Номер провадження: 11-кп/813/826/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого - ОСОБА_11 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2023 року в кримінальному провадженні №0001518 від 08.12.2022 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився с. Сельдь, Ульянівської області, РФ, з вищою освітою, одруженого, який працює начальником відділення ВМКЦ Південного регіону, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону полковника медичної служби ОСОБА_13 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею особи на поруки трудовому колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

Звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

Повідомлено трудовий колектив Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про передачу їм ОСОБА_8 на поруки.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України - закрито.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «АРКС» - залишено без розгляду

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України з ОСОБА_8 стягнуто на користь держави витрати на залучення експертів Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз МЮ України в розмірі 13860 грн 61 коп.

Судом встановлено, що 07 грудня 2022 року, близько 13 год 30 хв, ОСОБА_8 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Subaru Forester», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , у світлу пору доби, при достатній видимості, в умовах мокрої проїзної частини, здійснював рух по просп. Небесної Сотні, зі сторони вул. Інглезі в напрямку вул. Шкільний Аеродром у м. Одесі, наближаючись до регульованого світлофорним об`єктом виїзду з прилеглої території будинку АДРЕСА_3 , на світлофорі якого у цей момент був увімкнений жовтий сигнал, який забороняє рух транспортних засобів.

В цей же час, рухаючись у зустрічному напрямку, на дозволяючий сигнал світлофору, автомобіль марки «BMW 316», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , почав виконувати маневр повороту ліворуч, в напрямку прилеглої території будинку АДРЕСА_3 , із виїздом на смугу руху автомобіля марки «Subaru Forester».

Водій ОСОБА_8 своєчасно не зменшив швидкість, не зупинився перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія) ПДР України та продовжуючи рух через регульований світлофорним об`єктом виїзд з прилеглої території будинку АДРЕСА_3 на заборонений сигнал світлофору, передньою центральною частиною керованого ним автомобіля допустив зіткнення із правою бічною частиною автомобіля марки «BMW 316» під керуванням ОСОБА_14 .

Своїми діями водій ОСОБА_8 , порушив вимоги п.1.5, п.2.3б), п.8.7.3.(ґ), п.8.10 «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), якими передбачено:

- п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п.2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.»;

- п.8.7.3.(ґ) «Жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.»;

- п.8.10 «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69, якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до висновку судово-медичної експертизи, потерпілому ОСОБА_11 , спричиненні середньої тяжкості тілесні ушкодження, у вигляді: переломи 3, 4, 5-го ребер справа, перелом кісток тазу (правої латеральної маси крижі, нижньої гілки та тіла правої лонної кістки з розповсюдженням лінії перелому на передній край вертлюгової западини, сідничної кістки справа), перелом правого поперечного виростку 5-го поперекового хребця, апікальний перелом зовнішньої щиколотки лівого гомілково-ступневого суглобу, різані рани обличчя.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи, водій автомобіля марки «Subaru Forester» ОСОБА_8 , виконуючи вимоги п.8.7.3.(ґ), п.8.10 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти настанню даної події.

В діях водія автомобіля марки «Subaru Forester» ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п.8.7.3.(ґ), п.8.10 Правил дорожнього руху України, які створювали необхідні і достатні умови для настання події і перебували з ним у причинному зв`язку.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, а також істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, в іншому складі суду зі стадії підготовчого провадження.

В обґрунтування апеляційної скарги представник потерпілого посилається на наступне:

-з моменту вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення минув майже рік, але матеріальну та моральну шкоди потерпілому ОСОБА_11 не відшкодовано, що дає підстави для сумніву стосовно реального розкаяння обвинуваченого. Суд першої інстанції фактично ототожнив розкаяння з визнанням вини, яке було здійснено лише на стадії судового розгляду, що не узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 вересня 2019 року (провадження №51-3392км19), та судовою практикою;

-клопотання про передачу на поруки повинно містити дані про кожного учасника зборів, оскільки особа, за наявності відповідних підстав, підлягає передачі на поруки саме колективу підприємства, установи, організації, а не певному працівнику чи групі працівників;

-у протоколі загальних зборів від 31.05.2023 року не зазначена загальна чисельність колективу, що позбавляло суд першої інстанції можливості з`ясувати, яка частина від загальної кількості осіб приймала участь у голосуванні. Згідно протоколу загальних зборів, на зборах були присутні 48 осіб, однак протокол не містить повного переліку вказаних осіб із зазначенням їх підпису, що є обов`язковим для підтвердження дійсної участі членів трудового колективу на зборах. Протокол підписано тільки двома особами (голова засідання, секретар засідання), а тому наданий протокол загальних зборів не дає можливості встановити дійсну волю всього трудового колективу щодо прийняття обвинуваченого на поруки зі звільненням його від кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; обвинуваченого та його захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 КК звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Підставою такого звільнення є щире каяття особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом та виправити свою поведінку. Також звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливе лише за клопотанням колективу, членом якого є особа, про передачу її на поруки. Воно має бути оформлене протоколом загальних зборів колективу, який долучається до справи.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 25.05.2021 року (справа №464/4133/17).

Встановивши відсутність хоча б однієї із цих передумов, суди не вправі застосовувати ст. 47 КК України щодо обвинуваченої особи.

Згідно ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

У зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закривається судом (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК).

Звільняючи ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 47 КК України, місцевий суд врахував те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення нетяжкого злочину, визнав свою вину, усвідомив протиправність своїх дій та щиро розкаявся у скоєному, працює лікарем у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, колектив якого просить передати його на поруки, а обвинувачений бажає виправити свою поведінку.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, вибачився перед потерпілим.

Із матеріалів провадження вбачається, що колективом Військово-медичного клінічного центру Південного регіону проведено загальні збори, результати яких оформлено протоколом №1 від 31.05.2023 року та прийнято рішення клопотати перед Київським районним судом м. Одеси про передачу на поруки обвинуваченого ОСОБА_8 в порядку ст.47 КУ України (а.п. 131-132).

На підставі проведених зборів колективу начальник Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_15 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з належно оформленим клопотанням про передачу ОСОБА_8 на поруки Військово-медичного клінічного центру Південного регіону зі звільненням його від кримінальної відповідальності та закриттям кримінального провадження.

З огляду на наведене слід констатувати, що місцевий суд мав обов`язок розглянути вказане клопотання трудового колективу та прийняти рішення про задоволення клопотання у разі його обґрунтованості, та після цього прийняти рішення про закриття кримінального провадження зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК України, з передачею обвинуваченого на поруки трудовому колективу.

Колегія суддів вважає, що клопотання про передачу на поруки, оформлене належним чином, є саме тим документом, який за наявності підстав, передбачених ч.1 ст.47 КК України, надає суду право прийняти рішення про його задоволення, з подальшим закриттям кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу. В іншому випадку, тобто не знайшовши підстав для задоволення заявленого клопотання, суд мав право відмовити в його задоволенні та продовжити розгляд кримінального провадження в загальному порядку.

Доводи представника потерпілого щодо не зазначення в протоколі загальних зборів від 31.05.2023 року загальної чисельності колективу, та не зазначення повного переліку працівників із проставленням останніми власноручних підписів, що на думку представника є обов`язковим для підтвердження дійсної участі членів трудового колективу на зборах, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до Протоколу №1 загальних зборів колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 31.05.2023 року, який був досліджений у суді першої інстанції, наявне письмове уточнення, згідно з яким «Чисельність колективу по списку (не зазначається як така, що віднесена до Переліку відомостей ЗСУ, що становлять службову інформацію (ПСІ-2023, п.2.2)).

Тобто, зазначений протокол містить посилання на причини не зазначення колективу по списку, і на переконання апеляційного суду не може вказувати на будь-які порушення під час проведення загальних зборів колективу (т.2 а.п. 131).

Більш того, відповідно до звукозапису фіксації судового засідання від 09.11.2023 року, представник Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_16 повідомила суду, що оскільки ОСОБА_8 є офіцером, то збори трудового колективу проводились серед офіцерського складу колективу, на якому були присутні керівники всіх клінік, відділень, служб Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, які є представниками своїх безпосередніх колективів та представляли їх на вказаних зборах і висловили думку щодо можливості взяття ОСОБА_8 на поруки.

Також, представник Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_16 зазначила, що на момент проведення загальних зборів, на яких вирішувалось питання щодо можливості передання ОСОБА_8 на поруки, діяли карантинні обмеження, відповідно до таких обмежень, збір всього трудового колективу був не можливим, з огляду на що, збори проводили керівника клінік, відділень, служб у своєму колективі, після чого ці керівники висловлювали вже думку свого колективу на загальних зборах колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону 31.05.2023 року.

Відповідно до звукозапису фіксації судового процесу та журналу судових засідань від 22.11.2023 року, на підтвердження права керівників клінік, відділень, служб представляти свої колективи на загальних зборах, представником Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_16 була надана копія Протоколу загальних зборів колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 20.03.2020 року, на якому окрім іншого було ухвалено, що у випадку необхідності скликання загальних зборів колективу, керівниками структурних підрозділів проводяться попередні обговорення та приймаються рішення в колективах, з послідуючим делегуванням керівникам цих підрозділів повноважень приймати участь в голосуванні на загальних зборах колективу (т.2 а.п.169-170).

Тобто, будь-яких порушень щодо порядку скликання, проведення та голосування на загальних зборах трудового колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону 31.05.2023 року, апеляційним судом не встановлено.

Доводи представника потерпілого стосовно підписання Протоколу загальних зборів колективу лише Головою та секретарем зборів, замість підписання всіма учасниками колективу, які приймали участь у зборах, що на думку представника є протиправним, апеляційний суд також визнає необґрунтованими та зазначає, що діючим законодавством України чітко не визначений порядок підписання протоколу загальних зборів трудового колективу. Більш того, жодною нормою закону не передбачено обов`язкового підписання такого протоколу всіма учасниками зборів, а останні мають право, у разі бажання, підписати вказаний протокол.

Колегія суддів звертає увагу, що правовий статус, порядок підготовки, скликання та проведення загальних зборів трудового колективу, а також прийняття ним рішень, в тому числі осіб, які підписують протокол загальних зборів визначається Положенням про загальні збори, яке є внутрішнім нормативним документом розробленим відповідно до чинного законодавства України та Статуту підприємства.

Питання щодо витребування Положення про загальні збори трудового колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону потерпілим та його представником під час судового розгляду не порушувалось, а представник Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_16 повідомила місцевому суду в судовому засіданні 22.11.2023 року, що саме цим Положенням і визначено коло осіб, які зобов`язані підписати протокол загальних зборів трудового колективу.

Апеляційний суд вважає, що будь-яких відомостей про те, що протокол мав бути підписаний в обов`язковому порядку всіма учасниками загальних зборів колективу, ні матеріали провадження, ні діюче законодавство, в тому числі КЗпП, Закон СРСР «Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями» від 17 червня 1983 року №9500-Х, який до теперішнього часу визначає порядок проведення загальних зборів (конференції) трудових колективів, не містить.

За таких підстав доводи представника потерпілого, що Протокол №1 загальних зборів колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 31.05.2023 року не відображає дійсну волю трудового колективу, є необґрунтованими та декларативними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в даному протоколі: зафіксовано перебіг загальних зборів учасників та прийняте рішення із зазначенням кількості осіб, що приймали участь; питання які вирішувались та результати голосування учасники зборів. Протокол підписаний Головуючим - начальником ВМКЦ ПР полковником медичної служби ОСОБА_13 та секретарем - працівником ЗСУ ОСОБА_17 .

Будь-яких інших обставин, які б могли вказувати на можливі порушення, ні протокол загальних зборів колективу, ні клопотання про передання ОСОБА_8 на поруки трудовому колективу, колегією суддів не встановлено.

Доводи представника потерпілого на те, що обвинувачений не відшкодував матеріальну та моральну шкоду, а тому в його діях відсутнє щире каяття, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

Так, щире каяття характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину й означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений протягом всього судового розгляду, в тому числі під час першого розгляду обвинувального акту щодо нього судом першої інстанції, висловлював розкаяння не тільки щодо наслідків злочину (ДТП), а й в тому числі щодо самого злочину, надавав суду послідовні показання та визнав свою вину, не наполягав на повному дослідженні доказів, погодився з висунутим йому обвинуваченням, що вочевидь демонструвало готовність обвинуваченого відбувати заслужену кару.

Пояснення обвинуваченого з приводу бажання надати допомогу потерпілому під час надання йому медичної допомоги, а також зустрітись з останнім, матеріалами провадження не спростовуються. Обвинувачений пояснював, що від самого початку після дорожньо-транспортної пригоди прийняв активну участь в забезпеченні лікування потерпілого, зокрема спілкувався з лікарями, які надавали медичну допомогу потерпілому. Однак на момент надання такої допомоги працівниками медичного закладу потреб у безпосередньому втручанні обвинуваченого, як лікаря, не мало необхідності. Більш того, обвинувачений наполягав на тому, що саме лікарі, які проводили лікування потерпілого, відмовили його від зустрічі з потерпілим з огляду на психологічний стан останнього після отриманої травми.

Для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею особи на поруки необхідною умовою є щире каяття. Факт відшкодування шкоди потерпілому дійсно може додатково свідчити про щире каяття винної особи. Проте оцінюючи факт наявності або відсутності такого відшкодування шкоди потрібно враховувати бажання потерпілого отримати таке відшкодування, взаємовідносини між сторонами конфлікту, узгодженість розміру спричиненої шкоди, можливість її відшкодування, повноту відшкодування шкоди тощо. Водночас для звільнення від кримінальної відповідальності саме у зв`язку із передачею особи на поруки достатнім є встановлення факту саме щирого каяття, на відміну від, наприклад, звільнення у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, де обов`язковою умовою для такого виступає відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 11.05.2021 року (справа №161/17452/19).

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину в повному обсязі, висловив жаль з приводу вчиненого, переживає за наслідки події, що судом оцінено, як наявність у обвинуваченого щирого каяття.

Із матеріалів кримінального провадження, а також обставин, які встановлені в суді апеляційної інстанції беззаперечно вбачається, що обвинувачений ОСОБА_18 виявляв бажання відшкодувати шкоду потерпілому, однак зі слів останнього, потерпілим та його представником були пред`явлені вимоги щодо відшкодування шкоди в сумі 12000 доларів США єдиним платежем та без зазначення, що включає саме така сума вимог потерпілого. Вказані обставини потерпілим та його представником не спростовані.

З огляду на вказані обставини, невідшкодування обвинуваченим шкоди в конкретному грошовому еквіваленті не можна розцінювати, як категоричне небажання останнього на її відшкодування. При цьому, обвинувачений частково погодився з пред`явленими позовними вимогами, про що свідчить відзив на позовну заяву потерпілого.

Крім того, до початку апеляційного розгляду, обвинуваченим долучено заперечення на апеляційну скаргу, в якій захисником зазначені вище вказані обставини, а також в силу небажання потерпілого отримувати будь-яку іншу суму грошової компенсації, на якій він наполягав, обвинувачений направив на користь потерпілого в рахунок часткової компенсації спричиненої шкоди грошовий переказ у сумі 45000 (сорок п`ять тисяч) грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №0057 від 04.04.2024 року.

В судовому засіданні апеляційного суду потерпілий підтвердив факт надсилання обвинуваченим на його адресу грошових коштів поштовим переказом через АТ «Укрпошта», однак повідомив, що він відмовився від отримання вказаних грошових коштів.

Колегія суддів не може розцінювати вказані обставини як небажання обвинуваченого відшкодовувати шкоду потерпілому, а також відсутність в його діях щирого каяття, з огляду на таке. Так, з урахуванням пояснень обвинуваченого та потерпілого в суді апеляційної інстанції вбачається, що між ними існує непорозуміння щодо алгоритму відшкодування спричиненої шкоди. Зокрема, потерпілий вважає, що розмір спричиненої шкоди має бути відшкодований одночасною виплатою суми, яку він визначив для себе. В свою чергу, обвинувачений посилається на неможливість виконання такої вимоги потерпілого, що останній та його представник розцінюють, як небажання обвинуваченого відшкодувати шкоду, що в даному провадженні не відповідає дійсності, оскільки обвинувачений не відмовляється від відшкодування такої шкоди та вжив відповідних дій.

При цьому, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, висловлює щирий жаль, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків.

Щире каяття має бути справжнім, щирим, повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалася, та нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, колегія суддів вважає, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на стадії досудового розслідування або під час розгляду справи у суді, в тому числі на будь-якій стадії судового розгляду. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23.01.2024 року (справа №283/2169/19).

Встановлені під час розгляду провадження у суді першої та апеляційної інстанцій обставини, поведінка обвинуваченого, незмінність його позиції щодо визнання своєї вини та висловлювання жалю з приводу наслідків, які настали для потерпілого, активне сприяння розкриттю злочину, бажання відшкодувати шкоду та безпосереднє вжиття таких дій, що не заперечується потерпілим, не можуть вказувати на відсутність щирого каяття у обвинуваченого.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що потерпілим ОСОБА_11 спочатку подано цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди саме з ПАТ «Страхова компанія «АРКС», а моральної шкоди в сумі 200000 гривень з ОСОБА_8 . Однак, в подальшому потерпілим подана заява про збільшення позовних вимог, в яких потерпілий просив стягнути з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» у сумі 44397,40 грн, а вимоги щодо стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди збільшив удвічі до 400000 гривень.

Таким чином, слід констатувати, що потерпілим до обвинуваченого взагалі не пред`являлись вимоги про відшкодування матеріальних збитків.

Оцінюючи таку поведінку потерпілого колегія суддів враховує висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові?від 15 грудня 2020 року (справа №752/17832/14-ц), відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як зазначено судом першої інстанції в оскарженій ухвалі, в судовому засіданні обвинувачений пояснив, що не заперечує проти компенсації витрат потерпілому, однак повідомив про те, що на даний час сторони не дійшли згоди в розмірі такої компенсації та алгоритму її надання. При цьому, обвинувачений заявив, що він згоден компенсувати витрати, які будуть встановлені відповідно до судового рішення. Зазначені обставини підтверджені обвинуваченим під час апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були наявні визначені законом підстави для застосування приписів ст.47 КК України для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону та судом повно, всебічно та об`єктивно досліджено питання щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 . інституту звільнення від кримінальної відповідальності.

Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування ухвали, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали, а тому апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 задоволенню не підлягає.

Керуючись вимогами ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2023 року, якою задоволено клопотання начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону полковника медичної служби ОСОБА_13 та звільнено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, кримінальне провадження закрито - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4