УХВАЛА

27 березня 2024 року

м. Київ

справа № 1-65-04

провадження № 13-12 зк 24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

розглянула апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_16 на вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року щодо нього та

в с т а н о в и л а:

Вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року ОСОБА_16 було засуджено за пунктами 1, 2, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року вищевказаний вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_16 залишено без змін.

За наявними у Верховному Суді даними, Європейський суд з прав людини у рішенні від 1 квітня 2021 року в справі «Фарзієв та інші проти України» (заява № 63747/14 та 23 інші, у тому числі ОСОБА_16 ) констатував порушення щодо заявників ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з довічним ув`язненням без перспективи звільнення. Суд вирішив, що встановлення порушення само собою є справедливою сатисфакцією.

Засуджений ОСОБА_16 неодноразово звертався до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) із заявами про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року та ухвали Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року.За наслідками розгляду його заяв Велика Палата, навівши відповідні мотиви, 2 червня, 26 серпня і 20 жовтня 2021 року та 10 січня 2023 року відмовила у відкритті провадження.

Наразі засуджений ОСОБА_16 звернувся до Великої Палати з апеляційною скаргою на вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим

від 30 листопада 2004 року, в якій просить скасувати вказаний вирок суду першої інстанції щодо нього у зв`язку з порушенням норм матеріального і процесуального права, ст. 129 Конституції України, призначити йому покарання в межах норм КК та звільнити його, обмежившись відбутим покаранням

з 05 листопада 2003 року. Також ОСОБА_16 покликається на те, що Європейський суд з прав людини та Конституційний Суд України констатували порушення Україною ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з призначенням, як він зазначає, «непом`якшуваного довічного позбавлення волі, яке згідно з практикою ЄСПЛ визнається неприпустимим».

Мотивуючи свою скаргу, ОСОБА_16 вказує на те, що його було позбавлено права на апеляційне оскарження вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, постановленого як судом першої інстанції, оскільки він мав можливість оскаржити цей вирок лише у касаційному порядку. Зазначене, на його думку, є порушенням права на справедливий суд.

При цьому, не погоджуючись із вищезазначеним вироком, засуджений оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового слідства і судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлене судове рішення, що, як вважає засуджений, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, окрім цього вказує на порушення його права на захист та заявляє клопотання про призначення йому судової психіатричної експертизи із використанням комп`ютерного поліграфу.

Перевіривши скаргу засудженого ОСОБА_16 , Велика Палата дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Верховний Суд діє виключно в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Згідно з ч. 1 ст. 36, п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України від 2 червня 2016 року

№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; Велика Палата лише у передбачених законом випадках здійснює касаційний перегляд судових рішень з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

В аспекті кримінальної юрисдикції ці норми кореспондують із приписами КПК, в яких чітко врегульовано випадки здійснення кримінального провадження саме Великою Палатою. Зокрема, ця палата уповноважена переглядати: судові рішення за виключними обставинами з підстави, визначеної п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК; ухвалені нею рішення з підстав, передбачених пунктами 1 та 3 ч. 3 ст. 459 цього Кодексу (ч. 5 ст. 33 КПК), і за нововиявленими обставинами (ч. 4 ст. 33 цього Кодексу); судові рішення в касаційному порядку - лише в разі передачі кримінального провадження на розгляд цієї палати за процедурою статей 4341, 4342 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 4341, ч. 1 ст. 4342 КПК на розгляд Великої Палати передається кримінальне провадження, яке розглядається у касаційному порядку в Касаційному кримінальному суді Верховного Суду, а питання про передачу провадження вирішується цим судом за власною ініціативою або за клопотанням учасників справи. При цьому сторони кримінального провадження не наділені правом безпосередньо звертатися до Великої Палати з метою перегляду судових рішень за вказаною процедурою.

Згідно з наведеними положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та КПК Велика Палата не має повноважень переглядати вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, засуджений ОСОБА_16 звернувся до Великої Палати з питань, які за законом не віднесено до її компетенції.

Водночас із наданих засудженим матеріалів убачається, що вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року щодо засудженого ОСОБА_16 був переглянутий у касаційному порядку Верховним Судом України, в тому числі й за касаційними скаргами ОСОБА_16 та його захисника, й ухвалою від 28 квітня 2005 року залишений без зміни.

Зазначені судові рішення були ухвалені за правилами КПК 1960 року, який діяв на час їх винесення й передбачав саме касаційний порядок перевірки законності та обґрунтованості вироків апеляційного суду, які були постановлені ним як судом першої інстанції та не набрали законної сили, а тому доводи скаржника про те, що його позбавили права на апеляційне оскарження, є неприйнятними.

Зважаючи на те, що вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим

від 30 листопада 2004 року щодо засудженого ОСОБА_16 за викладених умов не може бути предметом перегляду Великої Палати, у прийнятті апеляційної скарги засудженого має бути відмовлено.

Ураховуючи викладене вище та керуючись ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 33 КПК України, Велика Палата Верховного Суду

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у прийнятті апеляційної скарги засудженого ОСОБА_16 на вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року щодо нього.

Апеляційну скаргу й усі додані до неї матеріали повернути особі, яка їх подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_9

ОСОБА_3 ОСОБА_10

ОСОБА_4 ОСОБА_11

ОСОБА_5 ОСОБА_12

ОСОБА_6 ОСОБА_13

ОСОБА_7 ОСОБА_14

ОСОБА_8 ОСОБА_15