Провадження № 11-кп/824/2088/2024 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_1
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого. Задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 08 лютого 2024 року включно.

В обґрунтування ухваленого судового рішення зазначено, що відомості, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема на даний момент останній обвинувачується у вчиненні умисного нетяжкого злочину, спрямованого на завдання потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчиненого групою осіб без попередньої змови між собою, що свідчить про суспільну небезпечність таких дій. Крім того, ОСОБА_7 є раніше судимою особою, а інкриміновані останньому дії мали місце в перебіг іспитового строку, що прямо свідчить про схильність останнього до ведення кримінально-протиправного способу життя, тому, беручи до уваги відсутність у ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків, офіційного працевлаштування, останній, усвідомлюючи міру покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, будучи не ізольованим від суспільства в межах запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, може переховуватись від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення. Також, враховуючи обізнаність обвинуваченого про потерпілого та свідків кримінальному провадженні, які враховуючи стадію судового розгляду, мають надати показання в суді, суд дійшов до висновку, що обвинувачений може незаконно впливати на них з метою уникнення кримінальної відповідальності. На підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурор та продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід (нічний домашній арешт або особисте зобов`язання).

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки на даний час необхідність у застосуванні найбільш суворого запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 є безпідставною.

Апелянт звертає увагу на те, що сторона обвинувачення немає в своєму розпорядженні належних та допустимих доказів обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки жодних протиправних дій стосовно потерпілого особисто ОСОБА_7 не вчиняв.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спочатку досудового розслідування кримінального провадження було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, проте, вже після затримання, правову кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено на ч.1 ст. 28, ч. 1 ст. 122 КК України, яка є злочином невеликої тяжкості та передбачає можливість примирення з потерпілим.

Крім того, незважаючи на зазначені в клопотанні про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ризиків сторона захисту вважає їх безпідставними та недоведеними.

Також, на думку апелянта, стороною обвинувачення при поданні клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не доведено жодного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: щодо переховування від органів досудового розслідування або суду то слід зазначити, що ОСОБА_7 до затримання мав постійне місце проживання, навчався. Станом на момент затримання ОСОБА_7 був студентом, мав дохід, який надавав йому можливість матеріально забезпечувати себе. Щодо незаконного впливу на свідків, апелянт зазначає, що сторона обвинувачення доказів можливості таких дій з боку ОСОБА_7 також не надала, більше того стороною обвинувачення вже тривалий термін не забезпечено явку потерпілого до суду. Щодо вчинення іншого кримінального правопорушення, то захисник звертає увагу на те, що сторона обвинувачення доказів можливості таких дій з боку ОСОБА_7 не надала.

Захисник стверджує, що фактично підставою для обрання ОСОБА_7 найбільш суворого запобіжного заходу є нібито вчинення ним кримінального правопорушення повторно, в період відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Окрім цього, санкція ч.1 ст. 122 КК України передбачає подальшу можливість призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі, можливість примирення з потерпілим, тому сторона захисту просить суд не позбавляти ще зовсім молоду людину можливості перебувати на волі, навчатися, працювати.

На підставі наведеного, даних про особу ОСОБА_7 , на думку апелянта, відсутня необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу, такого, як тримання під вартою і виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні можливе при застосуванні більш м`яких запобіжних заходів, таких як домашній арешт або особисте зобов`язання.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Правовими приписами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується та особисті обставини його життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. ч. 6 та 7 ст. 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджено всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував тяжкість і обставини кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , зокрема те, що останній обвинувачується у вчиненні умисного нетяжкого злочину, спрямованого на завдання потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчиненого групою осіб без попередньої змови між собою, що свідчить про суспільну небезпечність таких дій, дані про його особу та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ступінь яких не зменшився, що на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, оскільки такий ризик існує і виправдовує його подальше тримання під вартою.

Колегія суддів також звертає увагу на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 не має на меті переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки останній до затримання мав постійне місце проживання, навчався, на момент затримання був студентом та мав дохід, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, такі твердження захисника не можуть слугувати підтвердженням належної процесуальної поведінки обвинуваченого на даному етапі провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що ОСОБА_7 , з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення не досліджені, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, а тому доводи захисника про відсутність ризику впливу на свідків є безпідставними.

Щодо доводів захисника про відсутність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення обвинуваченим, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_7 є раніше судимою особою, а інкриміновані останньому дії мали місце в перебіг іспитового строку, що прямо свідчить про схильність ОСОБА_7 до ведення кримінально-протиправного способу життя.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

За таких обставин судом першої інстанції не було допущено істотних порушень вимог КПК України при вирішенні питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 . Підстав для застосування щодо ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів не вбачається.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , не впливає на висновки суду першої інстанції, не може бути задоволена, а тому оскаржувану ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3