Справа № 199/4769/24
УХВАЛА

іменем України

2024 року червня місяця 20 дня м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №30000718 від 1106.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №30000718 від 1106.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме просила накласти арешт у вигляді заборони відчуження та розпорядження 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтовується тим, що 10.06.2024 до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_5 про те, що невстановлена особа, шахрайським шляхом заволоділа правом на його майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ).

У судове засідання прокурор Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра не з`явилася про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином.

Вивчивши подане клопотання та докази, якими обґрунтовується необхідність накладення арешту на 1/2 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , слідчий суддя вважає необхідним у задоволенні поданого клопотання відмовити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 10.06.2024 до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_5 про те, що невстановлена особа, шахрайським шляхом заволоділа правом на його майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ).

11.06.2024 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000718 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК України.

Вирішуючи питання про можливість накладення арешту на вище зазначене майно, слідчий суддя виходить з того, що відповідно до положень ст. 131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, яке застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч.ч.3,4 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У матеріалах, доданих до клопотання, відсутні відомості щодо розміру шкоди, яку завдану потерпілому, хоча для визнання діяння кримінально караним має бути достатньо відомостей про таке самовільне зайняття земельної ділянки, яке спричинило значної шкоди її власнику (законному володільцю).

У матеріалах клопотання також відсутні належні і допустимі докази, які б поза розумним сумнівом доводили необхідність арешту 1/2 частини нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також виправдали такий ступінь втручання у права власників цього майна.

При цьому, згідно вимог ч. 8 ст. 170 КПК України, при вирішенні питання щодо накладення арешту, слідчий суддя має враховувати також те, що вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Звертаючись до суду з клопотанням про накладення арешту на майно з метою забезпечити збереження речового доказу, орган досудового розслідування першочергово мав визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій мав зазначити підстави визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, утім, таких дій органом досудового розслідування вчинено не було, в матеріалах по розгляду клопотання відсутня постанова про визнання речовими доказами вищезазначеного майна, а згідно положень ст. 171 КПК України, наведені прокурор у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, які останній додає до свого клопотання.

Відповідно, постанови про визнання речових доказів від 17.06.2024, не надано слідчому судді і під час розгляду клопотання.

Дана обставина свідчить про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, так як без відповідної постанови майно не може набути статусу речового доказу.

Таким чином, під час розгляду клопотання поза розумним сумнівом не доведено наявність підстав вважати, що вчинено кримінальне правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт нерухомого майна, а також те, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні прокурора.

Обґрунтований сумнів викликає також можливість використання цього майна, як доказу в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за ч. 3 ст. 190 КК України, а також розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

Керуючись ст.ст. 107, 110, 131, 132, 170-173, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №30000718 від 1106.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

20.06.2024