Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2064/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.156 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Житомирі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000045 від 27.05.2016, за апеляційною скаргою прокурора відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2022, щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рудня Жеревці, Лугинського р-ну, Житомирської обл., інспектора Управління патрульної поліції в Житомирській області, одруженого, мешканця АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України,

в с т а н о в и л а :

зазначеним вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2022 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення зазначеного кримінального правопорушення.

Судові витрати за проведення експертиз у розмірі 45530 (сорок п`ять тисяч п`ятсот тридцять) грн 75 коп віднесено на рахунок держави.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Органом досудового розслідування, згідно обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України за таких обставин: наприкінці квітня 2016 року у ОСОБА_8 , працівника поліції, виник злочинний умисел на вчинення розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_9 , 2002 року народження. З цією метою ОСОБА_8 вів з потерпілою ОСОБА_9 листування у соціальній мережі «ВКонтакті», під час якої 09 травня 2016 року запропонував їй спробувати вступити з ним у статеві зносини. Однак, не бажаючи бути викритим у вчиненні розпусних дій, 26 травня 2016 року ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_9 зустрітись та прогулятись в саду с. Нова Василівка, Житомирського району та області, на що остання погодилась. Реалізуючи свій умисел на вчинення відносно малолітньої ОСОБА_9 розпусних дій сексуального характеру, спрямованих на задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у потерпілої статевого інстинкту, ОСОБА_8 26 травня 2016 року близько 21 години, перебуваючи в альтанці саду поблизу АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, вчинив розпусні дії фізичного характеру відносно малолітньої ОСОБА_9 , які виразилися у непристойних доторканнях до статевих органів, що викликають статеве збудження, а також в оголенні та демонстрації статевих органів в присутності малолітньої ОСОБА_9 . Отже, стороною обвинувачення такі дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.2 ст.156 КК України, як вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок та увалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки. На підставі ст.54 КК України позбавити ОСОБА_8 спеціального звання. Вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що судом не взято до уваги висновок комплексної судово-біологічної експертизи №355/356 від 26.08.2016, відповідно до якого на трусах ОСОБА_9 виявлено наявність сім`яної рідини. Вважає, що вказаний доказ підтверджує вину ОСОБА_10 у вчиненні стосовно ОСОБА_9 розпусних дій. Вказує, що показання потерпілої з приводу того, що ОСОБА_8 вчинив стосовно неї зґвалтування, необхідно розцінювати не як надання неправдивих показань, а саме як сприйняття дій обвинуваченого по відношенню до неї в силу своїх вікових властивостей. Посилається на те, що листування у соціальній мережі «ВКонтакті» є доказом того, що на момент її ведення у обвинуваченого ОСОБА_8 виник умисел на вчинення розпусних дій стосовно ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В силу вимог ч.3 ст.62 Конституції України, положень ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

У п.146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.373 КПК України, однією з підстав ухвалення виправдувального вироку є недоведеність, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст.374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачувалася особа.

При цьому, суд навів у вироку належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_8 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України не визнав та пояснив, що через її старшого брата знає потерпілу тривалий час. У соціальній мережі потерпіла пропонувала йому зустрічатися з ним. З цього приводу у нього з нареченою відбувалися сварки, а тому він вирішив припинити спілкування з ОСОБА_11 у соцмережі. 26.05.2016 ОСОБА_8 зателефонував останній та домовився про зустріч. О 20 годині 15 хвилин, біля зупинки громадського транспорту, він зустрів її з подругами. Після чого вони вдвох вирішили прогулятися садом. Під час прогулянки потерпіла наголошувала, що є дорослою, оскільки закінчує дев`ятий клас, а тому бажає бути його дівчиною. ОСОБА_9 , тримаючи його за руку, запропонувала піти в альтанку, на що він погодився. В альтанці потерпіла декілька разів розмовляла з кимось телефоном та повідомляла, що все добре. В альтанці він попросив ОСОБА_12 залишити його та не писати йому у соцмережі через те, що кохає іншу дівчину, з якою має намір одружитися. На це потерпіла образилась та пішла від нього геть.

Такі показання ОСОБА_8 на переконання апеляційного суду, не були спростовані стороною обвинувачення належними та допустимим доказами по справі.

Так, зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 вчинив розпусні дії фізичного характеру відносно малолітньої ОСОБА_9 , а саме доторканнях до її статевих органів та демонстрував свій оголений статевий орган.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» №5 від 30.05.2008 року розпусні дії повинні мати сексуальний характер і можуть бути у виді фізичних дій або інтелектуального розбещення. Такі дії спрямовані на задоволення винною особою статевої пристрасті або на збудження у неповнолітньої особи статевого інстинкту.

Під фізичними розпусними діями слід розуміти оголення статевих органів винної чи потерпілої особи, непристойні доторкання до статевих органів, які викликають статеві збудження, навчання статевим збоченням, імітація статевого акту, схиляння або примушування потерпілих до вчинення певних сексуальних дій між собою, вчинення статевих зносин, акту онанізму у присутності потерпілої особи тощо.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що в основу обвинувачення інкримінованого ОСОБА_8 . прокурор покладає показання потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції за участі представника служби у справах дітей та законного представника повідомила, що ОСОБА_8 подобався їй, тому вона вела з ним листування у соціальній мережі «Вконтакті». Через засоби соціальної мережі обвинувачений 26.05.2016 запропонував їй зустрітися. Цього ж дня о 20 годині вона з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 перебували на вулиці. В цей час до них підійшов ОСОБА_8 , який запропонував їй прогулятися садком, на що вона погодилась. Під час прогулянки вони з ОСОБА_15 торкались один одного руками. Потім обвинувачений силоміць затягнув її в альтанку, де оголив свій статевий орган та попросив потримати його рукою, на що вона відмовилася, тоді він насильно поклав її руку на свій статевий орган, а потім силоміць посадив її до себе на коліна та почав цілувати. Потім проти її волі зняв з неї колготи з білизною та застосовуючи фізичне насильство, вступив з нею у статеві зносини. Зрозумівши, що обвинувачений її ґвалтує, вона відштовхнула його руками, одягнулась та намагалась піти геть, проте ОСОБА_16 зупинив її та наказав нікому про ці події не розповідати. Уся подія в альтанці тривала приблизно десять хвилин, під час цих подій вона не пам`ятає, щоб з кимось вела телефонні розмови. Повернувшись до ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , вона розповіла їм про зґвалтування її ОСОБА_15 . Далі зателефонувала мамі, яка згодом прийшла до них, та повідомила правоохоронні органи про зґвалтування.

Свої показання потерпіла підтвердила під час слідчого експерименту, де детально вказала яким чином ОСОБА_15 вчиняв стосовно неї цей злочин.

Надаючи оцінку показанням обвинуваченого та потерпілого, колегія суддів звертає увагу на те, що всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції, зважаючи на те, що показання обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 в частині фактичних обставин кримінального правопорушення явно суперечать один одному, а самі ці особи є зацікавленими і мають протилежний процесуальний інтерес, дійшов обґрунтованого висновку, що для вирішення питання про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення та прийняття рішення про достовірність однієї з повідомлених версій подій, показання потерпілого та обвинуваченого підлягають оцінці виключно у сукупності з іншими дослідженими судом доказами.

Так, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 засвідчили, що потерпіла була закохана в ОСОБА_20 . Також вони бачили, як 26.05.2016 близько 20 години потерпіла з обвинуваченим пішли у сад. При цьому потерпіла ішла добровільно, без будь-якого примусу. Через півгодини ОСОБА_19 зателефонувала ОСОБА_12 , яка повідомила, що у неї все гаразд. Приблизно через годину потерпіла повернулася. Вона була засмучена та повідомила, що обвинувачений її зґвалтував. Також вона просила їх усім розповісти про це зґвалтування. При цьому будь-яких тілесних ушкоджень чи пошкоджень одягу у потерпілої не було.

Свідок ОСОБА_21 підтвердила той факт, що потерпіла була закохана в обвинуваченого з яким намагалась зустрічатися. У телефонній розмові з потерпілою вона дізналась, що 26.05.2016 у садку ОСОБА_15 зґвалтував останню. Також свідок пояснила, що під час цієї розмови потерпіла просила її засвідчити в правоохоронних органах, що вона нібито була очевидцем цього ґвалтування.

Дружина обвинуваченого ОСОБА_22 , як свідок підтвердила, що у травні 2016 року між ОСОБА_8 та потерпілою у соціальній мережі «Вконтакті» велось листування. Ця кореспонденція їй не подобалася тому вона попросила ОСОБА_8 припинити це спілкування, у зв`язку з чим останній 26 травня 2016 року зустрічався із ОСОБА_11 . Після цього від ОСОБА_21 вона дізналася, що ОСОБА_16 нібито у той день зґвалтував потерпілу.

Свідок ОСОБА_23 пояснив, що навесні 2016 року потерпіла під час переписки з ним у соціальній мережі «Вконтакті» розпитувала про особисте життя ОСОБА_24 та чи є у нього дівчина, про що він повідомив обвинуваченого.

З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши показання обвинуваченого, свідків, які будь-яких обставин, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_8 вчинив розпусні дії щодо потерпілої не повідомили, жодних показань на підтвердження такої версії сторони обвинувачення не надали, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав їм належну оцінку та зробив обґрунтований висновок, що вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення вони не доводять, а навпаки повністю спростовують версію сторони обвинувачення та показання потерпілої ОСОБА_9 .

Колегія суддів також враховує, що в суді першої інстанції потерпіла категорично ствердила, що нікого не просила бути очевидцем того, що ОСОБА_15 її зґвалтував, що спростовується показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , які в суді повідомили що потерпіла просила їх усім розповісти про це зґвалтування. Більше того, свідок ОСОБА_18 пояснила, що на досудовому розслідуванні повідомляла слідчому неправдиві показання про те, що обвинувачений зґвалтував ОСОБА_25 , оскільки остання попросила її про це. Свідок ОСОБА_21 також підтвердила той факт, що під час розмови з потерпілою, остання просила її засвідчити в правоохоронних органах, що вона нібито була очевидцем цього ґвалтування. Отже, апеляційний суд констатує, що потерпіла намагалася надати розголосу події, що не є типовою поведінкою для особи яку зґвалтували із застосуванням фізичного насильства, та при цьому схиляла свідків оговорити ОСОБА_8 і повідомити орган досудового розслідування про обставини, які фактично не мали місце.

Про неспроможність показань потерпілої щодо вчинення ОСОБА_8 розпусних дій та статевого акту, а також хронології подій зазначених в обвинувальному акті, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, свідчать роздруківки телефонних дзвінків мобільного оператора, яким користувалася ОСОБА_9 , з яких вбачається, що безпосередньо у момент вчинення злочину, потерпіла чотири рази спілкувалась по телефону з невстановленою особою, загалом більше ніж 30 хвилин, хоча під час слідчого експерименту та у суді першої інстанції потерпіла вказувала, що не розмовляла по телефону, що, на переконання апеляційного суду, додатково підтверджує повідомлення потерпілої неправдивих відомостей про обставини події, що мали місце.

Безпідставним є посилання в поданій апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновку судово-психіатричної експертизи №215-2016 від 14.06.2016 року, що на думку прокурора, свідчить про не надання неправдивих відомостей потерпілою в частині вчинення стосовно неї зґвалтування, а саме як сприйняття дій обвинуваченого по відношенню до неї в силу своїх вікових властивостей, що на думку апеляційного суду, є особистим припущенням прокурора. Згідно ж вказаним висновком експерта малолітня ОСОБА_9 за своїм психічним станом, з урахуванням її інтелектуального рівня та індивідуально-психологічних властивостей здатна розуміти характер вчинених відносно неї протиправних дій (правильно орієнтувалась в оточуючій обстановці, підтримувала мовний контакт, здатна опиратися на конкретні факти, відтворювати зовнішню фактичну сторону подій) (а.п.19-21 т.3);

В противагу твердженням прокурора, на обґрунтування своїх висновків щодо критичної оцінки показань потерпілої ОСОБА_9 суд першої інстанції правильно оцінив їх системно та комплексно з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, докладно виклавши свої міркування та судження з цього приводу, та прийшов до вірного висновку, що ці показання потерпілої не підтверджуються та спростовуються наявними в провадженні письмовими доказами, в тому числі тими на яке є посилання в апеляційній скарзі прокурора.

Зокрема, під час судового розгляду досліджено висновок експерта №1362, згідно з яким будь-яких ушкоджень в ділянці зовнішніх статевих органів потерпілої ОСОБА_9 чи ушкоджень дівочої перетинки не виявлено, при цьому враховуючи її анатомічну будову експерт прийшов до висновку, що здійснення статевого акту з потерпілою без порушення цілісності дівочої перетинки не можливе (а.п.22-23 т.3).

Згідно з висновками комплексної судової цитологічної молекулярно-генетичної експертизи №356-1/357 від 30.08.2016 року та №358/359 від 30.08.2016 року на статевих органах потерпілої, а саме піхві й передвір`ї вагіни, клітин та сперматозоїдів, які б належали обвинуваченому не виявлено, як і не виявлено епітеліальних клітин належних потерпілій на статевих органах ОСОБА_8 (а.п.142-150, 162-170 т.3).

Колегія суддів зауважує, що вказані висновки експерта залишились поза увагою сторони обвинувачення, прокурор будь-яких спростувань щодо оцінки їх судом першої інстанції, як таких що не підтверджують винуватість ОСОБА_8 , в апеляційній скарзі не наводить.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи прокурора про залишення поза увагою судом першої інстанції висновку комплексної судово-біологічної експертизи №355/356 від 26.08.2016 року, відповідно до якого на внутрішній поверхні трусів, вилучених у ОСОБА_9 виявлено сім`яну рідину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги вказаний доказ не у зв`язку із тим, що не було викликано експерта, який проводив вказану експертизу для роз`яснення його змісту, а у зв`язку із тим, що вказаним висновком експерта не доведено, що встановлена сім`яна рідина належить саме обвинуваченому ОСОБА_8 . Більше того, цим же висновком експерта встановлено, що на внутрішній поверхні трусів, вилучених у ОСОБА_8 виявлені епітеліальні клітини, цитоморфологічні властивості яких не відповідають клітинам піхвового епітелію, на внутрішній поверхні трусів вилучених у ОСОБА_9 сперматозоїдів не виявлено. Крім того, експертом зроблено висновки, що генетичні ознаки епітеліальних клітин, виявлених на трусах ОСОБА_9 , збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_9 та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 . Аналогічно генетичні ознаки епітеліальних клітин, виявлених на трусах ОСОБА_8 , збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_9 . Походження виявлених на речах ОСОБА_9 слідів від ОСОБА_8 виключається, так як і виключається походження виявлених на речах ОСОБА_8 слідів від ОСОБА_9 (а.п.229-234 т.2).

Враховуючи вищевикладені висновки експерта, колегія суддів констатує, що твердження прокурора про те, що вказаний висновок експерта підтверджує вину ОСОБА_8 у вчиненні стосовно ОСОБА_9 розпусних дій є голослівними, оскільки обставин, які викладені в обвинувальному акті та які згідно ст.91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні вказаний висновок експерта не доводить.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_8 інкримінують вчинення розпусних дії фізичного характеру, які виразилися у непристойних доторканнях до статевих органів, що викликають статеве збудження, а також в оголенні та демонстрації статевих органів в присутності малолітньої ОСОБА_9 . З пред`явленого обвинувачення взагалі не зрозуміло яким чином сім`яна рідина людини могла опинитися на внутрішній поверхні трусів, вилучених у ОСОБА_9 , будь-яких дій, що б свідчили про торкання статевим органом ОСОБА_8 до статевих органів, речей потерпілої органом досудового розслідування не встановлено, пред`явлено лише оголення та демонстрація статевого органу, при цьому сім`яної рідини на трусах самого ОСОБА_8 згідно проведеної експертизи не виявлено.

Крім того, надуманими та такими, що суперечить як встановленим фактичним обставинам справи в суді першої інстанції, так і дослідженим доказам, є твердження прокурора про те, що переписка між ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_9 у соціальній мережі «Вконтакті» є доказом того, що на момент її ведення у обвинуваченого виник умисел на вчинення розпусних дій стосовно ОСОБА_9 .

Вказані твердження прокурора спростовані висновком судової психолого-лінгвістичної експертизи №9729/16-61 від 28.12.2016 року, згідно з якою у вказаному листуванні не виявлено фраз сексуального характеру, цинічних фраз на сексуальні теми. Фрази листування не спрямовані на задоволення ОСОБА_8 статевої пристрасті або на збудження у ОСОБА_9 статевого інстинкту. Характер кореспонденції не вказує на те, що стосунки між обвинуваченим та потерпілою мають припинитись або розвинутися у майбутньому (а.п.153-158 т.3).

Отже, апеляційні доводи прокурора є непереконливими, будь-яких інших доказів у кримінальному провадженні, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України стороною обвинувачення не надано.

Переконливих аргументів, у чому конкретно полягає невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та які саме норми процесуального закону порушив суд першої інстанції при дослідженні обставин справи, у апеляційній скарзі не зазначено, натомість доводи прокурора зводяться до власного (суб`єктивного) бачення обставин кримінального провадження, відмінного від висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні.

Таким чином, незважаючи на закріплений у ст.92 КПК України за слідчим та прокурором обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, на переконання колегії судів, останніми не надано суду належних, допустимих, достовірних та у своїй сукупності достатніх доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, і такий висновок суду першої інстанції достатньо мотивований та ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні і змістовно наведені у вироку.

Відповідно, встановивши відсутність в матеріалах провадження належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували б винуватість у вчиненні інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_8 за ч.2 ст.156 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст.156 КК України та вважає, що суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судового рішення, постановленого у цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд не встановив, а тому вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити.

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2022 року, щодо ОСОБА_8 , без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: