 19.10.2022 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України,

за участю сторін кримінального провадження :

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В :

Прокурор у кримінальному провадженні звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів обвинуваченій ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання покладених на неї процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду; впливати свідків; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; вчинити інші кримінальні правопорушення, продовживши свою кримінально-протиправну діяльність.

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти національної безпеки України та реальність вищевказаних ризиків, які на цей час не зменшилися та продовжують існувати.

З огляду на тяжкість можливого покарання за вчинений злочин вбачається ризик переховування від суду з метою уникнення відповідальності; їй відоме місце проживання свідків, у зв`язку з чим обвинувачена може здійснити спробу незаконного впливу на них, у тому числі шляхом погроз та залякувань з метою зміни або спотворення їх показань на стадії судового розгляду; вона добровільно зайняла посаду в незаконно створеному органі, толерантно ставилася до захоплення частини території України військами рф, у зв`язку з чим, враховуючи триваючу військову агресію російської федерації проти України, існує ризик, що вона може продовжити свою кримінально-протиправну діяльність та перешкодити встановленню істини по даному кримінальному провадженню.

При цьому, прокурор, посилаючись на ч. 6 ст. ст. 176, ч. 4 ст. 183 КПК України вважав, що більш м`який запобіжний захід, аніж тримання під вартою, до обвинуваченої застосований бути не може та вважав за доцільне не визначати заставу.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати більш м`який запобіжний захід, посилаючись на погіршення стану здоров`я обвинуваченої, зокрема наявності ознак втрати гостроти зору, що підтверджено за результатами медичного обстеження.

Крім того, вказує на те, що обвинувачена має міцні соціальні зв`язки, а саме : сім`ю, до складу якої входять чоловік, який є особою з інвалідністю, два дорослі сини; вона має постійне місце проживання та не має наміру ухилятися від суду.

Обвинувачена ОСОБА_3 підтримала позицію захисника.

Суд, заслухавши доводи прокурора, з`ясувавши позицію сторони захисту та дослідивши надані медичні документи, дійшов такого висновку.

За положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про : наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом при вирішенні питання про необхідність продовження застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою встановлена наявність ризиків, визначених п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема велика ймовірність того, що обвинувачена може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків з метою ухилення від кримінальної відповідальності, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Відсутність даних про спроби обвинуваченої переховуватись від суду з моменту затримання та чинити тиск на свідків свідчать лише про те, що такі спроби не були реалізовані, оскільки остання тримається під вартою та не має такої можливості.

Також судом приймається до уваги характер інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, яке полягає у добровільному зайнятті посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, що дозволяє ґрунтовно припускати, що ОСОБА_3 толерантно поставилася до військової агресії рф та виявилася схильною до зміни ризикованої поведінки щодо співпраці з державою-агресором та окупаційною владою, що у своїй сукупності свідчить про особливу вагомість встановлених щодо неї ризиків.

Суд звертає увагу на особливості відповідальності за кримінально карані посягання у сфері охорони основ національної безпеки, забезпечення захисту життя, здоров`я, прав і свобод людини в умовах воєнного стану та необхідність застосування заходів забезпечення кримінального провадження у суворій відповідності до вимог КПК з метою забезпечення ефективності кримінального провадження, оперативного припинення злочинної діяльності.

Коли особа обвинувачується у вчиненні дій, спрямованих на підрив основ національної безпеки України, використовуючи для цього найбільш несприятливий для суспільства час, тяжкі обставини та умови, в яких опинилося суспільство, це свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки такого злочину, який вчиняється в умовах воєнного стану.

Враховуючи обставини та характер кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , суд вважає доведеним ризик можливого продовження обвинуваченою злочинної діяльності в разі перебування на свободі.

При цьому, суд зазначає, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, а така можливість в даному кримінальному провадженні, з огляду на характер злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , об`єктивно та беззаперечно, існує.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачена має постійне місце проживання, сім`ю, утриманців, позитивно характеризується, суд з урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не спростовують наявність вищевказаних ризиків і не дають підстав для застосування щодо неї запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту на незадовільний стан здоров`я та потребу в лікуванні, що унеможливлює подальше утримання обвинуваченої під вартою, також не є слушними, оскільки наведені підстави не є достатніми для заміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього в СІЗО створюється медична частина, яка є її структурним підрозділом.

Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим. Вона включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

З наданих до суду медичних документів встановлено, що обвинуваченій ОСОБА_3 керівництвом Харківського слідчого ізолятору забезпечено проведення медичного огляду та організовано її огляд лікарем-фахівцем поза межами медичної частини у спеціалізованому медичному закладі, обраному обвинуваченою.

На даний час у розпорядженні суду відсутні медичні документи з приводу того, що обвинувачена ОСОБА_3 не може отримувати належне лікування в умовах утримання в СІЗО, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.

Посилання на можливість зміни обвинуваченій запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, не є слушними, оскільки місце проживання обвинуваченої, розташоване на території Куп`янської територіальної громади, де наразі оголошено обов`язкову евакуацію населення, крім того, воно розташоване неподалік від місця активних бойових дій та кордону з тимчасово окупованою територію України, що значно підвищує ризик втечі. Наявність міцних соціальних зв`язків та дані, що характеризують обвинуваченої, не спростовують і не зменшують ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Ці обставини існували і на час вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину, та жодним чином не виступили стримуючим фактором в її поведінці.

Суд оцінює вищенаведені обставини як виключно вагомі і такі, що поза розумним сумнівом підтверджують продовження існування встановлених ризиків, і те, що запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити її належну процесуальну поведінку. Крім того, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу може створити в очах суспільства уяву безкарності та свавілля.

На підставі частини четвертої статті 183 КПК України суд, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не визначає розмір застави, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного, клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченої у вигляді тримання підлягає задоволенню, оскільки саме такий запобіжний захід буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків, оскільки в жодний інший спосіб неможливо запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 183, 197, 331, 350, 369-372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання її під вартою на 60 днів, тобто до 23.05.2024 включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, прокурору та направити до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала в частині застосованого запобіжного заходу може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м.Харкова протягом п`яти днів з дня її оголошення, а ОСОБА_3 - у той же строк з моменту вручення їй копії цього судового рішення.

Головуючий ОСОБА_1