Справа № 465/7145/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/143/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року у м. Львові

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

встановила:

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за цим вироком більш суворим покаранням за попереднім вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2023 року, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк, тривалістю 2 роки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця роботи або проживання.

На вказаний вирок суду заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ГарасимчукаА. подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком більш суворим покаранням, призначеним вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2023, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є невмотивованим та незаконним, що є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Вважає, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_7 був відсутній на службі в умовах особливого періоду та у подальшому і в умовах воєнного стану більш ніж 1 рік 8 місяців. Не з`явившись у розташування військової частини ще у 2021 році, останній не повернувся до неї і дотепер. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого та особи обвинуваченого.

Звертає увагу, що 24.02.2022 відбулась повномасштабне вторгнення росії з введенням у країні воєнного стану і в час, коли держава опинилася під ударом агресора та потребувала посиленого захисту, ОСОБА_7 відверто та свідомо проігнорував свої обов`язки по захисту її безпеки, знехтував військовою присягою.

Наголошує, що вчинений обвинуваченим злочин є тяжким.

Вважає необґрунтованим висновок місцевого суду щодо наявності щирого каяття обвинуваченого, як обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки у матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль обвинуваченого з приводу скоєного та осуд своєї поведінки, а також готовність нести покарання.

Звертає увагу, що з`явлення обвинуваченого до правоохоронних органів відбулося лише після реєстрації кримінального провадження та проведення відповідних розшукових дій щодо встановлення його місцезнаходження, тобто більш ніж через 1 рік 8 місяців і не свідчить про щирість каяття та бажання виправити зумовлену кримінальним правопорушенням ситуацію.

Вважає, що вчинені обвинуваченим дії свідчать про його підвищену суспільну небезпеку для суспільства, а також про невмотивованість висновків суду в частині можливості виправлення останнього без ізоляції від суспільства.

Крім цього прокурор ставить під сумнів враховану місцевим судом таку пом`якшуючу обставину, як активне сприяння розкриттю злочину, з огляду на те, що будь-яких невідомих органу досудового розслідування чи суду обставин ОСОБА_7 , не повідомив і в оскарженому вироку відсутнє будь-яке посилання на зазначене.

Акцентує, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що вже після вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, останній вчинив і інші кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст.15 - ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2, 4 ст. 185 КК України, за що 25.07.2023 був засуджений вироком Личаківського районного суду м. Львова до покарання у виді позбавлення волі із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, що також свідчить про підвищену суспільну небезпеку останнього для суспільства.

Покликається на відсутність у вироку конкретних доводів щодо можливості виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_9 просить залишити оскаржуваний вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Вказує, що апеляційні доводи прокурора є безпідставними та не відповідають вимогам КПК України. Вважає, що суд першої інстанції абсолютно справедливо дійшов до висновку, що враховуючи обставини скоєння злочину, його тяжкість, особу обвинуваченого, його виправлення можливе без відбування покарання.

За вироком суду, солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних Сил України, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 05.07.2021 без поважних причин не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в умовах особливого періоду та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту добровільної явки, а саме 16.07.2021 до військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, діючи повторно, військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 19.07.2021 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в умовах особливого періоду та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до 16.02.2023 до моменту звернення до працівників Львівського районного управління №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області.

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи та просив подану апеляційну скаргу задоволити.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційні вимоги прокурора, як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно поданої апеляційної скарги прокурор вважає, що обвинуваченому слід призначити більш суворе покарання та не погоджується із рішенням місцевого суду про звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що обвинувачений повинен відбувати призначене йому покарання реально.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Санкцією ч. 4 ст. 407 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Згідно матеріалів справи при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, місцевим судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який класифікується як тяжкий, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення та мотив його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не перебуває на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, відсутність негативних характеристик, те, що обвинувачений має постійне місце проживання, наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним у розкритті злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Всупереч апеляційним доводам прокурора, колегія суддів не ставить під сумнів наявність у ОСОБА_7 щирого каяття у вчиненому ним злочині.

Щире каяття, характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, тощо.

Згідно матеріалів справи обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненому визнав повністю. У судовому засіданні місцевого суду за згодою обвинуваченого, який щиро розкаявся у скоєному, було визнано недоцільним дослідження доказів у справи.

Крім цього, дані обвинувального акта свідчать про те, що під час досудового розслідування було встановлено обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадження наявна така обставина, що пом`якшує покарання, як щире каяття.

З приводу апеляційних доводів прокурора про визнання місцевим судом обставини, яка пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, колегія суддів встановила таке.

Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, у проведенні швидкого, повного і неупередженого розслідування вчиненого кримінального правопорушення і судового розгляду.

Згідно даних обвинувального акту у даному кримінальному провадженні під час досудового розслідування не було встановлено таку обставину, яка пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до оскаржуваного вироку, місцевий суд, визнавши активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставину, яка пом`якшує покарання, жодним чином не мотивував наявність такої обставини, зокрема, жодним чином не зазначив, у яких саме діях обвинуваченого проявились ознаки його активного сприяння розкриттю злочину.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, у даному випадку не підтверджено матеріалами справи.

Водночас, незважаючи на відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку, з огляду на інші враховані місцевим судом обставини та дані про особу винного, відсутні підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 407 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі, як просить прокурор в апеляційній скарзі.

Водночас, колегія суддів погоджується із апеляційними доводами прокурора про те, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробування належним чином не мотивовано та не обґрунтовано, прийнято без урахування конкретних обставин даного кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України ( в редакції Закону № 1576-IX від 29 червня 2021 року), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Таким чином, застосування положень ст. 75 КК України у будь якому випадку потребує наведення судом у своєму рішенні окремих мотивів, пов`язаних саме із можливістю звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

У мотивах прийнятого рішення про застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України місцевий суд, зазначивши про врахування обставини скоєння злочину, його тяжкість, особу обвинуваченого, положення ст. 50, 65 КК України, визнав, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що у даному випадку суд не навів обставин, які спонукали його прийти до переконання про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування призначеного йому покарання, що свідчить про невмотивованість судового рішення у цій частині і є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Більше того, колегія суддів вважає, що місцевий суд, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у повній мірі не врахував тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та інші обставини справи.

Зокрема, є слушними апеляційні доводи прокурора про те, що судом не у повній мірі надано оцінку тому, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин. Згідно встановлених судом фактичних обставин його вчинення обвинувачений був відсутній на службі в умовах особливого періоду та у подальшому в умовах воєнного стану більш ніж 1 рік 8 місяців.

Під час такої відсутності на службі ОСОБА_7 вчинив ряд корисливих злочинів, за що був засуджений, зокрема, вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2023р., вироком Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2023р. (а.с. 30-34, 35-40).

Також поза увагою місцевого суду залишились положення статей 1-4 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» та статей 11, 49, 56, 59 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», які визначають, що: військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України; усі військовослужбовці незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цих Статутів; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України у цілому.

Враховуючи наведене, те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_7 , є тяжким злочином, санкція якого передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до семи років, таке вчинено з прямим умислом під час особливого періоду та у подальшому в умовах воєнного стану, з урахуванням наведених вище даних про особу обвинуваченого, колегія суддів визнає обґрунтованими апеляційні вимоги прокурора про те, що у даному випадку звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає у виправленні засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням ст. 75 КК України, є очевидно помилковим і свідчить про неправильне застосування кримінального закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 413, 420 КПК України, неправильне застосування кримінального закону, тобто застосування кримінального закону, який не підлягає застосуванню, що привело до неправильного звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку апеляційним судом на підставі вимог ст. 409 КПК України.

Ухвалюючи новий вирок, колегія суддів враховує ступінь тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкий злочин, конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше судимий, не перебуває на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, відсутність негативних характеристик, те, що обвинувачений має постійне місце проживання, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 407 КК України слід призначити покарання у межах санкції інкримінованої йому статті, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки без застосування ст. 75 КК України, яке, не переконання колегії суддів, буде відповідати вимогам ст. 65 КК України та за своїм видом і розміром в достатній мірі сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, апеляційні вимоги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2023р. до задоволення не підлягають, з огляду на таке.

Згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 15.02.2021р. у справі №

760/26543/17,

якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_7 було засуджено вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2023р. за ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, ч.ч. 2, 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на підставі ч.1 ст. 70 КК України строком 5 років та на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням тривалістю 2 роки.

Згідно оскаржуваного вироку у межах даного кримінального провадження обвинуваченим було вчинено злочин до постановлення вироку Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2023р.

Оскільки, колегія суддів прийшла до переконання про необхідність відбування обвинуваченим ОСОБА_7 за даним вироком призначеного покарання у виді позбавлення волі реально, то положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання обвинуваченому з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, і кожен вирок підлягає до самостійного виконання.

Таким чином апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 413, 420, 426, ч.15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_7 вважати засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту виконання вироку.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено за за ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, ч.ч. 2, 4 ст. 185 КК України із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки виконувати самостійно.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: