ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 639/1137/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1176/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 309 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме обвинуваченого та його захисника, належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 03 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, без офіційного місця реєстрації, фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 18 12 2018 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого 11 10 2023 року з ДУ «Диканівська виправна колонія №12» за відбуттям строку покарання, -

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України з призначенням покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до ст. ст. 100, 126 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 15 01 2024 року року ОСОБА_7 у невстановлений в ході проведення досудового розслідування час, перебуваючи у місті Харкові та будучи особою, яка вживає наркотичні засоби, при невстановлених досудовим розслідування обставинах, маючи прямий умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів, з метою подальшого особистого вживання, придбав у невстановленої в ході досудового розслідування особи пігулки круглої форми білого кольору, які містять в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, який він помістив до наявного при ньому підсумка синього кольору, тим самим почав незаконно зберігати наркотичний засіб - метадон, для подальшого вживання без мети збуту.

Цього ж дня, протиправні дії ОСОБА_7 , пов`язані з незаконним зберіганням наркотичного засобу, були припинені на законних підставах співробітниками Управління патрульної поліції в Харківській області ДПП, які зупинили останнього приблизно о 08-47 годині біля будинку АДРЕСА_2 .

Надалі, прибувший за викликом оператора «102», слідчий у складі СОГ відділу поліції № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області 15 01 2024 у період часу з 09-30 години до 09-45 години під час огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , в присутності двох понятих та за участі ОСОБА_7 виявив та вилучив півтори пігулки білого кольору.

Маса вилученої речовини становить 0,7978 грам, яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон. Маса метадону в перерахунку на масу речовини, становить: 0,0388 грам, що підтверджено висновком експерта за експертною спеціальністю 8.6 «дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів» № СЕ-19/121-24/2116-НЗПРАП від 05 02 2024 року.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.1 ст. 309 КК України, тобто незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання, призначивши йому більш м`яке покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що вказаний вирок є занадто суворим та не відповідає тяжкості вчинених обвинуваченим дій.

Вказує, що щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому та його допомога органу досудового розслідування сприяли досягненню істини у справі та розкриттю кримінального проступку.

Крім того, зазначив, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_7 має постійне місце мешкання, на обліках у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, страждає на низку хронічних захворювань, має працевлаштування без оформлення.

Наголошує на тому, що за тривалий час досудового розслідування, ОСОБА_7 зробив для себе відповідні висновки та усвідомив тяжкість вчиненого ним проступку, у чому щиросердно розкаюється.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 про дату та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, проте в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального проступку, який хоч і не є тяжким, проте вчинений в умовах воєнного стану, особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, судимості не погашені, офіційно не працює, неодружений, не має місця реєстрації, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття.

При цьому, обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України встановлено не було.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, таку обставину, як щире каяття обвинуваченого вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано такою, що його пом`якшує.

Що стосується твердження захисника про наявність у діях ОСОБА_7 активного сприяння розкриттю проступку, то колегія суддів констатує.

Активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування за кримінальним проступком, передбаченим ч.1 ст. 309 КК України, вчиненими ОСОБА_7 15 01 2024 року не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

Водночас слід зазначити, що в апеляційній скарзі захисник не зазначив, які саме дії ОСОБА_7 слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутні ознаки активного сприяння розкриттю кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо необхідності визнання такої обставини, пом`якшуючою при призначенні обвинуваченому покарання є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 постійного місця мешкання та певних хронічних захворювань, як на це посилається захисник, при цьому не підтвердивши вказані факти жодними доказами, на думку колегії суддів не є такими обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного кримінального проступку та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої обвинуваченому статті.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як обмеження волі, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з наведених апелянтами мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 03 2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст. 309 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4