УХВАЛА

11 червня 2024 року

м. Київ

справа № 607/9097/20

провадження № 51-4335ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою на указані вище судові рішення щодо ОСОБА_4 , де стверджує про наявність підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до їх зміни.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

При цьому, ставлячи вимогу про зміну оскаржених судових рішень, необхідно керуватися межами перегляду судом касаційної інстанції, визначеними кримінальним процесуальним законом, які дають касаційному суду підстави для прийняття рішення, передбаченого саме п. 4 ч. 1 ст. 436 КПК.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази,встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Прокурор в касаційній скарзі висуває вимогу про зміну оскаржених судових рішень щодо ОСОБА_4 в частині призначення останньому покарання, де, серед іншого, просить виключити з оскаржених вироку місцевого та ухвали апеляційного суду рішення про призначення «вдруге» ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) та застосування положень ч. 4 ст. 70 цього Кодексу, вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 4 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього майна, що є його власністю.

При цьому, з оскаржених судових рішень видно, що ОСОБА_4 призначено покарання за ч. 4 ст. 190 КК (за вчинені до постановлення вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2019 рокушахрайські дії відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 08 травня 2019 року, ОСОБА_7 10 серпня 2019 року, ОСОБА_8 28 листопада 2019 року) у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

«Вдруге», як зазначає прокурор, за ч. 4 ст. 190 КК йому призначено покарання за вчинені після постановлення вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2019 рокушахрайські дії (щодо ОСОБА_9 27 грудня 2019 року, ОСОБА_10 від 03 січня 2020 року, ОСОБА_11 16 лютого 2020 року) у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

В касаційній скарзі прокурор просить виключити із оскаржених вироку та ухвали рішення про призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 190 КК «вдруге», тобто за злочини, за вчинення яких йому було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю. Натомість не вказує правових підстав вважати останнього засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, при тому, що за злочини, вчинені до постановлення вироку, йому за ч. 4 ст. 190 КК було призначено більш м`яке покарання.

Разом з тим, прокурор не вказує яким судовим рішенням, у разі задоволення вимог скарги, останньому призначено покарання за кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 190 КК, що вчиненні після постановлення вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2019 року.

Отже вимога прокурора суперечить положенням статей 433, 437 КПК та не містить належного обґрунтування, яке узгоджується із повноваженнями суду касаційної інстанції (п. 4 ч. 1 ст. 436 КПК), на застосуванні яких наполягає прокурор.

Колегія суддів зауважує, що доводи касаційної скарги повинні спростовувати кожен висновок суду щодо призначення покарання, а не містити узагальнені твердження щодо неправильного призначення покарання, однак прокурор не обґрунтовує того, як його вимога про не застосування приписів ч. 4 ст. 70 КК співвідноситься із висновками про застосування вказаної норми права, визначеними об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постановах від 25 червня 2018 року у справі № 511/37/16-к (провадження № 51-830кмо18) та від 22 січня 2024 року у справі № 236/4167/20 провадження (№ 51-1565кмо 23).

В обґрунтування тверджень про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність прокурор посилається на правові висновки, відображені в постановах об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18) та від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19), при цьому не наводить мотивів щодо релевантності своїх посилань та підстав вважати правові відносини в тих провадженнях аналогічними із тими, що необхідно вирішити у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .

Також прокурор наголошує на необхідності застосування приписів ч. 1 ст. 71 КК при призначенні покарання ОСОБА_4 шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2019 року, однак копії зазначеного вироку не долучає, що, з огляду приписи статей 22, 26, 433 КПК, не дає Суду процесуальних підстав до врахування цього вироку без відповідного приводу з боку сторони обвинувачення.

Відповідно до приписів ст. 433 КПК суд касаційної інстанції не може на власний розсуд відшуковувати підґрунтя для задоволення касаційної скарги прокурора, де не йдеться про покращення становища засудженого.

Наявність вказаних недоліків перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.

Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.

Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

Керуючись ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.

Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3