Провадження №: 1-кп/336/676/2024
УХВАЛА
6 березня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання прокурора в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 185, 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого за ч. 4 ст. 187 КК України,
В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальна справа щодо ОСОБА_4 за обвинуваченням ч. 3 ст. 185, 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_5 за обвинуваченням за ч. 4 ст. 187 КК України.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання, проти задоволення якого заперечує сторона захисту, про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до шістдесяти днів, мотивуючи його тим, що заявлені стороною обвинувачення ризики, які визнані судом, такі як: ухилення обвинуваченого від суду, незаконний вплив на свідків обвинувачення, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, не втратили актуальності.
Обвинувачений і захисник в обгрунтування заперечень зазначають, що ризики, на які посилається прокурор, є недоведеними, як недоведеною є і підозра у вчиненні епізодів розбійних нападів, до яких обвинувачений непричетний, тому обрання більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, цілодобового домашнього арешту, сприятиме досягненню мети кримінального судочинства щодо його ефективного здійснення і застосування до його учасників належної процесуальної процедури.
Окрім того, прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у виді домашнього арешту строком на шістдесят діб.
В судовому засіданні прокурор просить про задоволення означеного клопотання, пославшись на наявність таких ризиків, як ухилення обвинуваченого від суду, незаконний вплив на свідків обвинувачення, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Сторона захисту не заперечує проти задоволення клопотання прокурора про застосування щодо ОСОБА_5 домашнього арешту.
Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, виходячи з такого.
На стадії досудового розслідування щодо ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, дію якого продовжено ухвалою суду до 10 березня 2024 року.
Передумови для застосування будь-якого запобіжного заходу внормовані частиною 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.
За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.
Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в статті 194 КПК України обставин. У зв`язку з викладеним, на думку прокурора, застосування більш м`яких заходів не забезпечить ефективного здійснення судового розгляду та належної процесуальної дисципліни обвинуваченого.
В силу ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення або захисту суд має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
За змістом положень кримінального процесуального законодавства продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, може бути зумовлено тим, що заявлені при застосування запобіжного заходу ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.
При вирішенні клопотання суд враховує те, що прокурор довів наявність ризику ухилення обвинуваченого від суду, про що свідчить усвідомлення ним факту вчинення особливо тяжкого злочину та безповоротності покарання, а також відсутність міцних соціальних зв`язків, процесуальна поведінка обвинуваченого під час здійснення іншого кримінального провадження щодо ОСОБА_4 за обвинуваченням за ч. 3 ст. 185 КК України, за якої він допускав систематичні неявки в судові засідання, що мало наслідком застосування до нього такого заходу забезпечення кримінального провадження, як примусовий привід.
Таким, що існує реально, вбачається суду і ризик продовження вчинення кримінально караних дій, на що вказують наявність судимості за вчинення кримінальних правопорушень проти чужої власності, повідомлення про підозру у скоєнні таємного викрадення чужого майна під час іспитового строку, призначеного попереднім вироком, а також обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину з подвійним об"єктом посягання (чужа власність та здоров"я людини) під час перебування в провадженні суду кримінального провадження щодо нього за ознаками ч. 3 ст. 185 КК України.
Приймаючи на користь висновку про доцільність застосування найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження існування наведених ризиків, суд не погоджується з міркуваннями сторони обвинувачення про вірогідність ризиків впливу на свідків провадження та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки їх існування всупереч вимог змагальності кримінального судочинства не доведено жодними фактичними даними.
Відповідно до ст. 29 Основного Закону ніхто не може бути арештований або утримуватися під вартою інакше як за мотивованим рішенням суду і лише на підставах та в порядку, встановлених законом.
Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 25.04.2003 року «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадії досудового розслідування» тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом і застосовується лише за наявності підстав вважати, що інші запобіжні заходи, передбачені законом, не можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених КПК України.
В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.
Цей запобіжний захід не може бути застосований, окрім як, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Інкриміноване ОСОБА_4 кримінально каране діяння є тяжким в розумінні ст. 12 КК України, за яке передбачене покарання на строк від восьми до п`ятнадцяти років, тобто вказаний злочин за формальним критерієм підпадає під діяння, у зв`язку з вчиненням яких можливо застосування найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження.
Враховує суд і подвійний об`єкт злочинного посягання, яким є охоронюване Основним Законом України право приватної власності особи, що є непорушним, а також декларована Конституцією держави найвища соціальна цінність здоров`я людини.
Суд бере до уваги і зміст ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, проте вважає, що у даному випадку застосування найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження є таким, що зумовлено сукупністю наведених матеріальних і процесуальних передумов, необхідністю забезпечення охорони загальносуспільних прав та інтересів.
На користь наведеного висновку враховує суд і висновки Європейського суд з прав людини, які в Україні застосовуються як джерело права, зокрема зміст рішення в справі «Летельє проти Франції», за яким особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Оцінивши сукупність наданих стороною обвинувачення на користь клопотання фактичних даних, слідчий суддя доходить переконання про неможливість відвернення передбачених статтею 177 КПК України ризиків з використанням інших, більш м`яких запобіжних заходів.
Виходячи з викладеного, застосування найбільш суворого запобіжного заходу ґрунтується на сукупності передбачених законом передумов і за вказаних обставин продиктовано інтересами забезпечення ефективності кримінального провадження.
Разом з тим, враховує суд і інші обставини кримінального провадження, такі як відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, встановлення органом досудового розслідування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, молодий вік обвинуваченого, що свідчить про його здатність переоцінити протиправність своїх дій та повернутися на шлях духовних і соціальних цінностей, тому вважає за можливе, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, визначити заставу, право на застосування якої судом встановлено частиною 4 ст. 183 КПК України.
З описаних міркувань виходить суд, встановлюючи мінімальний розмір застави, встановлений законом для особливо тяжких злочинів.
При вирішенні клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 181 КПК України запобіжний захід у вигляді домашнього арешту може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Як зазначено, санкцією частини статті обвинувачення передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від восьми до п`ятнадцяти років, тобто суд може констатувати наявність процесуальних передумов для застосування саме цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Що стосується підстав для застосування будь-якого запобіжного заходу в розумінні наведеної статті 177 КПК України, до доведених прокурором ризиків, на переконання суду, відноситься ризик ухилення обвинуваченого від суду, на користь якого свідчать відсутність стабільної роботи і, як наслідок, - відсутність джерел доходів, відсутність стійких соціальних зв`язків, а також усвідомлення обвинуваченим тяжкості інкримінованих йому кримінально караних дій та невідворотності покарання.
При вирішенні вказаного питання суд враховує і тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінально караного діяння, яке законом про кримінальну відповідальність віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, а також подвійний об`єкт злочинного посягання, яким є охоронюване Основним Законом України право приватної власності особи, що є непорушним, а також декларована Конституцією держави найвища соціальна цінність здоров`я людини.
У зв`язку з викладеним суд доходить переконання, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить запобігання передбаченому законом та зазначеному судом ризику перешкоджання здійсненню судового розгляду.
Констатуючи виправданість ризику, який став передумовою для застосування домашнього арешту, суд вважає, що заявлені прокурором ризики незаконного впливу на свідків обвинувачення та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином всупереч вимог закону не мають під собою жодного підґрунтя, тому носять декларативний характер.
Керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 183, 314, 315, 395 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Продовжити застосування до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового провадження в суді першої інстанції, але не більш ніж на шістдесят днів, а саме: до 5 травня 2024 року включно.
Строк дії ухвали обчислювати з 7 березня 2024 року.
Продовжити застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши обвинуваченому в період дії запобіжного заходу залишати місце свого постійного проживання, а саме: будинок АДРЕСА_1 .
Покласти на обвинуваченого обов`язки:
1)прибувати в суд за першим викликом;
2) повідомляти суду про зміну свого місця проживання;
Роз`яснити обвинуваченому його обов`язки та наслідки їх невиконання.
Ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту діє до 5 травня 2024 року включно.

Ухвала в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту отримання ним копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1