СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/2749/24
ун. № 759/7913/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року Слідчий суддя Святошинського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві клопотання ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000497 від 11.11.2022 року,-

встановив:

17.04.2024 року власник земельних ділянок ОСОБА_4 , звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м.Києва від 06.06.2024 року на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:021:0022, :01:021:5011 та :01:021:5012, в рамках кримінального провадження №0000497 від 11.11.2022 року.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримала, посилаючись на обставини викладені у клопотанні, зазначивши, що власник земельних ділянок - ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не має ніякого процесуального статусу, відносно нього не існує обгрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження та потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у його права і свободи, як зазначив у клопотанні прокурор. Дві земельні ділянки були придбані ОСОБА_4 ще у 2019 році, третя належить йому на праві власності з 2021 року. Також адвокат наполягала, що цільове призначення земельної ділянки відповідно до законодавчо встановлених категорій земель визначається на підставі документації із землеустрою, а порядок використання земельної ділянки в межах певної категорії визначається землекористувачем самостійно, проте з обов"язковим дотриманням містобудівної документації та документації із землеутрою. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землецстрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження та ін.) Оскільки прокурором у клопотанні про арешт земельних ділянок не наведено конкретних та чітких доказів, які підтверджують, що власник земельних ділянок ОСОБА_4 може пошкодити, зіпсувати, знищити, перетворювати та передавати майно, адвокат просила скасувати арешт з вказаних у клопотанні земельних ділянок. Також звертала увагу суду на те, що при розгляді клопотання про арешт земельних ділянок їх власник ОСОБА_4 не був присутній, є добросовісним набувачем, арешт накладений необгрунтовано і арешт земельних ділянок порушують його право вільно розпоряджатися своєю власністю.

Власник майна - ОСОБА_4 клопотання підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі.

Прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Київської оласної прокуратури ОСОБА_5 проти клопотання заперечував, вказуючи, що арешт накладено відповідно до норм КПК України та обгрунтовано належними доказами, просив відмовити у задоволенні клопотання.

Суд, заслухавши пояснення адвоката, заявника та заперечення прокурора, дослідивши матеріали клопотання, приходить до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що СУ ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000497 від 11.11.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.4 ст.190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м.Києва від 06.06.2023 року задоволено клопотання прокурора Броварської окружної прокуратури та накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:021:0022, :01:021:5011 та :01:021:5012, які належать ОСОБА_4 .

Судом з`ясовано, що у кримінальному провадженні №0000497 від 11.11.2022 року на даний час жодним особам не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Також встановлено, що 04.04.2023 року земельні дялнки, що належать ОСОБА_4 , визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказйм злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 вказаного Кодексу, арешт майна допускається з метою забезпечення:збереження речових доказів;спеціальної конфіскації;конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У рішенні Європейського суду з прав людини справа «Будченко проти України» в розділі«Оцінка суду» встановлено: п. 40 «Суд нагадує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні.

Європейський суд з прав людини неодноразово акцентував увагу на тому, що обмеження володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року Series A № 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» заява № 48191/99, п.п. 49-62, від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідність балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п.п. 69 і 73, Series A № 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series А № 98). Зі змісту ухвали випливає, що при накладенні арешту на грошові кошти заявника, питання спврозмірності і розумності не досліджувалось взагалі.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Між тим, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.

Варто наголосити, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана не обгрунтованому процесуальному обмеженню.

Статтями 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканність права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим кодексом.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифіковано Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обгрунтування наявних ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У рішеннях по справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано на те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра,

Отже, враховуючи вищевикладене, позбавлення добросовісного власника майна, можливості розпоряджатися власністю, як захід забезпечення кримінального провадження, порушує право власності та суперечить ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому випадку, коли у кримінальному провадженні відсутні підстави, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи фізичної чи юридичної особи.

Частиною 1 ст.174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути сксовано повністю або частково, якщо буде доведено, що в подальшому застосуванні цього запобіжного заходу відпала потреба, або арешт накладено необгрунтовано.

Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що арешт із земельних ділянок із кадастровими номерами :01:021:0022, :01:021:5011 та :01:021:5012, які належать ОСОБА_4 , підлягає частковому скасуванню, в частині позбавлення права власника заборони розпорядження, користування та будівництва об"єктів нерухомості на земельних ділянках, при цьому не підлягають задоволенню вимоги в частині їх відчуження, оскільки на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно, а тому клопотання про скасування арешту майна, навіть з урахуванням усіх викладених в ньому доводів, не підлягає задоволенню у повному об"ємі, оскільки досудове розслідування триває, та потребує подальшого з`ясування.

За наведених обставин, слідчий суддя дійшов переконання про часткове скасування арешту майна та заборон, що є співрозмірним меті яку прагне досягти орган досудового розслідування.

Керуючись вимогами ст.ст.7, 9, 22, 98, 170-174, 369-372 КПК України, -

постановив:

Клопотання ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000497 від 11.11.2022 року, - задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м.Києва у справі 1кс/759/3284/23 (унікальний номер 759/9846/23) від 06.06.2023 року в частині позбавлення права власника заборони розпорядження, користування та будівництва об"єктів нерухомості на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:021:0022, :01:021:5011 та :01:021:5012, які належать ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 на правах приватної власності і знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини клопотання відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 29.04.2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1