Провадження № 1-кс/686/1926/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Хмельницький

Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника третьої особи ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна, у кримінальному провадженні №0000486,

встановив:

23.02.2024 року прокурор відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_5 , після усунення недоліків, визначених в ухвалах слідчих суддів Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.02.2024 р., від 13.02.2024 р. та від 16.02.2024 р., за допомогою поштового зв`язку, звернувся до слідчого судді з новим клопотанням про накладення арешту на майно, яке 31.01.2024 р., у ході проведення, у період часу з 11 год. 04 хв. до 11 год. 11 хв., обшуку в автомобілі марки та моделі «Lexus GS 350», д.н.з. НОМЕР_1 , було тимчасово вилучене у ОСОБА_6 , зокрема, на належні ОСОБА_7 : поміщений на штрафмайданчик тимчасового зберігання транспортних засобів ГУНП в Хмельницькій області автомобіль марки та моделі «Lexus GS 350», номер кузова шасі НОМЕР_2 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , та поміщений до сейф-пакету № ICR 0107600 ключ до замка запалення від вказаного транспортного засобу.

В обґрунтування клопотання прокурором зазначено, що «у провадженні слідчого управління ГУНП в Хмельницькій області перебувають матеріали кримінального провадження №0000486 від 17 листопада 2022 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190 (в редакції до 11.08.2023), ч.4 ст.190 КК України.

Під час досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що група осіб, із числа мешканців Хмельницької області та інших населених пунктів на території України, використовуючи фіктивні оголошення щодо продажу запасних запчастин до автомобілів різних марок та моделей, сільськогосподарської техніки та комплектуючих до неї, генераторів електричного струму, розміщених на торгівельній платформі « НОМЕР_3 » в Глобальній мережі Інтернет, незаконно, протиправно, з корисливих мотивів, умисно, за попередньою змовою між собою, виконуючи незаконні операції за допомогою електронно-обчислювальної техніки, вводячи в оману потерпілих у даному кримінальному провадженні, заволоділи грошовими коштами, чим спричинили кожному із них матеріального збитку.

31.01.2024 проведено санкціонований обшук автомобіля марки «Lexus GS 350», номер кузова шасі НОМЕР_2 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким користується ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився на автомобільній стоянці, по вул.Миколи Лаврухіна, 4, в м.Києві. Під час проведення обшуку виявлено та вилучено: ключ до замка запалення автомобіля марки «Lexus GS 350», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , поміщено до сейф-пакету №ICR 0107600 (належить ОСОБА_6 ); автомобіль марки «Lexus GS 350», номер кузова шасі НОМЕР_2 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 (належить ОСОБА_7 ), поміщено на штрафмайданчик тимчасового зберігання транспортних засобів ГУНП в Хмельницькій області.

31.01.2024 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190 (в редакції до 11.08.2023) КК України, в результаті вчинення яких, ОСОБА_6 спричинив потерпілим у кримінальному провадженні матеріального збитку, на загальну суму 1638854,4 гривень.

Вилучений ключ запалення від автомобіля містить інформацію щодо обставин вчинення шахрайських дій та використовувався для вчинення шахрайських дій. Його необхідно зберігати для того, щоб унеможливити проведення з автомобілем будь-яких переміщень, переховувань автомобіля та передачі, відчуження на користь третьої особи. Окрім того, автомобіль необхідний для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення потерпілим. Вилучений автомобіль марки «Lexus GS 350», номер кузова шасі НОМЕР_2 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , був придбаний за договором купівлі-продажу та перереєстрований на іншого власника сина ОСОБА_6 ОСОБА_7 , а тому, можна стверджувати, що зазначений автомобіль був придбаний (набутий) злочинним шляхом, є доходом від вчинених злочинів або отриманий за рахунок доходів від вчинених злочинів, про що свідчить інкриміновані злочини ОСОБА_6 , використовувався як засіб, пристосований для вчинення шахрайських дій, за допомогою якого пересувалися особи, які вчинили злочин, та перевозили ним мобільні телефони, сім картки, планшети, ноутбуки, банківські картки, банківські документи, документи щодо юридичної особи, які використовувалися для вчинення шахрайських дій, а тому, він є речовим доказом, оскільки зберіг сліди кримінального правопорушення та містить відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Автомобіль необхідно зберігати для того, щоб унеможливити проведення з ним будь яких переміщень, переховування, передачі та переоформлення на третю особу. Окрім того, автомобіль необхідний для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення потерпілим, в якості задоволення цивільних позовів останніх, оскільки ним фактично користувався та розпоряджався підозрюваний у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , хоч і належить автомобіль на праві власності ОСОБА_7 . Також, вказаний автомобіль, під час його вилучення, знаходився на автомобільній стоянці, що знаходиться не поблизу місця проживання ОСОБА_6 , а на віддаленому місці, на яке вказав ОСОБА_6 , що свідчить про те, що саме даний автомобіль перебуває у його користуванні. Окрім цього, ОСОБА_6 ніде не працює, додаткових заробітків немає, а вилучений автомобіль є дороговарісним, а тому, це свідчить також про те, що він був придбаний за грошові кошти, здобуті злочинним шляхом. Зареєстрований автомобіль 06.12.2022, з метою конспірації своєї злочинної діяльності, на сина ОСОБА_7 , однак користувався автомобілем виключно ОСОБА_6 , про що свідчать протоколи, складені на останнього за порушення правил дорожнього руху.

Постановою слідчого від 31 січня 2024 року вказані речі визнано речовим доказом по матеріалах даного кримінального провадження № 0000486.

Вищевказані речі можуть містити відомості про ознаки вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

З метою збереження зазначених речей, які мають доказове значення, недопущення приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, неправомірного використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження, з боку фізичних та юридичних осіб, а також забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, для всебічного, повного та неупередженого дослідження усіх обставин справи, які мають суттєве значення для розслідування даного кримінального провадження, необхідно накласти на вказане майно арешт.»

Третя особа ОСОБА_7 , а також підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 , в судове засідання не з`явились, що, відповідно до ч.1 ст.172 КПК України, не є перешкодою для розгляду даного клопотання.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги, викладені в клопотанні, яке просив задовольнити, представник третьої особи ОСОБА_4 заперечив щодо накладення арешту на належне ОСОБА_7 майно.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження №0000486, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово зазначав, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном, має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року вказувалося на порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літґоу та інші проти Сполученого Королівства»).

Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе індивідуальний і надмірний тягар (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрот проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).

В пункті 86 Рішення ЄСПЛ у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року зазначено, що судом враховується також якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра що до вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Арешт майна, відповідно до ч.2 ст.131 КПК України, є одним із заходів кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до положень п.п.1, 4 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Згідно з ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями ч. 6 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Ч.1 ст.173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Отже, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст.94, 132, 173 КПК України, враховує правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження арешту майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження можливого вчинення особою кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак, вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати вид обмеження, з метою уникнення негативних наслідків.

Встановлено, що Головним управлінням Національної поліції в Хмельницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000486 від 17.11.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.4 ст.190 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження, 31.01.2024 року, у період часу з 11 год. 04 хв. до 11 год. 11 хв., було проведено санкціонований обшук в автомобілі марки та моделі «Lexus GS 350», д.н.з. НОМЕР_1 , в ході якого у ОСОБА_6 , було вилучено належні ОСОБА_7 : автомобіль марки та моделі «Lexus GS 350», номер кузова шасі НОМЕР_2 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , (поміщений на штрафмайданчик тимчасового зберігання транспортних засобів ГУНП в Хмельницькій області) та ключ до замка запалення від вказаного транспортного засобу (поміщений до сейф-пакету № ICR 0107600), які 31.01.2024 р., постановою слідчого, були визнані речовими доказами у зазначеному кримінальному провадженні та на які просить накласти арешт прокурор.

Так, прокурор аргументує своє клопотання про накладення арешту на зазначені речі саме необхідністю збереження вказаних речових доказів, окрім того, за твердженням прокурора, вилучений у ОСОБА_6 , належний ОСОБА_7 , автомобіль необхідний для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення потерпілим. Однак, слідчий суддя звертає увагу на ті обставини, що в рамках кримінального провадження №0000486 власнику транспортного засобу, на який просить накласти арешт прокурор, - ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Окрім того, незважаючи на наявність означеної постанови слідчого від 31.01.2024 р. про визнання майна речовими доказами, на думку слідчого судді, стороною обвинувачення в своєму клопотанні не доведено наявності достатніх підстав вважати, що вищеозначений транспортний засіб та ключ від нього, на даний час містять ознаки речових доказів саме у даному кримінальному провадженні, яке розслідується по факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.4 ст.190 КК України. Зокрема, прокурором у клопотанні жодним чином не доведено, що ці речі, дозвіл на відшукання яких не було надано в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, були знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегли на собі його сліди, або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, окрім того, ці речі не є предметами, що були об`єктом кримінально протиправних дій, відсутні й підтверджуючі відомості, що вказане майно було набуте кримінально протиправним шляхом. Тобто, в даному випадку відсутні підстави вважати, що вищеозначені, вилучені у ОСОБА_6 , належні ОСОБА_7 речі, в розумінні ст.98 КК України, мають будь-яке відношення до кримінального провадження №0000486. Тобто, ці речі не відповідають критеріям, визначеним ч.2 ст.167 КПК України, які б давали підстави тимчасово вилучати певне майно, а отже стороною обвинувачення не доведено, що були наявні правові підстави для вилучення вказаного майна, дозвіл на відшукання та вилучення якого під час обшуку, слідчим суддею не надавався. Тому, правові підстави для накладення арешту на зазначений автомобіль та ключ до нього, на сьогоднішній день, відсутні. Твердження сторони обвинувачення про необхідність такого арешту, з метою збереження речових доказів, не знайшло підтвердження під час дослідження матеріалів, якими обґрунтовані доводи клопотання, оскільки не доведено, що вказані речі мають значення та будь-яке відношення до факту можливого вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.4 ст.190 КК України, відповідно, що вони дійсно являються тими доказами, необхідність у збереженні яких наявна у кримінальному провадженні №0000486. Окрім того, стороною обвинувачення не представлено доказів того, що для забезпечення виконання завдань кримінального провадження необхідно накласти арешт саме на належні ОСОБА_7 автомобіль марки та моделі «Lexus GS 350», номер кузова шасі НОМЕР_2 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , (поміщений на штрафмайданчик тимчасового зберігання транспортних засобів ГУНП в Хмельницькій області) та ключ до замка запалення від вказаного транспортного засобу (поміщений до сейф-пакету № ICR 0107600).

Аргументи, висловлені прокурором у поданому клопотанні щодо наявності правових підстав для накладення арешту, саме з метою відшкодування завданої потерпілим шкоди, на транспортний засіб марки та моделі «Lexus GS 350» та ключ від нього, слідчий суддя вважає неспроможними, з огляду на наступне.

Відповідно до довідки НАІС, автомобіль марки та моделі «Lexus GS 350», номер кузова шасі НОМЕР_2 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 06.12.2022 р., належить ОСОБА_7 , якому, очевидно, належить й ключ від вказаного автомобіля, та якому, в рамках означеного кримінального провадження, не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Долучені до матеріалів клопотання позовні заяви, в яких ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , за відсутності правових підстав, не зазначають ОСОБА_7 в числі відповідачів та не пред`являють до нього будь-яких майнових вимог, не можуть слугувати підставою для накладення арешту на належні саме третій особі ОСОБА_7 означений транспортний засіб із ключем від нього. Із врахуванням тієї обставини, що ОСОБА_7 не є підозрюваним у рамках кримінального провадження, досудове розслідування у якому не закінчено, не є він й особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, відповідно, за рахунок належного ОСОБА_7 майна, не може бути відшкодована заподіяна потерпілим майнова шкода, внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Тобто, правові підстави для накладення арешту на належні третій особі ОСОБА_7 транспортний засіб марки та моделі «Lexus GS 350», д.н.з. НОМЕР_1 , та ключ від цього автомобіля, з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на даний час відсутні.

За наведених обставин, слідчим суддею також відхиляються аргументи прокурора про необхідність арешту транспортного засобу та ключа від нього, тому, що вказаний автомобіль, як припускає прокурор, був придбаний на грошові кошти, отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення, та що належний ОСОБА_7 автомобіль був пристосований та використовувався ОСОБА_6 для вчинення шахрайських дій. До того ж, будь-яких доказів, на підтвердження вказаних обставин, а також на підтвердження факту використання транспортного засобу саме при виконанні підозрюваним ОСОБА_6 об`єктивної сторони інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190 КК України, прокурором до клопотання долучено не було. Самі по собі твердження прокурора про те, що належний ОСОБА_7 автомобіль, який перебував у користуванні ОСОБА_6 , є дороговартісним, та про те, що у власника майна відсутнє посвідчення водія, не може свідчити про те, що вказаний транспортний засіб (разом з ключем від нього) був придбаний за грошові кошти, здобуті злочинним шляхом.

Слідчий суддя не вбачає підстав, для повернення прокурору, в порядку ч.3 ст.172 КПК України, поданого ним клопотання, оскільки в судовому засіданні прокурор щодо повернення клопотання для усунення недоліків заперечив, до того ж, вже тричі це клопотання слідчими суддями поверталось прокурору для усунення недоліків, окрім іншого, й з підстав ненадання прокурором доказів на підтвердження факту придбання майна на грошові кошти, отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення, або використання цього майна для вчинення шахрайських дій, проте, такі докази до клопотання прокурором долучені не були, що свідчить про те, що такі докази у прокурора очевидно фізично відсутні. Крім того, четверте повернення клопотання про арешт майна, яке 31.01.2024 р., фактично безпідставно, було тимчасово вилучене, призведе до невиправданого втручання у конвенційне право особи на мирне володіння належним їй майном, яке має бути негайно повернено володільцю.

Враховуючи викладене, а також те, що стороною обвинувачення не представлено доказів того, що для забезпечення виконання завдань кримінального провадження є необхідність та правові підстави для накладення арешту саме на вищеозначене, вилучене у ОСОБА_6 , належне ОСОБА_7 майно, тому, й відсутні підстави вважати, що в даному випадку може бути досягнута мета арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження, а також може бути виконане завдання арешту, який, в даному випадку, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна і завданнями цього кримінального провадження. Отже, потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у поданому прокурором клопотанні, яке задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.172, 173 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000486, відмовити.

Ухвала слідчого судді про відмову в арешті майна може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя