Справа № 161/9396/23 Провадження №11-кп/802/213/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ,

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ,

представника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000988 від 02.04.2023 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_12 та представника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Луцьк Волинської області, українку, громадянку України, з вищою освітою, незаміжню, офіційно непрацюючу, зареєстрованої та фактично проживаючу АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного їй покарання, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 користь законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Позовні вимоги неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Арешт, що накладений на автомобіль «Toyota Corolla» реєстраційний номер НОМЕР_1 , мотоцикл «Viper ZS200A-3» реєстраційний номер НОМЕР_2 - скасовано.

Речовий доказ автомобіль «Toyota Corolla» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що поміщений на арешт майданчик (місто Луцьк, вулиця Ківерцівська, 34 Волинської області) повернуто ОСОБА_7 ..

Речовий доказ мотоцикл «Viper ZS200A-3» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що поміщений на арешт майданчик (місто Луцьк, вулиця Ківерцівська, 34 Волинської області) повернуто законному представнику ОСОБА_9 ..

Речовий доказ два диски CD-R із відеозаписом, що знаходиться при матеріалах кримінального провадження залишено при матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку суду, обвинувачена ОСОБА_7 , 02.04.2023 року, близько 13:40 години, в місті Луцьку, по вулиці Данила Галицького, поруч будинку №1 по вулиці Драгоманова, керуючи технічно справним транспортним засобом «Toyota Corolla» реєстраційний номер НОМЕР_3 , здійснюючи маневр повороту ліворуч до вищевказаного будинку, в порушення п.п.2.3 (б), 10.1, 10.4, 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, проявила безпечність та неуважність, неправильно урахувала дорожню обстановку, перед початком руху, поворотом ліворуч, не переконалась, що це буде безпечним і не створить перешкод та небезпеки іншим учасникам руху, не дала дорогу транспортному засобу, мотоциклу «Viper ZS200A-3» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався у зустрічному напрямку та допустила з ним зіткнення, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження.

Внаслідок грубих порушень вищевказаних Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 спричинила ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді важкої закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку важкого ступеню та синдрому дифузного аксонального пошкодження головного мозку з церебральною комою 1 та лівобічним спастичним геміпарезом, ротаційного підвивиха 1 шийного хребця, закритого перелому передньої та бокової стінки верхньо-щелепового синусу зліва з двобічним верхньо-щелепним гематосинуситом, закритої травми органів грудної клітки у вигляді забою правої легені, закритого перелому обох кісток лівої гомілки в нижній третині зі зміщенням, травматичного шоку, які згідно висновку судово-медичної експертизи №278 від 23.05.2023 року за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 (б), 10.1, 10.4, 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 , своїми необережними діями, що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України (а.с.171-172).

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченої, внаслідок м`якості.

Приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 та звільнення від його відбування суд формально у вироку вказав на врахування тяжкості злочину, однак не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, зокрема, вчинення обвинуваченою тяжкого злочину у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту внаслідок грубого порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху. Неповною мірою враховано судом, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_7 , постраждала дитина, яка отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Поряд із цим у судовому засіданні, як неповнолітній потерпілий, так і його захисник, стверджували про необхідність призначення обвинуваченій суворого покарання за вчинене, з позбавленням права керування транспортними засобами.

Наведені у оскаржуваному вироку обставини, що, на думку суду, свідчать про обгрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання та можливість звільнення від його відбування, без застосування додаткового покарання (не притягувалася до кримінальної відповідальності у минулому, наявність постійного місця проживання, активна волонтерська діяльність), насправді характеризують обвинувачену в загально-соціальному плані, проте не характеризують її ставлення до вчиненого злочину і не впливають на особливості конкретного злочину і обставини їх вчинення (форму вини, мотив і мету, спосіб, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо) та не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення.

Також, поза увагою суду залишився той факт, що попри тривалий проміжок часу після вчинення злочину - з 02.04.2023 року - ОСОБА_7 не вжила достатніх та необхідних заходів до відшкодування завданих потерпілому збитків. В судовому засіданні було стверджено лише про відшкодування потерпілому шкоди частково на суму 50000 гривень. Отже, суд прийшов до помилкового висновку, що перевиховання, виправлення обвинуваченої й попередження вчинення нею нових злочинів можливе за умови призначення розміру основного покарання в мінімальних розмірах та без ізоляції від суспільства.

В даному випадку застосування щодо ОСОБА_7 положень ст.75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нових злочинів, а тому є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої. Оскільки достатні мотиви застосування ст.75 КК України та не застосування додаткового покарання у вироку судом не наведені, вищевказане покарання вселятиме в обвинуваченої та інших осіб відчуття безкарності, впевненість у вседозволеності. Досягнення мети у даному випадку можливе лише у разі призначення ОСОБА_7 покарання, яке необхідно відбувати реально, в тому числі з позбавленням права керування транспортними засобами.

Крім цього судом першої інстанції всупереч нормам ст.ст.127, 128 КПК України, ст.1167 ЦК України безпідставно залишено без розгляду цивільний позов неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_13 . При прийнятті такого рішення місцевий суд не навів достатніх та належних мотивів, які стали підставою для такого висновку.

Зокрема, в судовому рішенні жодним чином не спростовано факт спричинення матері неповнолітнього потерпілого - ОСОБА_10 моральної шкоди, внаслідок вчиненого відносно її сина злочину. При цьому твердження суду, про те що остання не являється учасником судового процесу, суперечить положенням кримінального процесуального законодавства, які надають право будь якій особі, не залежно від процесуального статусу, та якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, подати відповідний цивільний позов.

Окрім того, ч.2 ст.47 ЦПК України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Поряд із цим місцевим судом при постановлені вироку не враховано дані норми Закону та безпідставно залишено цивільний позов неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 без розгляду.

Більше того, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Місцевим судом не дотримано зазначених вимог Закону та прийнято рішення про залишення цивільного позову неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_10 без розгляду, в той час як згідно ч.3 ст.129 КПК України встановлені виключні випадки залишення цивільного позову без розгляду, а саме у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч.1 ст.326 цього Кодексу.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Цивільний позов неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_10 задоволити. В решті вирок залишити без зміни (а.с.175-178).

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 вважає судове рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно враховано при ухваленні судового рішення та віднесено до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , «щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину».

Судом не зазначено в чому саме полягало активне сприяння розкрито злочину зі сторони обвинуваченої. Обставини скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення настільки очевидні, що «сприяння розкриттю», як таке, і не вимагалося. Зокрема, ОСОБА_7 без впливу сторонніх факторів, серед білого дня та в межах достатньої видимості банально не надала перевагу в русі потерпілому ОСОБА_9 , раптово перегородивши дорогу останньому. Обставини руху обох учасників зафіксовані камерами зовнішнього спостереження, а тому за вказаних обставин заперечувати очевидні факти є марним.

За весь період з моменту скоєння злочину та протягом кримінального провадження обвинувачена не вважала за потрібне знайти слова вибачення, не намагалася показати вигляд так званого щирого каяття перед сім`єю потерпілого за заподіяну шкоду, створення ризиків для життя потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, наслідки яких мають місце по даний час. Лише в межах дачі показань ОСОБА_7 повідомила суду, що визнає вину та їй шкода, що так сталося.

Потерпілою стороною не заперечується той факт, що після скоєння ДТП ОСОБА_7 були передані грошові кошти в сумі 50000 гривень. При цьому вказані кошти є неспіврозмірними з тими витратами, які вимушена нести сім`я потерпілого задля того, щоб вижити після ДТП та залишити лікарню, проходити реабілітацію, щоб хоч якось мінімізувати негативні наслідки для здоров`я. На запитання щодо бачення грошового еквіваленту заподіяної шкоди, обвинувачена відповіла, що володіє грошовими коштами в розмірі 10000 доларів США, однак чомусь не пояснила з яких міркувань навіть ці кошти не передала сім`ї потерпілого.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що неповнолітній потерпілий 4 доби перебував у комі; вартість одного курсу реабілітації становить близько 80000 гривень (таких курсів рекомендовано пройти 10 за період 5 років); потерпілий є шульгою, а наслідком ДТП є обмеження в фізичній здатності використовувати ліву руку; наслідками ДТП є також проблеми із зубами тощо.

В частині матеріального відшкодування зверталася увага суду першої інстанції, що обвинуваченою здійснювалося керування автомобілем без укладення договору обов`язковогоджерела підвищеної небезпеки. Відповідно, частина збитків могла б бути покрита страховою компанією, що не було здійснено саме за халатного відношення ОСОБА_7 до вимог законодавства. Більше того, в даній частині сторона захисту ще і звинуватила потерпілого у невірному способі захисту та не залучення до судового процесу Моторного (транспортного) страхового бюро України. Таким чином, твердження суду першої інстанції про щирість каяття обвинуваченої є безпідставним, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами провадження.

Крім цього, в порушення вимог КПК України судом першої інстанції проігноровано позовні вимоги інших осіб, яким заподіяно матеріальну та моральну шкоду. В обґрунтування позовної заяви зазначено доводи в чому саме полягає вказана шкода. Суд першої інстанції навів нічим невмотивований висновок про залишення позовних вимог без розгляду, що не може відповідати критеріям об`єктивного розгляду справи та засадам кримінального провадження.

Просить змінити вирок та призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами; позовні вимоги потерпілого та цивільних позивачів задоволити в повному обсязі (а.с.179-185)

В судове засідання не з`явилася цивільний позивач ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від неї на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності цивільного позивача ОСОБА_10 . Її неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; прокурора, яка свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, вказала на достатні підстави для задоволення апеляційної скарги представника потерпілих; думки неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_9 та їх представника ОСОБА_11 , які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, підтримали також доводи апеляційної скарги прокурора; думку обвинуваченої та її захисника, які проти задоволення апеляційних скарг заперечили, просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Структура мотивувальної частини вироку регламентована п.2 ч.3 ст.374 КПК України.

Із змісту вказаної статті убачається, що у обвинувальному вироку зазначаються обставини, зокрема, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Крім того, у мотивувальній частині вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих у судовому засіданні.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен вирішити такі питання, зокрема чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме, а також чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку, проаналізувати та дати їм оцінку, з точки зору їх достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.

Доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих щодо незаконності залишення без розгляду цивільного позову в частині позовних вимог неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є слушними, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до положень ст.1167 ЦПК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 заявлено цивільний позов до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участі наземних транспортних засобів (а.с.27-29).

Ухваливши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 суд задовольнив частково цивільний позов законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. Позовні вимоги неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Своє рішення мотивував тим, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в користь законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_9 , суд враховує положення ч.3 ст.23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей неповнолітнього потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості і співрозмірності. А тому, приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та викладені вище вимоги законодавства України з цього приводу, суд вважає, що в даному конкретному випадку, як встановлено під час досудового розслідування, так і в ході судового слідства і з врахуванням глибини душевних страждань, вимушених та незворотних змін у житті неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , які настали в результаті вчинення обвинуваченою необережного злочину, що такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає положенням ч.3 ст.23 ЦК України.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в користь ОСОБА_10 , суд першої інстанції вказав про те, що остання не визнана законним представником неповнолітнього потерпілого в рамках даного кримінального провадження, як на досудовому розслідуванні, так і в суді, тобто не являється учасником судового процесу. Також, позовні вимоги неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з обвинуваченої ОСОБА_7 , слід залишити без розгляду, оскільки він є неповнолітнім та його права представляє законний представник, його батько ОСОБА_9 .

Однак, з таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Задовільняючи частково цивільний позов законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_9 про відшкодування шкоди суд першої інстанції належним чином не мотивував його. Зокрема жодного висновку щодо відсутності підстав для відшкодування матеріальної шкоди судом не зроблено, як і не проаналізовано докази потерпілих, наданих на підтвердження своїх доводів в цій частині.

Слід зауважити, що у вироку суду жодним чином не спростовано факт спричинення матері неповнолітнього потерпілого - ОСОБА_10 шкоди, внаслідок вчиненого відносно її сина злочину. При цьому твердження суду, про те, що остання не являється учасником судового процесу, суперечить положенням кримінального процесуального законодавства, які надають право будь якій особі, не залежно від процесуального статусу, та якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, подати відповідний цивільний позов.

Окрім того, ч.2 ст.47 ЦПК України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.3 ст.129 КПК України залишити позов без розгляду суд може у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.326 КПК України, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду.

Натомість суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, виніс рішення про залишення цивільних позовів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без розгляду з підстав, не передбачених кримінальним процесуальним законом.

З урахуванням вказаного суд першої інстанції не сприяв захисту цивільних прав потерпілих від нанесеної їм кримінальним правопорушенням шкоди, та не зробив жодних висновків щодо більшої частини позовних вимог про відшкодування шкоди, чим позбавив суд апеляційної інстанції процесуальної можливості провести перевірку такого рішення.

Крім того є частково слушними доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 щодо неналежної вмотивованості висновку про визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, щирого каяття.

Як вбачається з позицій Верховного суду та виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Разом з тим визнаючи щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, місцевий суд, з врахуванням факту часткового відшкодування шкоди та постпротиправної поведінки обвинуваченої, належним чином не обґрунтував в чому саме воно полягає, що позбавляє суд можливості за таких обставин встановити правильність призначення покарання обвинуваченій.

Зазначене також ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого місцевим судом рішення, а відтак у даному випадку в сукупності вище викладеного визнається судом апеляційної інстанції істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що згідно з приписами ч.1 ст.412 КПК України є підставою для скасування судового рішенняз призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок чи ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді в суді апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені порушення у відповідності до ст.412 КПК України є істотними, оскільки вони перешкодили суду ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, як того вимагає ст.370 цього ж Кодексу, а відтак такими, які згідно з п.3 ч.1 ст.409, ст.415 КПК України є правовою підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора та представника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню.

При цьому, звертає апеляційний суд увагу на те, що згідно з ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначеного покарання ОСОБА_7 .

У зв`язку із скасуванням вироку суду з процесуальних підстав, інші доводи, які наведені у апеляційних скаргах прокурора та представника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , слід перевірити при новому судовому розгляді кримінального провадження.

При новому судовому розгляді слід усунути виявленні порушення кримінального процесуального закону, розгляд провадження провести у відповідності до вимог КПК України та за його наслідками ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке буде відповідати вимогам ст.370 КПК України.

Керуючись ст.ст.379, 404, 405, 407, 415, 419 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_12 та представника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Головуючий

Судді