ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001022 від 28.10.2023 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вербки Павлоградського району Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей, військовослужбовця військової служби за мобілізацією на особливий період, стрільця санітара 2 взводу охорони роти управління батальйону управління військової частини НОМЕР_1 з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого у військовій частині НОМЕР_1 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.286-1 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахується з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодуванням матеріальної шкоди 304 430,00 грн та в рахунок відшкодуванням моральної шкоди 40 000 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_7 щодо відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 40 від 27.02.2022 року молодшого сержанта ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мобілізовано та зараховано в списки особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця санітара 2 взводу охорони роти управління батальйону управління військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Згідно ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статуту внутрішньої служби ЗС України) солдат ОСОБА_8 , як військовослужбовець, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, поважати честь і гідність кожної людини, додержуватися правил поведінки військовослужбовців, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, берегти державне майно, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять про Збройні Сили України в цілому.

Відповідно до положень ст. 3 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність.

Так, ОСОБА_8 23 жовтня 2022 року близько 15.10 год., перебував в стані алкогольного сп`яніння (1,47 % проміле), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи автомобілем «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по проїзній частині автодороги по вул. Лісовій смт. Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області, де поблизу бетонної електроопори №25/27, водій ОСОБА_8 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно, розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків та не виконавши покладені на нього обов`язки як на водія, грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявивши неуважність до дорожньої обстановки та ігноруючи її зміни, за відсутності перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, відволікся від керування та змінив напрямок руху ліворуч, виїхавши на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з зустрічним автомобілем марки «TOYOTA CAMRY» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що рухався у зустрічному напрямку під керуванням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Своїми діями водій автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_8 , грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3. (б).: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 2.9.: «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п. 10.1.: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»

п. 12.3.: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

п. 12.4.: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»;

п. 12.9 (б).: «Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и"».

Порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої водій автомобіля «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому правого наколінника латерального надвиростка правого стегна (область правого колінного суглобу), правостороннього гемартрозу (кров у колінному суглобі), садна в області правого колінного суглоба, струсу головного мозку, посттравматичної перфорації (розриву) лівої барабанної перетинки, гострої лівобічної змішаної та правобічної сенсорної туговухості, саден на лобі, лівому передпліччі, лівої кисті, лівого стегна, синців в області лівого ліктьового суглоба, на правому стегні, забитої рани на п`ятому пальці лівої кисті, у своїй сукупності, відносяться до середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я строком більш як 21-н день.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності своєї вини у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.1 ст.286-1 КК, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, застосувавши до нього положення ст.69 КК. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд не врахував повною мірою всіх позитивних даних та наявних у справі пом`якшуючих обставин і дійшов помилкового висновку про неможливість застосування положень ст.69 КК. Аргументує тим, що він щиро кається у скоєному ДТП, добровільно перерахував потерпілому 30 000 грн матеріальної шкоди та 10 000 грн моральної компенсації, раніше не судимий, має двох малолітніх дітей, має позитивні характеристики з місця проживання і служби, та сам потерпілий не наполягав на суворому покаранні. Також апелянт просить дослідити та врахувати до уваги отримані ним вже після ухвалення вироку документи, а саме:

- довідку ВЛК №2682 від 12.12.2023 В/Ч А 4615, яка підтверджує наявність у нього низки захворювань, що, як стверджує обвинувачений, стало першопричиною спричинення ДТП;

- виписку з медичної карти стаціонарного хворого, видану ДУ Український державний науково-дослідницький інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України, яка підтверджує усі наявні у нього захворювання та факти перебування на стаціонарному лікуванні з 02.01.2024 по 18.01.2024;

- довідку МСЕК серії 12 ААБ №230524, яка підтверджує наявність у нього 3 групи інвалідності від 01.06.2020 та посвідчення інваліда.

З урахуванням вищенаведеного обвинувачений просить апеляційний суд змінити вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року, застосувати положення ст.69 КК та призначити більш м`яке покарання, аніж позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та які наполягали на її задоволенні у повному обсязі, вислухавши думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, частково дослідивши докази та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом в порядку ст.3 ст.349 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються в апеляційній скарзі стороною захисту, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушень за ч.1 ст.286-1 КК, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до категорії нетяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, частково відшкодував шкоду, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем мешкання та місцем служби характеризується позитивно.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст.66 КК, суд визнав щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК, судом не встановлено.

Водночас суд врахував думку потерпілого ОСОБА_7 , який не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Отже, всупереч доводам апелянта, місцевий суд належним чином врахував усі обставини, на які послається обвинувачений в поданій апеляційній скарзі та у повному обсязі дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК.

Судом першої інстанції також не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а отже й підставн для застосування положень ст.ст.69, 75 КК.

З такими висновками погоджується й суд апеляційної інстанції та не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарння із застосуванням положень статті 69 КК виходячи з наступного.

Кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст.69 КК при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

У своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 3 грудня 2019 року (справа №552/2739/17, провадження № 51-2673 км 19) ККС ВС зазначив, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

За вироком суд визнав лише одну передбачену ст.66 КК пом`якшуючу обставину щире каяття. При цьому у поданій апеляційній скарзі обвинувачений не наводить переконливих аргументів, які б вказували на наявність обставин, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення за ч.1 ст.286-1 КК та на особу винного, а отже істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Натомість вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 даного злочину за обставин встаноалених вироком суду та керування ним транспортним засобом у стані алкогольного спяніння, наслідком якого стала ДТП та отримання потрепілим ОСОБА_7 численних тілесних ушкоджень, які відносяться до середньої тяжкості, навпаки свідчать про підвищену соціальну небезпеку дій обвинуваченого.

Посилання апелянта на наявність у нього захворювань та 3 групи інвалідності (т.1 а.с.181-198), а також висловлена у суді першої інстанції думка потерпілого щодо покарання, на переконання колегії суддів, з огляду на фактичні обставини справи, не є вирішальними для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 із застосуванням положень ст.69 КК. В суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_7 категорично заперечував проти пом`якшення покарання щодо обвинуваченого та зауважив, що частково відшкодовувати шкоду ОСОБА_8 почав лише під час розгляду справи у суді першої інстанції.

У своїх правових висновках, що викладені у постанові від 09 жовтня 2019 року (справа №127/16072/17, провадження №51-2581км19) Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду зазначив, що загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

На думку колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки та яке не є максимальним за санкцією ч.1 ст.286-1 КК - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже підстав для зміни вироку суду та помякшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , на чому наполягає сторона захисту, суд апеляційної інстанції не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання та відсутність передбачених статтею 69 КК підстав, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року відносно нього за ч.1 ст.286-1 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4