Провадження № 1кп-932-171-24
Справа № 932/2261/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року Бабушкінський районний суд

м.Дніпропетровська

у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Дніпро обвинувальний акт за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України (ч.4 ст.185 КК України),-

ВСТАНОВИВ:

У провадження Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України (ч.4 ст.185 КК України).

Вислухавши позиції учасників процесу щодо можливості призначення справи до розгляду, судом було встановлено, що кримінальна справа не може бути призначена до розгляду по суті з наступних підстав.

Згідно діючого законодавства обвинувальний акт та додатки до нього повинні відповідати вимогам КПК України.

Відповідно до ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по-батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по-батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство). Крім того, в ньому повинні бути викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення за кожним епізодом обвинувачення та щодо кожного обвинуваченого.

Згідно ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, його роль у вчиненні злочину; вид та розмір матеріальної шкоди спричиненої вчиненням кримінального правопорушення. Зазначені данні повинні бути викладені в формулюванні обвинувачення з іншими кваліфікуючими ознаками вчиненого кримінального правопорушення.

У відповідності до вимог ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

У відповідності до кримінально-процесуального законодавства України судовий розгляд справи проводиться у межах висунутого особі обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті і законом передбачена можливість прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду справи по суті тільки у разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Як вбачається з вимог ст.374 КПК України, суд у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнано судом недоведеним; а в разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

В рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» та в рішенні від 09.10.2008 у справі «Абрамян проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має право бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, т.б. про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту»; «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». Таким чином, надання у кримінальній справі повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду в тлумаченні ст.6 Конвенції.

Однак, як вбачається з направленого до суду обвинувального акту щодо ОСОБА_5 останній містить лише викладені фактичні обставини справи встановлені досудовим розслідуванням, при цьому в обвинувальному акті відсутнє окреме формулювання обвинувачення, яке відповідно до вимог ст.374 КПК України суд повинен зазначити при постановленні остаточного рішення по справі, що є не допустимим, враховуючи позицію ЄСПЧ, що особа повинна бути повно проінформована про юридичну кваліфікацію своїх дій.

У відповідності до ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина, обвинувачена у вчиненні кримінального злочину, має як найменш таке право: бути негайно і детально поінформованою зрозумілою для неї мовою про характер і причину обвинувачення проти неї.

Крім вище викладеного, в обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення зазначено, що умисні дії ОСОБА_5 , виразились у таємному викраданні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

А потім зазначено, що ОСОБА_5 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 України, тобто у закінченому замаху на таємне викрадання чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

Таким чином, обвинувальний акт не містить чіткої правової кваліфікації дій обвинуваченого.

Вказані недоліки обвинувального акту, його не конкретність та неповнота, порушують право обвинуваченого ОСОБА_5 , передбачене ст.42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист, чим істотно порушується право на захист обвинуваченого.

У відповідності до ст.ст.409, 412 КПК України безумовною підставою для скасування будь-якого рішення суду першої інстанції, обвинувального чи виправдувального вироків, є порушення права на захист обвинуваченого, яке полягає в тому числі у відсутності конкретизованого формулювання обвинувачення у вироку суду та чіткої правової кваліфікації дій обвинуваченого. Тому виходячи з того, що суд повинен забезпечити реалізацію права на захист обвинуваченому, як під час судового розгляду справи так і під час підготовчого судового засідання, суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту з додатками з наведених підстав прокурору.

Прокурор заявив клопотання про продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так як на даний час не відпали ризики, передбачені ст.177 КПК України. ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення. З урахуванням суворості покарання, яке йому загрожує у разі доведеності вини, існує ризик, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання. Також існує ризик вчинення ОСОБА_5 іншого кримінального правопорушення, так як він офіційно непрацевлаштований та не має законного джерела доходу, він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів і повторно обвинувачується у вчиненні корисливого тяжкого злочину.

Захисник ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки доказів існування ризиків, на які посилається прокурор, суду не надано. ОСОБА_5 має неофіційне місце роботи, він мешкає з бабусею та матір`ю, повністю визнає свою вину в інкримінованому йому злочині.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію захисника.

Вислухавши думку учасників процесу, суд вважає необхідним клопотання прокурора задовольнити та продовжити застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, з тих підстав, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які враховувались судом при обранні ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час розгляду у суді кримінального провадження не відпали. Обвинувачений ОСОБА_5 обвинувачуються у вчинені корисливого злочину, який є тяжким, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років і суворість покарання, яке може бути призначено у випадку доведеності його вини, дає суду обґрунтовану підставу вважати наявність ризику, що ОСОБА_5 може переховуватися від суду. ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину та повторно обвинувачується у вчинені корисливого злочину, який він вчинив у період іспитового строку. З урахуванням викладеного існує висока вірогідність, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд вважає, що на даній стадії судового провадження, встановлені судом ризики на цей час продовжують існувати, є реальними, що виправдовує тримання обвинуваченого під вартою і застосування саме такого запобіжного заходу у цьому випадку буде виправданим з точки зору наявності відповідного суспільного інтересу, а отже не суперечитиме вимогам ст.5 Конвенції та практиці ЄСПЛ, відповідно якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти загальносуспільних прав і інтересів.

З урахуванням вищевикладеного та стадії судового провадження, коли докази судом не досліджувались, підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який не вбачається, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть забезпечити належну поведінку обвинуваченого, а обраний ОСОБА_5 запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним клопотання прокурора задовольнити та продовжити застосування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів з метою запобігання можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, залишивши без змін раніше визначений судом розмір застави і обсяг пов`язаних з її внесенням обов`язків, які він в разі внесення зазначеної суми застави, зобов`язаний буде виконувати.

Керуючись ст.ст.314, ст.ст.177-178, 182, 183, 194 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України (ч.4 ст.185 КК України), та додатки до нього повернути прокурору Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області.

Клопотання прокурора задовольнити, продовжити застосування обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 червня 2024 року, включно, залишивши без змін раніше визначений судом розмір застави і обсяг пов`язаних з її внесенням обов`язків, які він в разі внесення зазначеної суми застави, зобов`язаний буде виконувати.

На ухвалу може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду у строки встановлені кримінально-процесуальним кодексом України.

Суддя

Бабушкінського районного суду ОСОБА_1

м.Дніпропетровська