ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №639/181/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/310/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-за участю секретаря ОСОБА_5 ,

-представника власника майна ОСОБА_6 ,

-власника майна ОСОБА_7 ,

-прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від14 лютого 2024 року

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова про арешт майна по кримінальному провадженню № №0000888 від 15.09.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 358, ч.2 ст. 332 КК Українита накладено арешт на речі та документи, які були вилучені 06.02.2024 під час проведення обшуку будівлі ДУ «Інститут неврології, психіатрії та наркології» НАМН України, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

1) оригінали документів:

-клінічні дослідження 03PDE2020-Ukr 04-42 на 1 арк.

-клінічні дослідження 03PDE2020-Ukr-04-03 на 1арк.

-протокол 03PDE2020-Ukr-04-03 на 2 арк.

2) особову справу ОСОБА_9 на 59 арк.

3) особову справу ОСОБА_7 на 7 арк.

4) заяву на відпустку ОСОБА_9 на 32 арк.

5) посадову інструкцію завідувача відділення судинної патології головного мозку на 5 арк.

6) посадову інструкцію лікаря-невропатолога на 3 арк.

7) посадову інструкцію провідного наукового співробітника відділу судинної патології головного мозку на 6 арк.

8) наказ №181-к від 19.06.2023 на 20 арк.

9) наказ №265-к від 16.01.2023 на 1 арк.

10) наказ №56-к від 28.02.2023 на 1 арк.

11) копію наказу №56-к на 6 арк.

12) медичну картку амбулаторного хворого №7584 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 6 арк.

13) медичну картку №1569 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 6 арк. №1569

14) медичну картку № НОМЕР_1 ОСОБА_12 на 6 арк.

15) медичну картку ОСОБА_13 №4741 на 6 арк.

16) медичну картку ОСОБА_14 №5907 на 33 арк.

17) історію хворого на ім`я ОСОБА_13 на 41 арк.

18) історію хворого на ім`я ОСОБА_14 на 26 арк.

19) історію хворого на ім`я ОСОБА_11 на 24 арк.

20) історію хворого на ім`я ОСОБА_10 на 25 арк.

21) історію хворого на ім`я ОСОБА_12 на 25 арк.;

22) мобільний телефон червоного кольору Айфон 11 imei НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 з сім карткою Vodafone НОМЕР_4 ;

23) мобільний телефон синього кольору Redmі 9cNFC imei: НОМЕР_5 , imei 2: НОМЕР_6 .

Цією ж ухвалою зобов`язано слідчого, який здійснює досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, у разі необхідності, виготовити копії вказаних вище документів, для вручення їх представнику ДУ «Інститут неврології, психіатрії та наркології» НАМН України.

Також зобов`язано слідчого, який здійснює досудове розслідування по даному кримінальному провадженню, після проведення необхідних слідчих дій та судових експертиз передати вилучені мобільні телефони на відповідальне зберігання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою залишити без задоволення клопотання прокурора про арешт майна по кримінальному провадженню № №0000888 від 15.09.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 358, ч.2 ст. 332 КК України. В обгрунтування апеляційної скарги послався на те, що слідчий суддя не навів жодних доводів, які б підтверджували факт доведення стороною обвинувачення, що мобільний телефон Айфон 11 червоного кольору imei НОМЕР_7 з сім картою «водафон» НОМЕР_8 , має доказове значення. Указав, що в порушення ч.6 ст.110 КПК України постанова слідчого про вилучення в ході обшуку речей і документів, склав не на офіційному бланку СВ ВП №1 ХРУП № ГУНП в Харківської області, а на офіційному бланку Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова. Зазначив, що матеріали НСРД отриманні поза межами цього кримінального провадження, а матеріали провадження не містять рішення Харківського апеляційного суду про надання дозволу на використання матеріалів НСРД в іншому провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів судового провадження вбачається, що СВ ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000888 від 15.09.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 332 КК України за фактом того, що група невстановлених осіб, в числі яких службові особи за попередньою змовою з використанням службового становища вчиняли незаконні дії по складанню та видачі медичних документів з внесеними до них неправдивими відомостями, в інтересах військовозобов`язаних осіб з метою сприяння останнім ухилитися від призову на військову службу під час мобілізації та подальшого виїзду за межі України.

06.02.2023 року слідчим СВ ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.02.2024 року було проведено обшук в період часу з 10:40 до 14:10 у будівлі ДУ «Інститут неврології, психіатрії та наркології» НАМН України, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено вищевказане майно.

Постановою слідчого від 07.02.2024 вищевказані мобільні телефони та документи визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000888 від 15.09.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 332 КК України.

Прокурором у клопотанні зазначено, що вказане майно може бути предметом вчинення злочину та на теперішній час у органу досудового розслідування мається необхідність проведення ряду експертних досліджень та інших процесуальних дій з вилученими мобільними телефонами та документами, які мають зразки почерку, їх необхідно використати під час проведення судово-почеркознавчих та судових технічних експертиз, для яких відповідно до методики проведення судових експертиз необхідно надати оригінали вказаних документів. Незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вказаного майна в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню.

Відповідно до ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.

Згідно до п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, ч.2 ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

З матеріалів вбачається, що є достатні підстави вважати, що майно вказане в клопотанні відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а посилання представника власника майна про зворотне є безпідставними.

Окрім того, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Задовольнивши клопотання слідчого з посиланням на зміст ст. 170 КПК України слідчий суддя врахував, що в ньому йдеться не про арешт майна підозрюваного, а арешт майна, передбачений ч.2 ст.170 КПК України, що здійснюється для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні.

Відповідно до порядку, передбаченого ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності в скоєнні кримінальних правопорушень, вірності кваліфікації, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку здійснюється шляхом зняття копії інформації, що міститься в таких електронних інформаційних системах або їх частинах, мобільних терміналах систем зв`язку, без їх вилучення.

Згідно абз. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

У разі необхідності слідчий чи прокурор здійснює копіювання інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

Задовольнивши клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що вилучені мобільні телефони можуть містити відомості, які не мають значення для даного кримінального провадження, та необхідні особам для забезпечення своїх соціальних потреб, положення ст. 114, ст. 132, ч. 4 ст.173 КПК України, з метою запобігання надмірного обмеження права власності, слідчий суддя вважає необхідним покласти на слідчого обов`язок, після зняття за участю спеціаліста інформації з вилучених мобільних телефонів та проведення судових експертиз передати вилучене майно на відповідальне зберігання їх власникам, попередивши про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження арештованого майна.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про те, що посилання адвоката ОСОБА_6 на той факт, що постанова слідчого про визнання вилучених речей речовими доказами виготовлена на бланку Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова, а підписана слідчим ОСОБА_15 , не свідчить про недопустимість цієї постанови як письмового доказу у кримінальному провадженні.

Твердження захисника про невідкриття ухвали Харківського апеляційного суду про надання дозволу на використання матеріалів НСРД отриманих в рамках іншого кримінального провадження, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, позбавлені підстав, оскільки оцінка допустимості доказів можлива лише в рамках судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від14 лютого 2024 року про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню № №0000888 від 15.09.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 358, ч.2 ст. 332 КК України -залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді