Справа № 638/5873/24
Провадження № 1-кп/638/1412/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду кримінальне провадження №0000401 від 12.02.2024 року стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Юріївки Дніпропетровської області, громадянки України, не заміжньої, яка має на утриманні п`ятьої неповнолітніх дітей, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої,

- 15.02.2016 Валківським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнена з іспитовим строком на 2 роки;

- 04.10.2016 Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 1 ст. 71 КК України до 4 років 4 місяців позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.01.2017 вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.10.2016 змінено, пом`якшено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України остаточно призначено покарання у вигляді 4 років 1 місяця 10 днів позбавлення волі;

- 26.10.2017 Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 4 місяців 10 днів позбавлення волі. Звільнена 20.05.2019 по відбуттю покарання;

- 08.02.2022 Жовтневим районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, 17.10.2023 звільнена умовно-достроково на 1 рік 06 місяців 21 день з ДУ «Надержинщинська ВП Полтавської області (№65)» на підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 09.10.2023,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, -

встановив:

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , 11 лютого 2024 року близько 11 години 20 хвилин прийшла до під`їзду АДРЕСА_2 та почала ходити по під`їзду та дзвонити у квартири, щоб попросити надати їй матеріальну допомогу. На дзвінок у вхідні двері, ОСОБА_5 відчинила ОСОБА_6 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_3 . На прохання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 добровільно подарувала останній дитячі речі та грошові кошти. В ході спілкування ОСОБА_5 побачила, що у вухах ОСОБА_6 були золоті сережки і в неї раптово виник злочинний умисел, направлений на заволодіння вказаними прикрасами у шахрайський спосіб шляхом обману.

11.02.2024 року, приблизно о 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_5 перебуваючи біля квартири АДРЕСА_3 , діючи умисно, повторно, маючи злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення шляхом звернення чужого майна на власну користь, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання злочинних наслідків запропонувала ОСОБА_6 провести обряд, по знаттю прокляття, на що ОСОБА_6 погодилась. ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном, повідомила ОСОБА_6 , що для проведення обряду їй необхідно передати наявні у потерпілої сережки. ОСОБА_6 , будучи введеною в оману, передала ОСОБА_5 наявні у неї дві сережки, які відповідно до акту експертизи Східного казенного підприємства пробірного контролю від 14.02.2024 № 187 виготовлені з золота 585 проби, загальною вагою 2,46 грама, загальною вартістю 7820 грн. 64 коп., відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 26.02.2024 № 1339. Під виглядом виконання обряду ОСОБА_5 , загорнула отримані від ОСОБА_6 золоті сережки у грошову купюру та зробила вигляд, що вони зникли, таким чином заволодівши вказаними речами. Після цього ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зникла, в подальшому розпорядилась викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_6 , матеріальну шкоду на суму 7820 грн. 64 коп.

Допитана в судовову засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину в пред`явленому їй обвинуваченні визнала повністю, щиро розкаялась у скоєному злочині, погодилась з кваліфікацією вчиненого нею діяння та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Підкреслила, що обставини, викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності, тиск з боку органів досудового розслідування на неї не здійснювався. Просила суд врахувати при призначенні їй покарання наявність п`ятьох неповнолітніх дітей.

Винність обвинуваченої у вчиненні інкримінованому їй злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст. 349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченої.При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_5 у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно та кваліфікує її дії за ч.2 ст.190 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, які відповідно до ст.12 КК України - є нетяжким злочином, відомості про особу винної, наявність обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покаранняОСОБА_5 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 не одружена, не працевлаштована, має на утриманні п`ятьої неповнолітніх дітей, без місця реєстрації, неодноразово судима, останній раз вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.02.2022 року за злочини проти власності, на диспансерному (профілактичному) обліку в КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №16» не зверталась.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого, суб`єктивне ставлення обвинуваченої до скоєного та її поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованих статей у виді позбавлення волі, не вбачаючи підстав для можливості виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання чи призначення іншого виду чи розміру покарання.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Крім того, встановлено, що вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.02.2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, 17.10.2023 звільнена умовно-достроково на 1 рік 06 місяців 21 день з ДУ «Надержинщинська ВП Полтавської області (№65)» на підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 09.10.2023 року.

Відповідно до ч.4 ст. 81 КК України, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст.71 КК УКраїни, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є особливо тяжким злочином, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове приєднання невідбутої частини покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.02.2022 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні у строк відбування покарання із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 27 березня 2024 року, тобто з моменту обрання відносно неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оскільки судом призначається покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, за відсутності виняткових обставин, передбачених ч.3 ст.377 КПК України, враховуючи встановлені та викладені раніше обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, які підтверджують ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, на переконання суду до набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченій ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, необхідно залишити без змін.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування - підлягають стягненню з обвинуваченої на користь держави.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України та призначити їй покарання у вигляді 1 (одного) року та 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.02.2022 року, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднати невідбуте покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі та остаточно визначити покарання за сукупністю вироків у виді 1 (одного) року 7 (семи) місяців позбавлення волі

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання - з 27.03.2024 року.

Зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 з 27.03.2024 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь державина відшкодування процесуальних витрат за проведення судово - товарознавчої експертизи №1339 від 26.02.2024 року в сумі 3786,40 грн.

Речові докази - дві сережки з металу жовтого кольору - повернути власнику.

Речові докази - DVD-R диск (із рукописним позначенням на ньому (11.02.2024 відео та фото файл видані свідком ОСОБА_8 ) з розміщеними на ньому відео файлом «Video 2024-02-19 at 10.30.12» та «WhatsApp Smage 2024-02-19 at 11.10.38»; DVD-R диск (із рукописним позначенням на ньому «Харків 1654») з розміщеними на ньому відео-файлом IMG_4316» та фотофайлами «msg-29087»- зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: