Номер провадження: 11-кп/813/382/24
Справа № 496/5823/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представників потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_11 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_12 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001227 від 27 вересня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в пос. Щербинівка м. Дзержинська Донецької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працює головним інженером філії «Інфоксводоканал» ЦРМ, не судимого, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених

обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Додаткове покарання підлягає самостійному і реальному виконанню.

Запобіжний захід не обирався.

Строк відбування покарання постановлено відраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 грошові витрати, понесені на поховання сина ОСОБА_9 в розмірі 75 900 грн , в рахунок відшкодування за заподіяну потерпілій моральну шкоду в розмірі 480 000 грн, а також 40 000 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь цивільного позивача ОСОБА_11 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рахунок відшкодування за заподіяну моральну шкоду в розмірі - 480 000 грн, а також 7500 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на правову допомогу.

Позовні вимоги ОСОБА_11 в частині стягнення платежу у сумі 6480,61 грн. щомісяця, починаючи з 07.07.2024 року і по 07.01.2036 рік включно (до дати досягнення ОСОБА_12 повноліття) залишені без розгляду, як заявлені передчасно.

Вирішено питання стосовно процесуальних витрат, речових доказів та із заходами забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком встановлено, ОСОБА_8 , 26.09.2021 року, приблизно о 20.50 годині, керував власним, технічно справним автомобілем «Тoуоtа Аuris», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у темну пору доби, з ввімкнутим ближнім освітленням передніх фар, здійснював рух по ґрунтовій дорозі виїзд до с. Елізаветовка у напрямку автодороги М 05 «Київ - Одеса» в Одеському районі Одеської області.

У той самий час по асфальтному, сухому дорожньому покриттю, автодороги «Київ - Одеса», яка є автомобільною дорогою загального користування міжнародного значення М 05, має відповідне обладнання дорожнього покриття та придорожньої зони, де організований двосторонній рух., трьохрядний рух у кожному напрямку, напрямки якого поділені розділювальною смугою шириною 6.2 м, з обох боків позначеною дорожньою розміткою 1.1. (вузька суцільна лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, позначає межі смуг руху на дорогах, позначає межі ділянок проїзної частини, на які в`їзд заборонено) по лівій смузі з боку м. Одеса у напрямку с. Болгарка Одеського району Одеської області рухався мотоцикл «Yamaha rh 12/а», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який здійснював рух у прямому напрямку з невстановленою органами слідства швидкістю.

Здійснюючи подальший рух та, наближаючись до проїзної частини дороги М 05 «Київ - Одеса», поза населених пунктів, на прямій неосвітленій штучними джерелами освітлення ділянці, водій ОСОБА_8 , проігнорував вимоги дорожніх знаків 2.1 «Дати дорогу» та 5.7.1 «Виїзд на дорогу з одностороннім рухом», вирішив здійснити маневр розвороту ліворуч.

При цьому ОСОБА_8 , був неуважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, відповідно не реагував на її зміну, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення, приступив до виконання маневру лівого розвороту, чим порушив вимоги п. 1.5., п/п «б,д» п. 2.3. Правил дорожнього руху», не врахував дорожню обстановку, при виникненні небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, у вигляді мотоцикл «Yamaha rh 12/а», реєстраційний номер НОМЕР_3 , заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не застосував, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, продовжував рух, рухаючись та виконуючи маневр розвороту ліворуч по проїзної частини автодорозі, допустив виїзд керованого ним автомобіля на крайню ліву смугу напрямку руху у бік с. Болгарка, не надав дорогу транспортному засобу - мотоциклу «Yamaha rh 12/а», що рухався відповідно до вимог ПДР України та скоїв з ним зіткнення.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу «Yamaha rh 12/а», - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці події.

Вказані дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що причинило смерть потерпілого.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок та на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1,5 роки.

Крім того, просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 за заподіяну моральну шкоду на користь потерпілої ОСОБА_9 в розмірі 72 000 грн, відмовивши в стягненні моральної шкоди на користь цивільного позивача ОСОБА_11 .

В іншій частині просив вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції не врахував стан здоров`я обвинуваченого та висновок з досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання у виді позбавлення, або обмеження волі.

Потерпіла ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просила вирок скасувати частково та постановити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Зазначила, що суд призначив ОСОБА_8 занадто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Крім того, суд безпідставно визнав у якості обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 : щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та мінімальне відшкодування завданої шкоди.

Цивільний позивач ОСОБА_13 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_12 просила вирок змінити в частині залишення без розгляду її позовних вимог про стягнення платежу у сумі 6480,61 грн. щомісяця, починаючи з 07.07.2024 року і по 07.01.2036 рік включно (до дати досягнення ОСОБА_12 повноліття) та наполягала на задоволенні її позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог навела відповідні доводи.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та потерпілих, просила залишити їх без задоволення, а вирок без змін.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 підтримали вимоги апеляційних скарг потерпілих та просили їх задовольнити, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника, та визнали завдану моральну шкоду ОСОБА_11 у сумі 72000 гривень, в іншій частині проти задоволення апеляційних скарг потерпілої сторони заперечували.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, а також доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційних скаргах не оспорюються, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

У своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 зазначала про те, що суд призначив ОСОБА_8 занадто м`яке покарання.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 про те , що призначене ОСОБА_8 основне покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував, у відповідності зі ст.65-67 КК України, характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до категорії тяжкого злочину вчиненого з необережності та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, (а.к.п.6 том№3), пенсіонер (а.к.п.13, 21-22 тому №3), має на утриманні матір ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.к.п.20 там №3), за місцем постійної реєстрації, проживання характеризується позитивно (а.к.п.19 тому №3), на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (а.к.п.7,9 том№3); в добровільному порядку намагався надати посильну матеріальну допомогу потерпілій.

Обставини, які б обтяжували покарання ОСОБА_8 ,. встановлені не були.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, має на утриманні матір ОСОБА_14 , 1928 року народження ( а.к.п. 20 т.3) , мінімальне відшкодування завданої шкоди.

Апеляційний суд зазначає про те, що щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №283/2169/19 року вказала на те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину у вчиненому злочині за обставин встановлених судом першої інстанції, щиро каявся та вибачався перед потерпілими, а також зазначав, що намагався перерахувати потерпілій кошти, які остання не приймала.

Крім того, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 відшкодував завдану потерпілим шкоду у розмірі 62 500 грн. та визнав вимоги потерпілої ОСОБА_11 щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 72 000 гривень.

На думку апеляційного суду вказані обставини вказують на дійове каяття обвинуваченого ОСОБА_8 , та з огляду на його поведінку під час апеляційного розгляду свідчать про його дійсне, відверте визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього, а тому апеляційний суд вважає, що щире каяття ОСОБА_8 знайшло своє підтвердження під час розгляду кримінального провадження.

Також, суд першої інстанції прийняв до уваги досудову доповідь, складену Малиновським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» м. Одеси в Одеській області з якої убачається, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як низький, тому виправлення обвинуваченого без позбавлення чи обмеження волі можливе та не становить небезпеку для суспільства (у тому числі для окремих осіб).(а.к.п.58-62 том №3).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Між тим, суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, суспільну небезпеку вчинених ним дій, особу обвинуваченого, наслідки вчиненого ним злочину, від якого наступила смерть людини, позицію потерпілої сторони, дійшов висновку, що справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є призначення основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Крім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_8 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, оскільки ОСОБА_8 , здійснюючи управління джерелом підвищеної небезпеки, допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до загибелі особи.

Разом з тим, враховуючи, що покарання має ґрунтуватися на принципах справедливості і індивідуалізації, бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, апеляційний суд вважає, що призначення ОСОБА_8 більш суворого основного покарання ніж призначено судом першої інстанції, про що просить потерпіла, є занадто суворим, а тому доводи апеляційної скарги потерпілої щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через надмірну м`якість, апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд зазначає, що покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просив призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 12 березня 2019 року у справі № 520/3854/17 вказала про те, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, суд першої інстанції зазначив, що за наявності пом`якшуючих вину ОСОБА_8 обставин, за відсутності відповідного (значного) матеріального відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди, відсутні підстави для застосування до обвинуваченого ст.ст.69,75 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що під час апеляційного розгляду не були встановлені будь-які інші дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 та пом`якшуючі обставини, окрім тих, які були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 виду та розміру основного та додаткового покарання.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_8 , грубо порушуючи Правила дорожнього руху, створив серйозну загрозу життю і здоров`ю його учасників, проявивши байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім, оскільки без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети покарання, а відтак, на думку апеляційного суду, застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ст.75 КК України, не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

Доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_11 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_12 , щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих, а саме в частині розміру відшкодування моральної шкоди та щомісячних платежів на утримання ОСОБА_12 , апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Положеннями ч.1 ст.128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності такої шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача, а також вини останнього в її заподіюванні.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України).

Відповідно до п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Суд першої інстанції вважав доведеним наявність заподіяння моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 та малолітньому ОСОБА_12 .

Відповідно до змісту вироку, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 про стягнення із обвинуваченого заподіяної моральної (немайнової) шкоди.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який, виходячи із вимог розумності та справедливості, враховуючи встановлені вище обставини вчинення злочину обвинуваченим, характер та обсяг перенесених потерпілою душевних страждань, їх тривалість, а також ту обставину, що обвинуваченому призначається покарання за вчинення злочину відносно потерпілого, що само по собі є відшкодуванням завданої потерпілому моральної шкоди, вважав, що розмір відшкодування за заподіяну потерпілій моральну шкоду має становити 480 000, грн.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно позовних вимог цивільного позивача ОСОБА_11 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_12 , який, виходячи із вимог розумності та справедливості, враховуючи встановлені вище обставини вчинення злочину обвинуваченим, характер та обсяг перенесених дитиною душевних страждань, їх тривалість, а також ту обставину, що обвинуваченому призначається покарання за вчинення злочину відносно потерпілого, що само по собі є відшкодуванням завданої потерпілому моральної шкоди, суд вважає, що розмір відшкодування за заподіяну потерпілому моральну шкоду має становити 480 000 грн.

В свою чергу, апеляційний суд вважає, що загибель потерпілого, який є сином ОСОБА_9 та батьком ОСОБА_12 в дорожньо-транспортній пригоді за вини обвинуваченого безумовно потягло для останніх позбавлення певних елементів благополуччя, психологічних страждань і суттєвих негативних змін в їх подальшому житті.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілих, обставини, при яких була спричинена моральна шкода, ступінь вини обвинуваченого, який визнав свою вину у вчиненому, заявляв про подальші наміри відшкодування спричиненої шкоди.

Враховуючи викладене апеляційній суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог потерпілої сторони в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 480 000 гривень кожному, що є справедливим і співрозмірним з понесеними потерпілими моральними стражданнями.

На думку апеляційного суду, саме такий розмір відшкодування компенсує тривалість та характер моральних страждань, які зазнали потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , в зв`язку з втратою сина та батька.

Також, у своїй апеляційній цивільний позивач ОСОБА_13 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_12 наполягала на задоволенні її позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_12 платежу у сумі 6480,61 грн. щомісяця, починаючи з 07.07.2024 року і по 07.01.2036 рік включно (до дати досягнення ОСОБА_12 повноліття).

Зі змісту оскарженого вироку убачається, що вказані вимоги суд першої інстанції залишив без розгляду, як такі, що заявлені передчасно.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та наголошує на тому, що, на теперішній час сума страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в розмірі 216 000 гривень, покриває період з 27.09.2021 по 06.07.2024.

За таких обставин, оскільки момент виникнення права у ОСОБА_12 на відшкодування щомісячних платежів з ОСОБА_8 наступить 07.07.2024 року, що є датою, яка наступить в майбутньому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, на час постановлення вироку, обґрунтовано залишив без розгляду вищевказані вимоги цивільного позивача ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_12 , як такі, що заявлені передчасно.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , цивільного позивача ОСОБА_11 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_12 , в зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , цивільного позивача ОСОБА_11 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_12 , - залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 квітня 2023 року, яким

ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4