КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2656/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

07 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2024,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2024 клопотання прокурора - задоволено частково. Продовжено дію існуючої міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 14.03.2024 року, включно. Визначено ОСОБА_6 розмір застави, що становить 400 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та складає 1 211 200 (один мільйон двісті одинадцять тисяч двісті) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою, з покладенням на обвинуваченого ряду обов`язків.

Визначено строк дії ухвали - до 14.03.2024р.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції, врахував, що ризики та обставини, передбачені ст.ст. 177-178 КПК України, що існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились і не зникли. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти громадської безпеки та у особливо тяжких злочинах проти життя та здоров`я особи. Суд не виключає, що обвинувачений може ухилятись від суду, виконання процесуальних рішень, тиснути на потерпілих та свідків, експерта, які ще не були допитані в судовому засіданні. В даний час, на цьому етапі судового розгляду, суд не має об`єктивної змоги, з огляду на часткове дослідження документів, переконатися в обгрунтованості заперечень сторони захисту, а як наслідок і визначити ступінь провини обвинуваченого, щоб могло вплинути на рішення про зміну запобіжного заходу. Крім того, ОСОБА_6 є військовослужбовцем, при зміні запобіжного заходу, можуть виникнути підстави для зупинення провадження та як наслідок унеможливить її слухання по суті.

Крім того, на теперішній час, суд вважає за можливе визначити заставу, з урахуванням тривалого перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, стану його здоров`я, обсягу доказів, які було судом досліджено та їх зміст. При вирішенні питання про можливість визначення застави, суд врахував, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 , в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» значно погіршився, що підтверджується відповідними медичними довідками, зокрема від 01.11.2023 року, де зафіксовано гіпертонічний криз, тиск 220/130, пульс 96. Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, дієвість застави суд підкріпив покладенням на обвинуваченого ОСОБА_6 , ряду обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали, неповноту судового розгляду, не відповідність висновків суду обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2024 в частині продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 у виді тримання під вартою. Прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та обрати відносно нього інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі Голосіївського районного суду від 16 січня 2024 року, не підтверджується жодними доказами, а навпаки під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_6 нікого не вбивав, а під час досліджуваних подій, діяв за наказом командирів. Апелянт зазначає, що у оскаржуваному рішенні відсутні встановлені обставини справи та посилання на будь-які докази, оскільки прокурором нічого не додано. Отже суд першої інстанції грубо порушив вимоги ч. 5 ст. 199 КПК України, знімаючи з прокурора обов?язок довести обставини, зазначені у частині третій цієї статті, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_6 під вартою.

Крім того, апелянт зазначає, що у обвинувальному акті не вказано жодної обставини, які б вказували на наявність наведених ознак у ст. 260 КК України, а окремі ознаки цього злочину навіть не перераховуються. У оскаржуваному рішенні також відсутні посилання на будь-які докази, з яких суд встанови обґрунтованість висунутого обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст. 260 КК України. Також, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні навмисного вбивства двох людей та вчиненні замаху на вбивство 3-х людей. Натомість, у ході досудового розслідування не виявлено жодного доказу, який би підтверджував дану обставину. У ході судового розгляду встановлено, що такі дії - вбивство та замах на вбивство, були вчинені свідками у даній справі. Встановлено, що окремі кулі були випущені зі зброї, якою користувались особи, що мають статус свідків у даній справі, а не ОСОБА_6 .

Також апелянт вказує, що відповідно до висновку експерта №8039 від 14 квітня 2023 року, ОСОБА_6 26 та 27 лютого 2022 року (подія злочину), діяв відповідно до вимог законодавства та обстановки, що склалась. Такий висновок вказує, що у діях ОСОБА_6 26 та 27 лютого 2022 року відсутні ознаки злочину, а саме така ознака як протиправність діяння. Цей висновок експерта був наданий суду першої інстанції разом з клопотанням про зміну запобіжного заходу, але суд першої інстанції ігнорує даний висновок.

Крім того, апелянт зазначає, що у оскаржуваному судовому рішенні, була порушена презумпція невинуватості судом першої інстанції, оскільки у судовому рішенні, крім іншого, вказано «... В даний час, на цьому етапі судового розгляду, суд не має об?єктивної змоги, з огляду на часткове дослідження документів, переконатися в обгрунтованості заперечень сторони захисту, а як наслідок і визначити ступінь провини обвинуваченого, щоб могло вплинути на рішення про зміну запобіжного заходу...» Таким твердженням суд першої інстанції протиправно перекладає на сторону захисту обов`язок доводити відсутність підстав продовжувати запобіжний захід ОСОБА_6 , шляхом обґрунтованості своїх заперечень. Хоча, положення КПК України зобов`язує саме сторону обвинувачення доводити наявність обставин необхідності продовження застосування виняткового, найсуворішого запобіжного заходу.

Також апелянт вказує, що вищезазначеним твердженням суд першої інстанції навіть не допускає те, що ОСОБА_6 може бути невинуватим у інкримінованому злочині, суд збирається не визначати ступінь його провини. Більше того, суд першої інстанції фактично вірить голослівним твердженням сторони обвинувачення, незважаючи на те, що ці твердження спростовуються вивченими доказами по справі (встановлено, що кулі з місця злочину були випущені зі зброї свідків) та наданими доказами сторони захисту, які відхиляються судом за надуманих підстав.

Крім того, апелянт зазначає, що під час розгляду питання обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 суд першої інстанції не врахував характеристику останнього за місцем служби, обставини за яких він вступив на службу, його особисті якості, зокрема патріотизм, сміливість і повага до держави Україна, міцні соціальні зв`язки. Також судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_6 бажають взяти на поруки ряд військовослужбовців офіцерського складу, у тому числі і його прямі і безпосередні командири. Апелянт вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність ризиків, визначених положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України, вважаю, що такі ризики повністю відсутні.

Також апелянт вказує, що ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду відсутній. З 23 травня по 16 січня 2024 року ОСОБА_6 перебуває під вартою, тобто загалом 612 днів, враховуючи тривалий час перебування під вартою ОСОБА_6 , наявність ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду мають підтверджуватись новими доказами чи обставинами, чого немає. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем а отже у випадку переховування від органів досудового розслідування/суду, ОСОБА_6 вчинить ще кримінальне правопорушення - ч. 5 ст. 407 КК України (позбавлення волі до 10 років), або ч. 4 ст. 408 КК України (позбавлення волі до 12 років), а також у випадку обрання запобіжного заходу у вигляді особистої поруки - ч. 4 ст. 402 КК України (позбавлення волі до 10 років). Також, на відсутність цього ризику вказує його службова характеристика, особисті якості, міцні соціальні зв`язки у м. Києві.

Щодо ризику незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні, апелянт зазначає, що на відсутність даного ризику, крім іншого, вказує і те, що ОСОБА_6 в умовах дії воєнного стану постійно перебуватиме на службі, з учасниками процесу не буде пересікатись. Ризик погрожувати фізично іншим свідкам у даному провадженні, які також проходять військову службу, нівелюється притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 405 КК України (позбавлення волі до 10 років) або за ч. 1 ст. 406 КК України (позбавлення волі до 3 років). Крім того, у випадку обрання запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, у випадку впливу на учасників цього кримінального провадження ОСОБА_6 вчинить кримінальне правопорушення - злочин, передбачений - ч. 4 ст. 402 ККУ (позбавлення волі до 10 років), оскільки командир зобов`язаний буде віддати відповідний наказ, виконуючи обов`язки поручителя.

Крім того, апелянт вказує щодо відсутності ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки даний ризик повністю спростовується службовою характеристикою ОСОБА_6 , його статусом у суспільстві, його поведінкою - повна співпраця зі слідством, постійне прибуття за першою вимогою до слідчого (до 23 травня 2022 року). Крім того, у випадку обрання запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, перешкоджаючи кримінальному провадженню будь-яким чином ОСОБА_6 вчинить кримінальне правопорушення - злочин, передбачений - ч. 4 ст. 402 ККУ (до 10 років позбавлення волі), оскільки командир зобов?язаний буде віддати відповідний наказ, виконуючи обов`язки поручителя.

З приводу можливості обрати ОСОБА_6 інший, більш м`який запобіжний захід, апелянт зазначає, що відповідно до обставин даної справи, наявні не тільки підстави обрати відносно ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, а взагалі наявні підстави не обрати будь-який запобіжний захід. Так, на даний час Збройні Сили Україні потребуються таких спеціалістів, як ОСОБА_6 , а саме артилеристи. Під час досудового розслідування і підготовчого провадження неодноразово до слідчих суддів, суду звертались військовослужбовці, які виявляли бажання взяти на поруки ОСОБА_6 . Усі ці особи приймали участь у бойових діях спрямованих на відсіч російської федерації. Крім того, серед тих, хто виявив бажання взяти на поруки ОСОБА_6 , є його безпосередній командир, який в силу своїх службових обов`язків зобов`язаний буде забезпечити виконання ОСОБА_6 усіх обов`язків відповідно до вимог КПК України.

Також апелянт вказує, що ОСОБА_6 є діючим військовослужбовцем, має постійне місце проживання у Голосіївському районі м. Києва, має сім?ю, а до повномасштабного вторгнення російської федерації мав постійну роботу у цивільному житті, тобто має міцні соціальні зв?язки. З приводу характеристики особи ОСОБА_6 , то він характеризується позитивно, як професійний, наполегливий, вмілий і дисциплінований військовослужбовець. З наведеного слідує, що інтереси суспільства - виконання ОСОБА_6 військового обов?язку, переважають над необхідністю продовження тримання під вартою, а отже будь-який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, буде правильним рішенням у даній справі.

Крім того, апелянт зазначає, що станом на 16 січня 2024 року ОСОБА_6 перебуває під вартою 612 днів, з яких упродовж судового розгляду (з моменту надходження обвинувального акту до суду) - 442 дня. Такий стан речей вказує на надмірність утримання ОСОБА_6 під вартою, враховуючи явну необґрунтованість висунутого обвинувачення, що є порушенням положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також умови, у яких в Україні утримують осіб у СІ30 є неприпустимими та порушують основоположні права людини, а саме вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, строки тримання під вартою ОСОБА_6 у даній справі є надмірними, у оскаржуваному судовому рішенні не наведено жодних обставин, які виправдовують утримання його під вартою більше ніж 612 днів. Беззаперечно, що у незалежного спостерігача виникне уявлення про те, що розгляд справи відбувається несправедливо, а ОСОБА_6 вже фактично відбуває покарання.

З приводу порушення Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, апелянт вказує, що 14 вересня 2023 року Європейський суд з прав людини прийняв рішення про доведення заяви ОСОБА_6 проти України до уряду. Також ЄСПЛ зазначив, що з приводу питань, яких стосується заява, вже існує усталена практика суду, а отже дана заява може бути одразу розглянута щодо прийнятності та щодо суті. У поданій скарзі до ЄСПЛ ОСОБА_6 стверджує, що він перебуває під вартою і умовах, що принижують гідність, що є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У поданій скарзі до ЄСПЛ ОСОБА_6 стверджує, що він занадто тривало утримується під вартою в очікуванні вироку, національні суди відмовляються обрати йому інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, хоча відповідні підстави наявні. Зазначене є порушенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У поданій скарзі до ЄСПЛ ОСОБА_6 стверджує, що держава, в особі даного суду, не забезпечила йому можливість обрання альтернативного запобіжного заходу, найсуворіший винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою йому продовжується «автоматично». Зазначене є порушенням ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Прийняте Європейським судом з прав людини рішення про доведення заяви ОСОБА_6 є попереднім рішенням у справі. Таким рішенням ЄСПЛ вказує на те, що порушення конвенції у даній справі є явними, надані докази є переконливими. Вже тільки питання часу, коли ЄСПЛ винесе остаточне рішення по справі із вказанням конкретних періодів та фактів, що вказують на порушення конвенції.

Апелянт зазначає, що враховуючи, що Європейський суд з прав людини вже прийняв до розгляду заяву ОСОБА_6 , то, в світлі положень ст. 35 Конвенції, дана обставина свідчить про те, що Україна не забезпечила йому ефективні способи правового захисту. З наведеного слідує, що у суду на даний час є можливість пом?якшити ті негативні наслідки, які послідують після ухвалення остаточного рішення у справі, шляхом зміни ОСОБА_6 запобіжний захід, який не пов?язаний із позбавленням свободи - нічний домашній арешт або більш м?який.

Також апелянт вказує, що суд визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, у надмірному розмірі, не беручи до уваги фінансове становище обвинуваченого. Зокрема, суд не врахував, що ОСОБА_6 проходить військову службу на посадах старшинського складу і має невисоку заробітною плату. До цього ОСОБА_6 також не мав високих заробітків, мати у ОСОБА_6 є пенсіонером, та сама потребує допомоги, а цивільна дружина є найманим працівником. Суд першої інстанції належним чином не обґрунтував розмір визначеної застави, а лише виходив із тяжкості інкримінованого злочину. При цьому, суд першої інстанції опустив неспроможність цього обвинувачення та відсутність доказів на його підтвердження. Визначений судом першої інстанції альтернативний запобіжний захід є проявом формалізму, суд спеціально визначив надмірний розмір застави, щоб неможливо було його внести. Отже, такі дії суду першої інстанції не покликані на досягнення мети кримінального провадження. Апелянт вважає, що враховуючи характеризуючи дані про обвинуваченого, його матеріальне становище, вимоги ст. 182 КПК України, достатнім розміром альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави буде 80 розмірів прожиткових мінімумів, що складає 214 720 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у них, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №000489, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.02.2022 по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 260, п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.1,12 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2024 за клопотанням прокурора продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 14.03.2024 включно з визначенням застави, що становить 400 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та складає 1 211 200 грн., з покладенням у разі внесення застави, повних обов`язків, на підставі ч.5 ст.194 КПК України.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Прирозгляді питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 , під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, дані про його особу, відсутність будь-яких відомостей щодо незадовільного стану здоров`я та неможливості подальшого перебування обвинуваченого під вартою,та обґрунтовано встановив, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину проти громадської безпеки та у особливо тяжких злочинах проти життя та здоров`я особи, які призвели до загибелі людей, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушень, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, в тому числі і те, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою не врахував дані, що характеризують його особу, а саме те, що він характеризується позитивно за місцем проживання, має місце реєстрації, є діючим військовослужбовцем, має сім`ю, мати пенсіонерку, до повномасштабного вторгнення російської федерації мав постійну роботу у цивільному житті, тобто останній має міцні соціальні зв`язки, що вказує на відсутність ризику переховування від суду, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Та обставина, що обвинувачений має місце реєстрації та позитивно характеризується за місцем проживання не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Посилання захисника на те, що службова характеристика ОСОБА_6 повністю спростовує ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, колегія суддів вважає неспроможним, оскільки характеристика особи обвинуваченого не є визначальною та враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, які на даному етапі провадження не дають підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Що стосується тверджень захисника про бажання військовослужбовців, в тому числі і безпосереднього командира ОСОБА_6 взяти обвинуваченого на поруки, то зважаючи на тяжкість злочинів та їх суспільну небезпеку, колегія суддів вважає, що на даний час запобіжний захід у виді особистої поруки є неспівмірним з ризиками, передбаченими ст.177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинувачених, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на учасників процесу у даному кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, з метою зміни ними показів, а тому доводи захисника про відсутність ризику впливу на учасників процесу є безпідставними.

Не заслуговують увагу колегії суддів і посилання сторони захисту на відсутність доказів обґрунтованості висунутого обвинувачення ОСОБА_6 та фактичні обставини кримінального провадження, так як обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акт, шляхом безпосереднього дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4, ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про надмірну суму застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням характеру та обставин інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів, визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 400 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, буде цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2024, якою клопотання прокурора - задоволено частково та продовжено дію існуючої міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 14.03.2024 року, включно, з визначенням розміру застави, що становить 400 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та складає 1 211 200 з покладенням на обвинуваченого ряду обов`язків -без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4