Справа № 462/2837/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/249/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

судового засідання

12 червня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0000180 за апеляційними скаргами учасників процесу на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 22.01.2024 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,

встановила:

Адвокат ОСОБА_9 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , і адвокат ОСОБА_12 , в інтересах ОСОБА_7 , подали клопотання про зміну для обвинувачених міри запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Адвокат ОСОБА_9 покликається в клопотаннях на те, що суд першої інстанції, своїм рішенням зазначеним у вироку про обрання обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, порушив вимоги ст. 177 КПК України та рішення Конституційного Суду від 23.11.2017 (справа № 1-28/2017) вийшовши за межі судової функції і фактично став на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади. Вважає, що на обвинувачених розповсюджуються гарантії п.3,4 ст. 5 Європейської конвенції про права людини; ст. 29 Конституції України. Відтак рішення про обрання запобіжного заходу взяття під варту є необргунтованим, незаконним через невідповідність висновків суду обставинам справи та відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. За 7 років розгляду справи обвинуваченні не ухилялися від явки в суд чи до слідчого. Прокурор жодного разу в суді першої інстанції не ініціював застосування до обвинувачених виключної міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відтак дії судді суду першої інстанції є упередженими, надуманими, оскільки вирок ґрунтується на припущеннях. Захисник наголошує, що обвинувачені раніше не притягувалися до кримінальної відповідальності, а обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом 3 групи і має захворювання пов`язані із серцем.

Адвокат ОСОБА_12 в клопотанні наголошує, що кримінальне провадження по даній справі триває 7 років з 29.05.2017 року і протягом всього часу обвинувачений ОСОБА_7 сумлінно виконував покладені на нього обов`язки. Крім того стосовно ОСОБА_7 вже обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою 26.05.2017, який продовжувався, однак ухвалою суду першої інстанції від 30.08.2017 був замінений на цілодобовий домашній арешт з покладенням ряду обов`язків, а 08.02.2018 ще раз змінений на домашній арешт в нічний час доби. За весь період досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_7 не порушував умови домашнього арешту, не притягувався до адміністративної відповідальності та не мав зауважень від прокурора чи суду.

Захисник вважає, що заявлені по справі обвинуваченим ОСОБА_7 відводи головуючому судді, через допущення ряду процесуальних порушень, були розцінені як неналежна процесуальна поведінка обвинуваченого, що є неприпустимим. Відсутні у справі підтвердження ризиків ухилення від відбування покарання, оскільки такі ризики нічим не підтверджені.

Заслухавши суддю - доповідача, думку захисників - адвокаті ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 підтриману обвинуваченими ОСОБА_7 ОСОБА_6 , про задоволення клопотань про зміну запобіжного заходу обвинуваченим, міркування прокурора ОСОБА_13 , який заперечив проти задоволення заявлених клопотань, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку , встановленому законом.

Статтею 21 Конституції України встановлено, що усі люди вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до ч.3 ст. 377 КПК України якщо обвинуваченого, який тримається під вартою, засуджено до позбавлення волі, суд лише у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

На підставі п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок суд зобов`язаний вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до приписів п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, відносяться, зокрема, запобіжні заходи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що при ухваленні оскарженого вироку, суд першої інстанції, обираючи обвинуваченим запобіжний захід, діяв у межах своїх повноважень і відповідно до положень кримінального процесуального закону, тому доводи клопотань захисників в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону і врахування вимог ст. 177 КПК України на даному етапі розгляду справи є безпідставними, оскільки у вироку міра запобіжного заходу застосована з метою належного виконання даного рішення так, як обвинуваченим призначено покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, колегія суддів дійшла висновку про те, що існує ризик переховування обвинувачених від суду, зважаючи на засудження обвинувачених судом першої інстанції до реального покарання у виді позбавлення волі.

Для того, щоб відповідати вимогам законності, тримання під вартою повинно здійснюватися «відповідно до процедури, передбаченої законом». Це означає, що тримання під вартою має відповідати матеріальним і процесуальним нормам національного права (чи міжнародного права, коли це доречно, (рішення ЄСПЛ Medvedyev and Others v. France (Медвєдєв та інші проти Франції).

Позбавлення волі повинно здійснюватися «після» засудження. При цьому, поняття «після» означає не тільки те, що ув`язнення повинно відбуватися після винесення обвинувального вироку з точки зору часу: крім того, ув`язнення повинно бути результатом, наслідком засудження, залежати від чи здійснюватися в силу обвинувального вироку (рішення ЄСПЛ Van Droogenbroeck v. Belgium (Ван Дрогенбрук проти Бельгії), Weeks v. the United Kingdom (Уікс проти Сполученого Королівства), M. v. Germany (М. проти Німеччини). Іншими словами, повинен існувати достатній причинно-наслідковий зв`язок між засудженням та відповідним позбавленням волі (рішення ЄСПЛ Monnell and Morris v. the United Kingdom (Моннел та Морріс проти Сполученого Королівства), M. v. Germany (М. проти Німеччини).

При визначенні строку тримання під вартою в очікуванні суду, відповідно до статті 5 параграфа 3 Конвенції, період, який слід враховувати, починається в день затримання обвинуваченого і закінчується в день винесення вироку, навіть, якщо його винесено тільки судом першої інстанції (рішення Solmaz v. Turkey (Солмаз проти Туреччини), Kalashnikov v. Russia (Калашніков проти Росії), Wemhoff v. Germany (Вемхофф проти Німеччини).

У силу суттєвого зв`язку між статтею 5 параграфа 3 Конвенції та параграфом 1 (с) цієї статті, особа, засуджена в першій інстанції, не може розглядатися як особа взята під варту «з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення», як зазначено в останньому положенні, але знаходиться у стані, забезпеченому статтею 5 параграфа 1(а), яка санкціонує позбавлення волі «після засудження компетентним судом» (рішення - Belevitskiy v. Russia (Белевицький проти Росії), Piotr Baranowski v. Poland (Пьотр Барановський проти Польщі), Gorski v. Poland (Горський проти Польщі).

Суд, з огляду на принцип презумпції невинності, вивчає всі факти, що свідчать на користь або проти існування необхідності захисту суспільних інтересів, яка б виправдовувала відступ від принципу поваги до особистої свободи за статтею 5 Конвенції.

Завжди необхідно встановити, чи продовжували інші підстави, наведені раніше судом, виправдовувати позбавлення волі, чи були ці підстави «доречними» та «достатніми».

Аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути «загальними та абстрактними» (Boicenco v. Moldova (Бойченко проти Молдови), Khudoyorov v. Russia (Худойоров проти Росії), але повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин заявника, які виправдовують його тримання під вартою (Aleksanyan v. Russia (Алексанян проти Россії).

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні : а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії), Smirnova v. Russia (Смирнова проти Росії), Piruzyan v. Armenia (Пірузян проти Вірменії).

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Відмовити захисникам обвинувачених адвокатам ОСОБА_9 , ОСОБА_12 у задоволенні клопотання про зміну обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 міри запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: