Справа № 454/4194/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/436/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року про продовження строку тримання під вартою,

встановила:

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 14 червня 2024 року включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року, ухвалу суду щодо ОСОБА_7 скасувати, ухвалити нову, якою обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний час доби.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження захисник стверджує, що повний текст ухвали він отримав на електронну пошту 18.04.2024, що підтверджується витягом з електронного кабінету «Електронний суд».

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, несправедливою, такою, що постановлена з істотними порушеннями норм процесуального законодавства та прав ОСОБА_7 , висновки суду суперечать обставинам справи та не ґрунтуються на повному, всебічному, незалежному дослідженні всіх істотних обставин справи.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував належним чином, що прокурором не доведено, що інкримінований злочин вчинено в умовах військового стану, а обвинувачені мають статус військовослужбовців.

На думку захисника, кваліфікація інкримінованих ОСОБА_7 діянь за ч. 4 ст. 408 КК України не відповідає дійсним обставинам та матеріалам справи.

Стверджує, що ОСОБА_7 на місці дислокації учбової частини був відсутній лише 12 годин, а тому його дії можуть кваліфікуватися щонайбільше за ст. 172-11 КУпАП.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 має ряд захворювань, які унеможливлюють його перебування в СІЗО, позитивно характеризується, у нього відсутнє кримінальне минуле, наявні міцні соціальні зв`язки, мати ОСОБА_10 винайняла для нього та ОСОБА_11 житлове приміщення, придатне для проживання в умовах домашнього арешту.

Вважає, що прокурором не надано доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також доказів неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_8 ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджуються доводи апелянта щодо причин пропуску строку апеляційного оскарження. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Сокальського районного суду Львівської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000433 від 25 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 408 КК України.

Ухвалою слідчого судді Личаківськогоо районного суду м. Львова від 02 серпня 2023 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався.

На думку апеляційного суду, місцевий суд, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_7 , врахував, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не встановлено, а тому існування зазначених ризиків виправдовує подальше тримання його під вартою.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував обставини, характер і тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та дані про його особу, та, відповідно, наявність передбачених ст.177 КПК ризиків.

Правових підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт (як про це просить апелянт) колегія суддів не вбачає і вважає, що продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою здійснене з дотриманням вимог закону та з врахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до особливо тяжких злочинів, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися, й судовий розгляд у справі не завершено.

Прокурором доведено, що заявлені ризики не зменшились, а необхідність проведення процесульних дій є обставиною, яка перешкоджає завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити строк тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

А тому колегія суддів вважає, що прийняте судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Окрім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).

Покликання апелянта про наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 місця проживання і міцних соціальних зв`язків, на думку колегії суддів, не є визначальними обставинами, які давали б можливість змінити останньому запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки такий не гарантуватиме запобігання встановленим ризикам.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, оскільки у нього виявлено бронхіальну астму (Атопічна форма. Період ремісії), апеляційний суд вважає неналежною підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки відсутні належні медичні документи, які б підтверджували неможливість утримання ОСОБА_7 під вартою.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Колегія суддів роз`яснює право обвинуваченого подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

Безпідставними є доводи про помилковість кваліфікації дій обвинувачених за ч. 4 ст. 408 КК України, оскільки правова кваліфікація кримінального правопорушення здійснюється органом досудового розслідування. У свою чергу, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та визначення статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, здійснюється у нарадчій кімнаті за результатами розгляду справи по суті, а не під час апеляційного перегляду ухвали щодо продовження строку дії запобіжного заходу.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.. 408 КК України «Дезертирство», колегія суддів вважає, що визначення останньому альтерантивного запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

На думку колегії суддів, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави, забезпечить виконання останнім процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Отже, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду є законною і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Поновити захиснику ОСОБА_8 строк апеляційного оскарження.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4