Дата документу 06.11.2023 Справа № 336/1973/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1973/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1150/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 408 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Балахівка Петрівського району Кіровоградської області, одружений, який проходить військову службу за мобілізацією у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони, у військовому званні «старший солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання з 17 лютого 2023 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за наступних обставин.

5 листопада 2022 року, приблизно о 18.00 годині, ОСОБА_7 , проходячи військову службу за мобілізацією у ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на посаді гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони, у військовому званні «старший солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце несення служби у ІНФОРМАЦІЯ_2 , який тимчасово дислокувався за адресою: АДРЕСА_3 , з метою ухилитися від військової служби, та був відсутній до 17 лютого 2023 року, коли був затриманий співробітниками ДБР у порядку ст. 208 КПК України.

В апеляційній обвинувачений ОСОБА_7 вважає вироку суду незаконним у зв`язку з неправильною кваліфікацією його дій за ч. 4 ст. 408 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він не мав наміру ухилятися від військової служби.

У його дружини ОСОБА_9 погіршився стан здоров`я, пов`язаний з онкологічним захворюванням та вона потребувала сторонньої допомоги, якої окрім нього надати було нікому. Він неодноразово звертався до свого командування з проханням надати йому можливість доглядати за дружиною, яке було залишено поза увагою.

Також він неодноразово з`являвся за місцем служби, в тому числі і для вирішення цього питання та у присутності дружини, оскільки не мав наміру ухилитись від проходження служби, перебував вдома з дружиною, номер мобільного телефону не змінював.

Вважає, що вчинив не вірно і необхідно було вирішувати питання догляду за дружиною у інший, законний спосіб, шляхом написання заяви до прокуратури.

Крім того, суд не взяв до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а свідки надали суду неправдиві показання.

Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Зазначив, що його засудили за неправдивими показаннями свідків, він не переховувався, йому потрібно було доглядати за дружиною, а він, не знаючи законів, не звернувся до прокуратури. Вважає, що можливо було надати йому можливість служити, а його дружина залишиться одна.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу без доповнень та просила її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок суду законним, зазначив та обґрунтованим. Вказав, що свідки надали правдиві показання, а дії обвинуваченого були кваліфіковані вірно.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями як самого обвинуваченого, так і свідків, а також дослідженими в судовому засіданні документами, наданим стороною обвинувачення.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що у листопаді 2022 року у його дружини погіршився стан здоров`я, пов`язаний з онкологічним захворюванням та вона потребувала сторонньої допомоги, якої окрім нього надати було нікому. Він неодноразово звертався до свого командування з проханням надати йому можливість доглядати за дружиною, яке було залишено поза увагою. Він також неодноразово з`являвся за місцем служби для вирішення цього питання, у тому числі у присутності дружини.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі обвинувачений не заперечував фактичне залишення місця несення служби, і його позиція зводиться до того, що він не мав умислу на самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, оскільки перебував вдома з хворою дружиною, номер мобільного телефону не змінював.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в дезертирстві, тобто в самовільному залишенні місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Так, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у суді першої інстанції показали, що станом на 5 листопада 2022 року вони проходили службу у Василівському РТЦК. У цей день, під час вечірньої перевірки, обвинувачений ОСОБА_7 був відсутній за місцем несення служби. Командиром роти та т.в.о. начальника Василівського РТЦК були проведені розшукові заходи, у яких свідки участі не приймали. У подальшому, за місцем несення служби вони обвинуваченого не бачили.

Свідок ОСОБА_9 , яка є дружиною обвинуваченого, у суді першої інстанції показала, що у лютому 2023 року їй була встановлена інвалідність внаслідок онкологічного захворювання, від якого вона тривалий час проходила лікування. ОСОБА_7 неодноразово звертався, в тому числі у її присутності, до його керівництва, просив надати можливість здійснювати догляд за нею. Через погіршення стану її здоров`я, у листопаді 2022 року, ОСОБА_7 вимушений був залишитись вдома і в подальшому, до затримання, доглядав за нею. За місцем її проживання приїздили військові, які розшукували чоловіка, про що вона повідомила обвинуваченому.

Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку вказаних свідків.

Показання вищезазначених свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції наступними документами.

Так, на підставі рапорту від 5 листопада 2022 року № 4154 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 5 листопада 2022 року № 180 «Про призначення службового розслідування», вирішено провести службове розслідування за фактом самовільного залишення місця служби гранатометником першого відділення першого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 , старшого солдата ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 68-69).

З акту службового розслідування від 14 листопада 2022 року вбачається, що військовослужбовець, старший солдат ОСОБА_7 був відсутній під час вечірньої перевірки 5 листопада 2022 року, на телефонні дзвінки не відповідає, за місцем реєстрації та проживання відсутній, близькі родичі та сусіди також не володіють інформацією про його місцезнаходження (т. 1, а.с. 80-83).

З наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) № 164 від 14 листопада 2022 року «Про результати службового розслідування» вбачається, що причинами, які призвели до виникнення вищезазначеного факту стали особиста недисциплінованість, порушення старшим солдатом ОСОБА_7 вимог Статутів Збройних Сил України (т. 1, а.с. 84-86).

З протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 17 лютого 2023 року вбачається, що ОСОБА_7 було фактично затримано 17 лютого 2023 року о 19 год. 15 хв. у службовому приміщенні Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України (т. 1, а.с. 92-95).

З висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 17 лютого 2023 року вбачається, що о 19.00 годині ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння (т. 1, а.с. 110).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які за своєю суттю зводяться до того, що він не мав умислу на ухилення від військової служби, а лише хотів здійснювати догляд за своєю хворою дружиною.

Так, дослідженими судом першої інстанції доказами встановлено, що 5 листопада 2022 року обвинувачений ОСОБА_7 самовільно залишив місце несення служби та був відсутній до моменту його затримання співробітниками правоохоронного органу 17 лютого 2023 року.

За фактом залишення ОСОБА_7 місця несення служби 5 листопада 2022 року було призначено службове розслідування, яке проводилось до 14 листопада 2022 року.

За результатами вказаного службового розслідування було встановлено, що протягом цього часу обвинувачений ОСОБА_7 на телефонні дзвінки не відповідав, за місцем реєстрації та проживання був відсутній, а близькі родичі та сусіди не володіють інформацією про його місцезнаходження. Причинами, що призвели до залишення ОСОБА_7 місця несення служби стали особиста недисциплінованість та порушення ним вимог Статутів ЗСУ.

Тобто протягом більш ніж 3 місяців обвинувачений ОСОБА_7 не виконував свої військові обов`язки, до місця несення служби не прибував, жодних заходів для з`явлення до місця військової служби не здійснював, не бажав та не намагався повідомити органи військового управління чи відповідні правоохоронні органи про поважність причин своєї відсутності за місцем несення служби (хоча мав таку можливість), не повідомляв про своє фактичне місцезнаходження, не виказував про наміри повернутися до місця несення служби.

Окремо слід звернути увагу на показання допитаної в суді першої інстанції дружини обвинуваченого свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що за місцем її проживання приїздили військові, які розшукували чоловіка, про що вона повідомила обвинуваченому.

Проте він, достовірно розуміючи, що його вже розшукують співробітники правоохоронного органу у зв`язку із самовільним залишенням місця несення служби, не вчинив жодних дій для з`явлення до місця військової служби чи повідомлення про своє місцезнаходження.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали кримінального провадження не містить будь-яких доказів на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 протягом періоду з 5 листопада 2022 року по 17 лютого 2023 року дійсно здійснював догляд за своєю хворою дружино, а факт його перебування під час затримання в стані алкогольного сп`яніння свідчить виключно про те, що він проводив цей час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не маючи наміру і в подальшому це робити.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу покладення в основу обвинувального вироку неправдивих показань свідків, оскільки як вбачається зі змісту показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , вони повідомили лише про те, що ОСОБА_7 був відсутній 5 листопада 2022 року під час вечірньої перевірки, і з того моменту обвинуваченого вони не бачили.

Факт відсутності за місцем військової служби з 5 листопада 2022 року не заперечував і сам обвинувачений ОСОБА_7 , до того ж, в апеляційній скарзі не вказано, які саме показання свідків є неправдивими.

Інших доводів щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не вказано, і в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту наведено не було.

Разом з тим, доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4