ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 675/327/23

Провадження № 11-кп/4820/763/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк,

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з клопотанням, в якому просить замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк на підставі статей 82, 87 КК України та зарахувати відбутий ним строк до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

У поданих до суду доповненнях до його клопотання ОСОБА_6 вказує, що подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує вимоги статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як на підставу для задоволення свого клопотання засуджений посилається на прийняте Європейським судом з прав людини рішення у справі «Петухов проти України (№ 2)», яким констатовано порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо відсутності в Україні реальної перспективи звільнення осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_6 зазначає, що рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№ 2)» є джерелом права в Україні, у ієрархії нормативно-правових актів знаходиться вище всіх за юридичною силою. Тому, не дивлячись на те, що КК України передбачає такий вид покарання як довічне позбавлення волі, його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили - рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№ 2)».

Судом встановлено, що ОСОБА_6 засуджений за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2004 року за ст.ст. 142 ч. 3, 93 п.п. «а, з, і», 215-3 ч.3, 140 ч. 2, 141 ч.2 КК України (в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.3, 185 ч.5 КК України, ст.ст. 42, 42 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 січня 2005 року вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2004 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2016 року зараховано в строк попереднього ув`язнення затримання та тримання під вартою ОСОБА_6 як запобіжний захід з 20 жовтня 2001 року по 25 січня 2005 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Cуд дійшов висновку про відсутність достатніх ознак, які вказували б на виправлення засудженого ОСОБА_6 , оскільки останній за період відбування покарання мав лише одне заохочення, а підтримання соціально-корисних зв`язків з родиною та релігійні переконання не є підставою для застосування щодо засудженого пільги - заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду, наголошуючи на тому, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що він не став на шлях виправлення. Засуджений також додав доповнення до апеляційної скарги, що співпадають зі скаргою його захисника.

Захисник у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким замінити засудженому ОСОБА_6 довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Вказує, що суд не застосував вимоги та практику ЄСПЛ, яка підлягає обов`язковому застосуванню, і тим самим порушив міжнародний договір та право засудженого, передбачене статтею 28 Конституції України.

Суд проігнорував аргумент, що інститут помилування не задовольняє вимоги статті 3 ЄКПЛ в частині існування реалістичної перспективи звільнення від довічного ув`язнення. Посилаючись на практику ЄСПЛ, адвокат наголошує, що сучасний інститут помилування президентом не задовольняє вимоги статті 3 ЄКПЛ.

На думку адвоката, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме: Конституцію, Конвенцію та рішення ЄСПЛ. При цьому суд керувався КК України, який суперечить нормам Конституції та міжнародного договору, оскільки КК України не має реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі та таких гарантій у розумінні ЄСПЛ, Конвенції та Конституції.

Окрім того, судом не враховано, що ОСОБА_6 за час відбування покарання не допускав порушень, має одне заохочення, у взаємовідносинах із іншими засудженими рівний, ввічливий до персоналу установи, виконує всі необхідні вимоги та характеризується посередньо.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Прокурор не визнала доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Представник установи виконання покарань був належним повідомлений про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги. Клопотань з приводу участі в апеляційному розгляді від нього не надходило, його участь не є обов`язковою, тому його неприбуття у судове засідання не перешкоджає апеляційному розгляду, відповідно до вимог частини 5 статті 539, частини 4 статті 405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та його захисника, думку прокурора, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви Суду

Згідно зі статтею 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, аргументуючи це тим, що досліджені судом обставини не доводять, що засуджений став на шлях виправлення та призначене йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене строковим покаранням.

Крім того, матеріали провадження не містять переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали подальше відбування покарання засудженим ОСОБА_6 в установі виконання покарань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 537 КПК України, суд під час виконання вироків має право вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Частина 1 статті 539 КПК України передбачає, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з правилами статті 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він став на шлях виправлення.

Відтак, становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання.

Висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на підставі всебічного врахування відомостей про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 засуджений за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2004 року за ст.ст. 142 ч. 3, 93 п.п. «а, з, і», 215-3 ч. 3, 140 ч. 2, 141 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч. 3, 185 ч. 5 КК України, ст.ст. 42, 42 ч. 3 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, який ухвалою Верховного Суду України від 25 січня 2005 року залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2016 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 20 жовтня 2001 року по 25 січня 2005 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з довідкою старшого інспектора групи по контролю за виконанням судових рішень державної установи Замкова виправна колонія (№ 58) капітана внутрішньої служби ОСОБА_8 від 29.03.2023, ОСОБА_6 відбув 24 роки 08 місяців 15 днів позбавлення волі (а/c 25).

ОСОБА_6 з 16 лютого 2023 року по даний час відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», де випадків порушення вимог режиму утримання не допускав, один раз заохочувався, характеризується посередньо.

При цьому, суд звернув увагу, що 23 березня 2023 року комісією Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» відмовлено в направленні матеріалів до суду щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, відповідно до статті 82 КК України щодо ОСОБА_6 , як такому, що не став на шлях виправлення (протокол № 6 від 23 березня 2023 року).

Зі змісту витягу з протоколу № 14 від 20 липня 2023 року вбачається, що комісією установи, в якій відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі засуджений ОСОБА_6 , вказано, що засуджений не став на шлях виправлення та не може бути представлений до заміни покарання на підставі статті 82 КК України (а/c 109).

Крім того, у матеріалах провадження міститься висновок комісіїщодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , у якому зазначено, що із урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений набрав 52 бали, що вказує на те, що останній не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а/c 111-115).

Колегія суддів звертає увагу, що згідно вказаного висновку комісії ризик вчинення повторного кримінального правопорушення є середнім.

На переконання колегії суддів, наведені вище обставини, які належним чином оцінені судом першої інстанції, навіть за наявності у засудженого заохочень, без стягнень, додержання ним правил поведінки в установі, посередньої характеристики, такі відомості не свідчать про глибокі зміни у свідомості засудженого ОСОБА_6 , які б вказували, що останній став на шлях виправлення, а невідбута частина призначеного йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена строковим покаранням.

При цьому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що формальний сплив певної частини строку покарання не може бути передумовою для застосування до особи більш м?якого покарання.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р., окрім того, що Конвенція була ратифікована Україною, держава визнала обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (далі - ЄКПЛ) та практику Суду (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Оскільки норми Конвенції сформульовані досить широко, то відповідно до статті 32 цієї ж Конвенції, ЄСПЛ є органом, правомочним тлумачити положення Конвенції та протоколів до неї, тим самим вказуючи напрямок та сферу застосування тієї чи іншої норми. Відтак, положення ЄКПЛ існують не самі по собі, а лише в тому вигляді, в якому їх розуміє, інтерпретує та застосовує Суд. Однак, ЄСПЛ не наділений повноваженнями творення нових норм права, а відповідно до статті 32 Конвенції, його роль стосується виключно тлумачення й застосування норм Конвенції та Протоколів до неї.

Відтак, колегія суддів не погоджується з доводами захисника, що суд першої інстанції не застосував вимоги та відповідну практику ЄСПЛ, а також щодо відсутності реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі в Україні на підставі чинних вимог кримінального законодавства.

Посилання захисника у поданій скарзі на пункт 127 рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер і інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 справи Хатчінсон проти Сполученого Королівства не є доречним, оскільки питання звільнення ОСОБА_6 з мотивів милості, тобто звільнення зі співчуття для невиліковно хворої або фізично недієздатної особи, у цьому провадженні не постає. Натомість, викладена у цьому ж рішенні позиція Суду щодо того, що довічно ув`язнений має право знати з самого початку свого терміну, що він повинен робити, щоб було розглянуто можливість звільнення від покарання або пом`якшення, в тому числі за яких умов перегляд вироку відбудеться або про це може бути подано клопотання, наразі в рамках українського законодавства забезпечена.

Так само викладені у рішенні «Bancsok and Laszlo Magyar проти Угорщини» висновки не є релевантними до ситуації, що склалася в Україні. Обставини у цій справі стосувалися випадку, коли заявники могли сподіватися на перегляд свого прогресу виправлення щодо звільнення лише після відбування сорока років ув`язнення в рамках довічного ув`язнення. Суд дійшов висновку, що таке довічне ув?язнення не може вважатися сумісним з положеннями статті 3 Конвенції.

На виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні Петухов проти України, 06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

При цьому суд не зобов`язаний автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття останньою покарання строком від 15 років. Таке рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість наразі констатувати, що засуджений ОСОБА_6 у період відбування покарання своєю поведінкою засвідчив успішність процесу виправлення, а призначене йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене строковим покаранням.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, законним і вмотивованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, апеляційних підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2