Справа№751/4876/15-к
Провадження №1-кп/751/99/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року місто Чернігів

Колегія суддів Новозаводського районного суд м. Чернігова у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

прокурорів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 ,

потерпілої ОСОБА_15 ,

представників потерпілої: адвокатів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

обвинуваченого ОСОБА_20 ,

захисників: адвокатів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000040 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.01.2015 за обвинуваченням:

ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Чернігові, інваліда 3-ї групи, працюючого фізичною особою-підприємцем, одруженого, маючого на утриманні малолітню дочку ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст.14, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_20 в період з листопада по грудень 2014 року, відчуваючи неприязнь до ОСОБА_15 , з якою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 31.12.2004 року по квітень 2010 року, із-за судових справ щодо розподілу спільного майна, що продовжувались із жовтня 2010 року та звернень ОСОБА_15 до правоохоронних органів з питань неправомірної поведінки ОСОБА_20 , вирішив організувати вбивство ОСОБА_15 , доручивши виконання цього злочину іншій особі, тобто на замовлення.

У невстановлений день, в листопаді-грудні 2014 року, ОСОБА_20 звернувся до знайомого ОСОБА_24 , знаючи що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, з пропозицією вчинити вбивство ОСОБА_15 , не уточнюючи хто має бути виконавцем цього злочину та не обговорюючи місце, час, знаряддя та спосіб його вчинення.

При обговоренні винагороди за вчинення злочину, ОСОБА_20 погодився на довільно запропоновану ОСОБА_24 суму 20-25 тисяч доларів США.

Згодом, ОСОБА_20 передав ОСОБА_24 частину грошей в розмірі 2000 доларів США. Пізніше запропонував в якості оплати даного замовлення передати автомобіль, через відсутність грошей.

В подальшому ОСОБА_20 , запевнивши свого батька - ОСОБА_25 в тому, що його знайомий допоможе продати належний батьку автомобіль «Nisan pick-up» д.н.з. НОМЕР_1 , що був виставлений на продаж в м. Києві, домовився з ОСОБА_24 про оформлення 26.12.2014 року на його ім`я довіреності на автомобіль. В цей же день, 26.12.2014 року, після посвідчення нотаріусом довіреності на право розпоряджатись автомобілем, ОСОБА_20 передав автомобіль ОСОБА_24 .

Усвідомлюючи суспільну небезпечність наміру ОСОБА_20 , при цьому не бажаючи позбавляти іншу людину життя, ОСОБА_24 14.01.2015 року звернувся до Управління СБУ в Чернігівській області із заявою, в якій просив перевірити інформацію за фактом замаху на вбивство ОСОБА_15 колишнім чоловіком ОСОБА_20 .

Після цього, за пропозицією працівників СБУ прийняти участь у попередженні вчинення особливо тяжкого злочину та документуванню злочинних дій ОСОБА_20 , ОСОБА_24 надав свою згоду виконати спеціальне завдання по попередженню вказаного злочину.

З метою порятунку життя ОСОБА_15 та припинення злочинних дій ОСОБА_20 , працівники Управління СБУ в Чернігівській області запланували операцію, до участі в якій задіяли ОСОБА_26 , анкетні дані якого змінені, який повинен був видати себе за виконавця вбивства, зустрітися з ОСОБА_20 та домовитись з ним про вбивство ОСОБА_15 за матеріальну винагороду.

29.01.2015 року ОСОБА_24 у приміщенні СТО «Альфа-сервіс» по вул. Любецькій, 56, в м. Чернігові, організував знайомство ОСОБА_20 з ОСОБА_26 , як підшуканого ним виконавця вбивства ОСОБА_15 . В присутності ОСОБА_24 ОСОБА_20 із ОСОБА_26 обговорив можливі варіанти викрадення ОСОБА_15 , усунення її, питання алібі ОСОБА_20 , повернення залишку грошей, отриманих ОСОБА_24 , та повідомлення ОСОБА_20 про вчинення злочину.

ОСОБА_20 , усвідомлюючи, що ОСОБА_26 має реальну можливість позбавити ОСОБА_15 життя, не відмовився від свого наміру ні в день знайомства із ОСОБА_26 , ні 11.02.2015 року, коли ОСОБА_24 в телефонній розмові повідомив його, щоб знаходився на людях, тому що в цей день буде виконуватись замовлення по вбивству ОСОБА_15

12.02.2015 року приблизно о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_26 , анкетні дані якого змінені, знаходячись у приміщенні СТО «Альфа-сервіс» по вул.Любецькій, 56, м.Чернігова, повідомив ОСОБА_20 про виконання замовлення на вчинення вбивства ОСОБА_15 , а для переконання продемонстрував йому фотографії із зображенням імітованого трупа ОСОБА_15 , чим запевнив його у вчиненні вбивства останньої. Одночасно, ОСОБА_24 передав ОСОБА_20 гроші в сумі 3000 гривень, як частину коштів, що залишилися від завдатку за вчинення вбивства ОСОБА_15 , наданих йому ОСОБА_20 . В подальшому ОСОБА_20 було затримано працівниками правоохоронних органів неподалік від СТО «Альфа-сервіс» по вул.Любецькій, 56 у м.Чернігові.

Таким чином, ОСОБА_20 , діючи з прямим умислом на вбивство ОСОБА_15 , вважав, що він як замовник та організатор цього вбивства вчинив усі дії для готування злочину, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця. Однак, завдяки втручанню працівників правоохоронних органів, злочинний задум не доведено до кінця, з причин що не залежали від його волі, оскільки його дії були викриті в ході спеціальної операції.

Своїми умисними діями, що виразились в організації готування вчинення умисного вбивства громадянки ОСОБА_15 на замовлення, ОСОБА_20 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 27, ч.1 ст.14, п.11 ч.2 ст.115 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_20 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14 , п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України не визнав.

Суду показав, що з потерпілою по справі ОСОБА_15 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року по 2010 р рік, мають спільну дитину. З 2009 року по 2010 рік вони вже якийсь час разом не проживали. Обвинувачений підтвердив, що між ним та потерпілою дійсно мали місце як суперечки особистого плану, так і судові справи по розподілу майна, розгляд яких відбувався судами з жовтня 2010 року до кінця 2014 року, коли Верховним Судом України було прийнято остаточне рішення на його користь та стягнуто з ОСОБА_15 грошові кошти в еквіваленті приблизно 3000 доларів США, а також з матері потерпілої 50000 доларів США.

Ніяких мотивів убивати ОСОБА_15 він не мав, ні до кого з пропозиціями її убити він не звертався і нікого про це не просив. Навпаки, весь судовий процес із ОСОБА_15 закінчився, він був зацікавлений, щоб вона залишалась живою та сплатила йому борг. Кримінальну справу, по якій він обвинувачується, вважає замовною та повністю сфабрикованою співробітниками СБУ.

24.10.2014 він познайомився із свідком по справі ОСОБА_24 , який під час спілкування казав, що може допомогти повернути гроші, також вказував, що є автоперекупником та в змозі допомогти продати автомобіль. На той час були потрібні гроші та його батько ОСОБА_25 продавав автомобіль «Nisan pick-up» д.н.з. НОМЕР_1 . Батько оформив у нотаріуса ОСОБА_24 довіреність з правом продажу автомобіля, він ( ОСОБА_20 ) при цьому не був присутній. Від батька йому відомо, що вони з ОСОБА_24 домовились про продаж автомобіля «Нісан» за 20000 доларів США, решта буде ОСОБА_24 . Пізніше він звертався до ОСОБА_24 з приводу руху процесу продажу автомобіля «Нісан», той відповідав, що люди (покупці) на відпочинку, як приїдуть, то авто буде продано, він давав ОСОБА_24 200 доларів США. В результаті немає ані грошей, ані автомобіля. Про те, що ОСОБА_24 насправді шахрай та відбував строк покарання в місцях позбавлення волі йому на той час не було відомо. Потім з`ясувалось, що ОСОБА_24 написав заяву до СБУ, що він ( ОСОБА_20 ) бажає вбити ОСОБА_15 та сплатив за це автомобілем. На початку лютого 2015 року його було затримано за підозрою у замовленні умисного вбивства ОСОБА_15 . Однак з ОСОБА_24 щодо умисного вбивства ОСОБА_15 він не спілкувався, максимум про що розмовляли, це про те, щоб примусити її до виконання цивільно-правових обов`язків. Фото, на яких побудовано обвинувачення, йому ніхто не показував, він їх не бачив. Також вказав, що грошові кошти в сумі 3000 гривень, які були вилучені під час його затримання, він у ОСОБА_24 не брав, той сам поклав вказані гроші до його кишені, оскільки саме ОСОБА_24 був зацікавлений у його кримінальному переслідуванні, щоб не повертати гроші за автомобіль. Цивільний позов ОСОБА_15 не визнав у повному обсязі.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст.14, п.11 ч.2 ст.115 КК України, підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.

Потерпіла ОСОБА_15 суду показала, що проживала з обвинуваченим без реєстрації шлюбу з 2004 року по 2010 рік, мають спільну дитину. Підтвердила, що у сімейних відносинах обвинувачений поводився агресивно, ображав її, внаслідок чого стосунки між ними були розірвані.

Щодо відомих обставин готування її умисного вбивства ОСОБА_20 потерпіла показала, що у лютому 2015 року їй зателефонував чоловік та сказав, щоб вона йшла додому, що сталося не казав. Коли вона приїхала додому, там були працівники СБУ, які повідомили, що її вбивство замовив ОСОБА_27 , потрібно інсценувати смерть. Вона погодилась, потім поїхала до м.Києва. Також їй вказали не виходити на зв`язок з усіма, тому свій телефон вона сховала у м.Києві, купила новий номер. Її зсадили з маршрутки, вона підписала папери, та поселилась у готелі. На території м.Чернігова не була більше доби, потім їй повідомив чоловік, що небезпека минула, можна повертатись.

Одночасно повідомила, що після розлучення в 2010 році, ОСОБА_28 брав додому їх спільну дитину, платив аліменти. Але станом на лютий 2015 року мав велику заборгованість по аліментам.

Також повідомила, що процес розлучення з обвинуваченим тривав дуже довго, щодо розподілу спільного майна на її користь не було жодного рішення суду, своєму колишньому чоловіку вона мала сплатити 25000 гривень. Крім того, по розписці її мати мала сплатити ОСОБА_29 400000 грн. Коли працівники СБУ їй повідомили про замовлення ОСОБА_30 її смерті, вона у це повірила на слово, оскільки на той час багато спільних знайомих казали, що ОСОБА_31 живе помстою, імена знайомих вказати не може за давністю. Потерпіла упевнено вказала, що обвинувачений мав мотиви убити її як з причин особистих стосунків, так і з причин майнових спорів. Також вказала, що з ОСОБА_32 знайома не була, бачила його ім`я в матріалах цієї кримінальної справи, познайомилась з ним вже по завершенню судових засідань при минулому розгляді справи.

ОСОБА_15 у судовому засіданні цивільний позов підтримала в повному обсязі. Пояснила, що спочатку у неї був шок від обставин інсценування смерті, вона зробила все, як казали працівники СБУ, на той час була вагітна. На неї подіяв сам факт, що вона могла вмерти. Потім у неї погіршився стан здоров`я, вона втратила дитину, яку носила. Взагалі протягом усіх спорів втратила 5-х дітей. Крім того, у неї на той час була фірма по наданню послуг бухгалтерського характеру, вона мала договори, але в цей період не могла працювати, втратила дохід.

Свідок ОСОБА_24 у судовому засіданні підтвердив, що з обвинуваченим він знайомий як з клієнтом, який обслуговувався на СТО, що йому ( ОСОБА_24 ) належало, обвинувачений знав, що він раніше судимий. Наприкінці 2014 року до нього звернувся ОСОБА_20 і попросив його організувати вбивство колишньої співмешканки з причини неприязних стосунків. В якості оплати обвинувачений запропонував автомобіль пікап та якусь частину грошима (2000 доларів США). Автомобіль був зареєстрований на батька обвинуваченого і ОСОБА_20 організував видачу його батьком генеральної довіреності на автомобіль, яку свідок ОСОБА_24 отримав і пізніше автомобіль продав.

ОСОБА_20 при зверненні до нього, хоча самого слова «вбивство» вимовлено не було, проте свідок зрозумів його слова саме так, щоб підшукати виконавця, який усуне фізично потерпілу. Замість того, щоб виконувати вбивство, бажаючи попередити злочин, свідок звернувся до СБУ і брав участь в оперативно-розшукових заходах. У якості виконавця вбивства у даному випадку було залучено співробітника СБУ. Він познайомив ОСОБА_20 з «виконавцем». Вони зустрічались неодноразово, обговорювались умови, з`ясовувались обставини щодо сім`ї потерпілої, обговорювали це питання, ОСОБА_20 підказував, як краще виконати його побажання з позбавлення життя ОСОБА_15 . На останній зустрічі «виконавець» передав фото, що замовлення виконано, а також гроші 3000 гривень, як решту. Звіт відбувався на території СТО. Також свідок ОСОБА_24 повідомив, що до вказаних подій потерпілу він не знав, вже після познайомився, спілкувався.

Свідок ОСОБА_25 , батько обвинуваченого ОСОБА_20 , в судовому засіданні підтвердив наявність стійких неприязних стосунків між потерпілою та обвинуваченим на ґрунті поділу майна, починаючи з 2009 року і станом на час, до якого належить кримінальне правопорушення. Також показав, що у зв`язку з необхідністю погашення сином банківського кредиту у грудні 2014 року він вирішив продати свій автомобіль «Nisan pick-up» д.н.з. НОМЕР_1 , який з цією метою знаходився в одному із салонів м.Києва. За ініціативою сина ОСОБА_20 25.12.2014 забрали вказаний автомобіль з салону та привезли до м. Чернігова. Син познайомив його з ОСОБА_32 , який брався продати автомобіль. Син організував його зустріч із ОСОБА_32 у нотаріуса з метою видачі останньому довіреності з правом продажу автомобіля. Зробивши довіреність, свідок ОСОБА_25 домовився з ОСОБА_24 , що 20 тис. доларів США від продажу автомобіля йому, решта, за скільки продасть автомобіль, - ОСОБА_24 . Автомобіль був проданий ОСОБА_24 у м. Києві ще 27.12.2014 року, про що він пізніше дізнався від сторонніх осіб. Після того, ОСОБА_33 став ховатись, не виходив на зв`язок. Гроші за автомобіль він не отримав. Пізніше сина затримали, свідку стало відомо, що 15.01.2015 ОСОБА_33 написав заяву на сина до правоохоронних органів.

З досліджених в судовому засіданні 24.02.2023 (т.9, а.с.201-203) показань свідка ОСОБА_26 (померлого т.9, а.с.172), відносно якого застосовані заходи безпеки, наданих ним під час минулого судового розгляду (т.3, а.с.121-128) вбачається, що ОСОБА_26 брав безпосередню участь в оперативно-розшукових заходах відносно ОСОБА_20 , під час яких останній обговорював з ним деталі вбивства ОСОБА_15 . Свідок показував ОСОБА_20 фотографії сцени імітованого вбивства ОСОБА_15 , обвинувачений лишився задоволеним і проти дій свідка не заперечував.

Колегія суддів враховує наведені показання свідка ОСОБА_26 як належний та допустимий доказ, беручи до уваги що під час минулого розгляду сторонам була надана необмежена можливість піддати цього свідка перехресному допиту, і матеріали провадження підтверджують, що сторони повною мірою скористалися такою можливістю, зокрема й можливістю дискредитувати ці показання.

Також під час нового судового розгляду не було встановлено будь-яких суттєвих обставин, які не були б відомі під час минулого розгляду і які б вимагали повторного допиту цього свідка з огляду на такі обставини. За згодою сторони захисту був досліджений аудіозапис допиту цього свідка, на якому зафіксовані й запитання та відповіді під час перехресного допиту, що давало суду можливість не лише сприймати зміст його показань, але й спостерігати манеру його поведінки під час допиту і робити висновки для оцінки їх достовірності. Сторона захисту під час нового розгляду не була позбавлена можливості при дослідженні аудіозапису та/або інших доказів звертати увагу суду на ті аспекти показань, які є важливими для оцінки їх достовірності.

Враховуючи всі ці фактори, суд вважає, що за обставин цієї справи дослідження показань свідка ОСОБА_26 , які він давав під час минулого судового розгляду, забезпечувало сторонам достатні процесуальні гарантії, здатні компенсувати неможливість його допиту під час нового судового розгляду, а тому визнання цих показань допустимим доказом не порушує права обвинуваченого на справедливий судовий розгляд.

Аналогічна позиція наведена у висновку Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові по справі №750/5745/15-к (провадження № 51-10195км18) від 19.11.2019 року: «…суд при розгляді справи повинен забезпечити право сторін на допит особи, яка дає показання, важливі для вирішення справи, і не вправі використовувати позасудові свідчення такої особи. Що стосується судових свідчень особи під час минулого розгляду, то навіть за умови наявності таких свідчень, сторона має право вимагати допиту такої особи під час нового судового розгляду, і в такому випадку суд має вжити всіх необхідних заходів для забезпечення такого права. У той же час, якщо попри всі необхідні заходи забезпечити явку такої особи виявилося неможливим, сторона на доведення своєї позиції може надати суду показання особи, які та давала під час минулого судового розгляду, і сам факт відсутності такої особи під час нового розгляду не може бути підставою для визнання таких її показань недопустимим доказом».

На думку колегії суддів, показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_26 викривають ОСОБА_20 в інкримінованому йому злочині за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14 , п.11, ч.2 ст. 115 КК України. Вказані свідчення узгоджуються між собою, а також із дослідженими судом даними результатів негласних слідчих дій, проведених в рамках цього кримінального провадження, зокрема, протоколів оперативно-технічних заходів - аудіо-, відеоконтролю особи з додатками на магнітних носіях, на яких зафіксовано зустрічі ОСОБА_20 з ОСОБА_24 та ОСОБА_26 .

З дослідженої судом заяви ОСОБА_24 від 14.01.2015 року, поданої до Управління СБУ в Чернігівській області, слідує, що останній просив перевірити інформацію за фактом замаху на вбивство ОСОБА_15 колишнім чоловіком ОСОБА_20 (т.2, а.с.106).

Також, у кримінальному провадженні, з метою викриття незаконних дій ОСОБА_20 , проводились негласні слідчі (розшукові) дії із застосуванням технічних засобів, до участі яких, згідно постанов про залучення особи до конфіденційного співробітництва від 29.01.2015 року, залучений ОСОБА_24 та ОСОБА_26 ( т. 2 а.с.119-123) та негласні слідчі (розшукові) дії, до участі яких, згідно постанови від 11.02.2015 року, залучена ОСОБА_15 ( т. 2 а.с. 144-145).

Із зафіксованої протоколом про результати аудіо-, відеоконтролю за особою від 30.01.2015 року (відеозапис на компакт -диску CD-R № 1479 від 30.01.2015 року), проведеного на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду Чернігівської області від 22.01.2015 року, зустрічі ОСОБА_20 з ОСОБА_24 та ОСОБА_26 30 січня 2015 року, видно, що ці особи ведуть між собою розмову про скоєння вбивства ОСОБА_34 , обговорюють деталі його скоєння, сам ОСОБА_20 дає поради щодо скоєння цього злочину і ніяким чином він проти дій і намірів цих осіб не заперечує, що свідчить про наявність у нього умислу на умисне вбивство ОСОБА_15 (т. 2 а.с. 127-128).

Протоколом про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 14.02.2015 року (додаток компакт-диск № 1488 від 14.02.2015 року), зафіксовані телефонні розмови ОСОБА_20 та встановлено, що 11.02.2015 року о 17:03 ОСОБА_20 зателефонував ОСОБА_24 та повідомив, щоб він знаходився на людях, оскільки в цей день буде виконуватись замовлення по вбивству його колишньої дружини ОСОБА_15 . Після цього, ОСОБА_20 о 17:56 зателефонував своїй співмешканці ОСОБА_35 та попросив, щоб та скоріше приїжджала додому через те, що у нього дуже болять ребра та йому потрібно ввести знеболюючий препарат. 12.02.2015 року ОСОБА_20 зателефонував ОСОБА_36 та повідомив, що йому телефонувала ОСОБА_37 (спільна дочка ОСОБА_20 і ОСОБА_15 ) та сказала, що зникла її мати. Того ж дня, ОСОБА_20 зателефонував співробітнику УМВС України в Чернігівській області, своєму куму, з яким обговорили факт зникнення ОСОБА_15 (т. 2 а.с.138-140).

Протоколом про результати контролю за вчиненням злочину від 12.02.2015 року, зафіксовано проведену 12.02.2015 року в нежитловому приміщенні імітацію вбивства ОСОБА_15 зі згоди останньої. До протоколу додано три фотографії, які будуть пред`явлені замовнику вбивства ОСОБА_20 ( т.2 а.с. 130-132).

Протоколом про результати аудіо-, відеоконтролю за особою ОСОБА_20 від 13.02.2015 року (додаток до протоколу відеозапис на компакт -диску CD-R № 1487 від 13.02.2015 року) зафіксовано розмову між ОСОБА_24 та ОСОБА_20 , що відбулась 12.02.2015 року після 17 години в автомобілі, яким керує ОСОБА_24 , в ході якої останній повідомив, що достовірно знає, що мобільний номер, яким він користується, прослуховується, чому могла посприяти ОСОБА_15 (т.2 а.с. 133-134).

Протоколом про результати аудіо-, відеоконтролю за особою від 13.02.2015 року (відеозапис на компакт -диску CD-R № 1485 від 13.02.2015 року) зафіксовано зустріч 12.02.2015 року о 17:35 год ОСОБА_24 та ОСОБА_26 з ОСОБА_20 , на якій останньому доповідають про скоєння вбивства ОСОБА_15 , показують фотознімки імітованого вбивства, віддають гроші як зайве сплачені за цей злочин. При цьому ОСОБА_20 веде з ними нормальний спокійний діалог, не заперечує проти їхніх дій, демонструє своє задоволення, що також свідчить про наявність у нього умислу на вбивство ОСОБА_15 . В кінці розмови ОСОБА_20 було повернуто частину грошових коштів, які ніби-то не використали виконавці вбивства (том 2 а.с. 135-136).

Проаналізувавши результати зазначених негласних слідчих (розшукових) дій у сукупності й взаємозв`язку з іншими доказами, суд доходить висновку, що факт відсутності на записах прямих вказівок про позбавлення потерпілої життя не спростовує винуватості обвинуваченого у готуванні та замовленні вбивства. Суд бере до уваги, що під час спілкування з ОСОБА_24 та ОСОБА_26 . ОСОБА_20 , усвідомлюючи протиправність своїх намірів, вів мову про їх реалізацію дещо завуальовано, не промовляючи окремих фраз до кінця і намагаючись уникати прямих висловлювань щодо предмету домовленості, однак зміст розмов був поза всяким сумнівом зрозумілим із їх контексту.

Зокрема, при уточненні дій, які нібито мав виконати ОСОБА_26 , останній з використанням сленгу запитав у обвинуваченого, чи ОСОБА_15 викрасти та посадити у підвал, щоб померла сама, чи «одразу її...», і ОСОБА_20 відповів, що «одразу». Наведене давало підстави для висновку, що обумовленою метою замовника була саме смерть потерпілої, а запропоновані вдаваним виконавцем два альтернативні варіанти відрізнялася лише за способом досягнення такої мети.

Крім цього, ОСОБА_26 , вдаючи зацікавленість у приховуванні злочину, рекомендував ОСОБА_20 після зникнення ОСОБА_15 для відвернення від себе підозри демонструвати стурбованість і цікавитися її пошуками, а також попереджав, що він у разі свого викриття дасть викривальні свідчення щодо обвинуваченого, і ОСОБА_20 нестиме відповідальність як організатор та замовник умисного вбивства. Із таким попередженням ОСОБА_20 погоджувався.

При цьому про допомогу ОСОБА_24 у продажу автомобіля чи про примушування ОСОБА_15 повернути борг або виконати інші цивільно-правові зобов`язання, про що ОСОБА_20 зазначав під час судового розгляду, мови взагалі не велося.

Більш того, після повідомлення обвинуваченого про нібито виконане замовлення та демонстрації йому імітаційних фотознімків ОСОБА_26 конкретизував, ніби ОСОБА_15 застрелили, а труп розчленували та знищили, і жодних придатних для ідентифікації біологічних слідів не залишилося. ОСОБА_20 схвально відреагував на це як на передбачуваний та очікуваний результат.

Крім того, одержані у результаті аудіо-, відеоконтролю відомості узгоджуються з інформацією про телефонні з`єднання: даними роздруківок таких з`єднань, одержаних у порядку тимчасового доступу до документів оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» щодо абонентів з SIM-картками НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 в період часу з 01.07.2014 по 12.02.2015 року, проведеного на підставі ухвал слідчих суддів Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.02.2015 та 23.02.2015 року (т.2, а.с. 170-180), а також висновку судової комп`ютерно-технічної експертизи № 125 від 12.03.2015 року, вилученого у ОСОБА_20 при затриманні 12.02.2015 року в ході особистого обшуку мобільного телефона «НТС One S» IMEI: НОМЕР_5 , про спілкування обвинуваченого з ОСОБА_24 з 28 жовтня 2014 року по 12 лютого 2015 року (т. 2, а.с. 156-159). Крім цього, у результаті зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж зафіксовано телефонні розмови, в яких обвинувачений після замовлення вбивства з`ясовував у невідомої особи, на якому автомобілі пересувається ОСОБА_15 , а дізнавшись про її зникнення, для забезпечення власного алібі дзвонив своєму куму - працівнику міліції та розпитував його з приводу пошуків потерпілої (т. 2, а.с. 138-140).

Вчинення ОСОБА_20 злочину за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14 , п.11, ч.2 ст. 115 КК України підтверджено також іншими доказами, зокрема, даними протоколів від 12.02.2015 огляду та вручення ОСОБА_24 грошових коштів у сумі 3000 грн (15 купюр номінальною вартістю 200 грн), попередньо ідентифікованих шляхом фіксації серій і номерів купюр (т.2, а.с.143).

Протоколом затримання обвинуваченого, у якому зафіксовано, зокрема вилучення грошей у ОСОБА_20 при його затриманні 12.02.2015 року в сумі 3000 грн (т. 2, а.с. 107-109) та протоколом огляду предметів від 13.02.2015, яким встановлено, що серії та номери відповідають тим, що надані ОСОБА_24 для огляду перед затриманням ОСОБА_20 (т. 2, а.с.149-152).

Суд вважає неспроможними доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_20 мотиву позбавляти ОСОБА_15 життя з огляду на наявність у потерпілої боргових зобов`язань перед ним та його зацікавленість у тому, щоб ОСОБА_15 була живою і сплачувала відповідний борг.

Як встановлено судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, ОСОБА_20 із потерпілою впродовж тривалого часу конфліктували на ґрунті розподілу матеріальних цінностей. ОСОБА_15 у судовому порядку наполягала на визнанні її прав на ? частку нажитого під час спільного проживання майна загальною вартістю близько 2 000 000 грн, що включало в себе, зокрема, ряд об`єктів нерухомості (квартири, нежитлові приміщення, земельні ділянки, транспортні засоби). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог потерпілої було відмовлено та стягнуто з неї на користь ОСОБА_20 23 450 грн (т. 2, а.с. 213-222).

Проте відповідно до показань у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_15 про неприязні стосунки з обвинуваченим на ґрунті поділу майна, схильність ОСОБА_20 до агресивних насильницьких дій та його здатність вчинити такий злочин, у сукупності з заявами потерпілої до правоохоронних органів та іншими документами, ОСОБА_15 дотримувалася принципової та послідовної позиції щодо подальшого відстоювання своїх майнових прав, які вважала порушеними.

Після вирішення судом цивільно-правового спору на користь ОСОБА_20 потерпіла завідомо для нього намагалася доводити у порядку кримінального судочинства злочинність дій обвинуваченого, спрямованих на позбавлення її прав на майно. Зокрема, ОСОБА_15 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про підроблення ОСОБА_20 документів, штучну зміну правового режиму об`єктів нерухомості, незаконне виключення її з числа учасників спільного господарського товариства та у подальшому мала намір ініціювати перегляд судового рішення у цивільній справі за нововиявленими обставинами.

Наведене свідчить про існування на час вчинення кримінального правопорушення між ОСОБА_20 та ОСОБА_15 стійких наприязних стосунків, які і слугували мотивом для організації убивства потерпілої.

Дослідивши доводи сторони захисту, викладені у клопотаннях (т.7 а.с.67-74, т.8 а.с.155-157, 158-159, т.9 а.с.12-14, 98-100) про недопустимість як доказу результатів негласних слідчих (розшукових) дій, суд дійшов висновку, що порушень норм КПК України, які відповідно до ст.ст. 86, 87 КПК України тягнуть за собою недопустимість доказів, в суді не встановлено, та у відповідності з вимогами ст. 89 КПК України, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що за результатами проведених оперативно-розшукових заходів кожного разу складались протоколи, які досліджені судом. Ці протоколи складені належною особою, в них містяться усі необхідні реквізити, послідовність виконаних дій та їхні результати. В подальшому протоколи розсекречені і в них зроблено відповідні помітки про це службовою особою СБУ, вказано на підставі якого акту вони розсекречені та наявний відбиток печатки секретно-режимного відділу УСБУ. Суд вважає, що розсекречення протоколів відбулось належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Всі матеріали, в яких зафіксовано протиправну діяльність ОСОБА_20 і використано як докази, були відкриті стороні захисту, ніяких інших доказів, не внесених до реєстру кримінальної справи та не відкритих стороні захисту, суд при постановленні вироку не використовує.

Крім того, під час судового розгляду стороною обвинувачення на підставі ч. 11 ст. 290 КПК України стороні захисту відкрито процесуальні документи, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, розсекречені в період серпня - жовтня 2019 року та отримані стороною обвинувачення під час цьогог судового розгляду кримінального провадження, а саме:

- супровідний лист №1427/11/2019 від 08.10.2019 директора департаменту з питань режиму та службової діяльності про результати перегляду грифів секретності МНІ (т.8, а.с.14);

- постанову старшого слідчого в ОВС-криміналіста СУ УМВС в Чернігівській області № 5/119 від 29.01.2015 про залучення особи до конфіденційного співробітництва (т.8, а.с.15-16);

- доручення старшого слідчого в ОВС-криміналіста СУ УМВС в Чернігівській області № 5/99 від 22.01.2015 про доручення оперативному підрозділу проведення НСРД (т.8, а.с.17-18);

- постанову старшого слідчого в ОВС-криміналіста СУ УМВС в Чернігівській області № 5/122 від 29.01.2015 про залучення особи до конфіденційного співробітництва (т.8, а.с.19-20);

- повідомлення Чернігівського апеляційного суду № 966 від 28.09.2019 про результати перегляду грифів секретності МНІ (т.8, а.с.21);

- ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Чернігівської області № 117 від 22.01.2015 (т.8, а.с.22-24);

- ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Чернігівської області № 118

від 22.01.2015 (т.8, а.с.25-27);

- ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Чернігівської області № 119 від 22.01.2015 (т.8, а.с.28-30);

- ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Чернігівської області № 120

від 22.01.2015 (т.8, а.с.31-33);

- постанову прокурора у кримінальному провадженні №0000040 від 15.01.2015 ОСОБА_38 № 04/2/5-342 від проведення НСРД у формі імітування обстановки злочину (т.8, а.с.34-34).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі №751/7557/15-к вважала, що підстав для відходу від правового висновку ВСУ сформульованого колегією суддів Касаційного кримінального суду про те, що процесуальні документи, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі НСРД) (ухвали, постанови, клопотання), що не були відкриті стороні захисту на момент звернення до суду з обвинувальним актом, оскільки вони не були у розпорядженні сторони обвинувачення - за наявності відповідного клопотання, можуть бути відкриті під час судового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції. Таке відкриття на цих стадіях кримінального провадження процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, не тягне за собою за вказаних обставин визнання відомостей, які містяться у них, та результатів проведення таких дій недопустимими доказами відповідно до ст. 290 КПК України (п.51-52).

Отже, перевіряючи зазначені докази з точки зору їх належності і допустимості (статті 85 і 86 КПК України), суд враховує, що вони були отримані у порядку встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Щодо електронних носіїв, на яких містяться аудіо-, відеодокази результатів зазначених негласних слідчих (розшукових) дій, суд враховує Постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2021 (справа № 554/5090/16-к), якою встановлено наступне.

У частині 3 ст. 99 КПК законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - ще і його відображення, якому надається таке ж значення як документу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія.

Для виконання завдань кримінального провадження, з огляду на положення Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», допустимість електронного документа як доказу не можна заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму (ч. 2 ст. 8). Відповідно до ст. 7 цього Закону у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом і датою створення.

Протоколи НСРД також не можуть визнаватися недопустимим доказом через відсутність оригінальних примірників технічних носіїв, з наведених вище підстав.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.12.2019 (справа №675/1046/18), від 15.01.2020 (справа №161/5306/16-к), від 10.09.2019 (справа № 751/6069/19) та інших рішеннях Верховного Суду.

Отже, за наведених підстав колегія суддів твердження сторони захисту про недопустимість доказів, отриманих внаслідок оперативно-розшукових заходів відхиляє.

Крім того, суд проаналізувавши інформацію, одержану у результаті оперативно-технічних заходів, у сукупності з показаннями ОСОБА_24 і ОСОБА_26 як свідків та іншими доказами, доходить висновку про відсутність фактичних і правових підстав для оцінки спеціальної операції з викриття протиправної діяльності ОСОБА_20 як підбурювання його до злочину. Тому доводи захисту про недопустимість як доказу результатів негласних слідчих (розшукових) дій, з огляду на провокацію злочину правоохоронними органами та особами, які діяли під їх контролем, на думку суду є неспроможними.

При цьому суд бере до уваги, що ОСОБА_20 самостійно прийняв рішення позбавити ОСОБА_15 життя, знайшов особу з кримінальним минулим, котра, на його думку, могла посприяти цьому, сам запропонував ОСОБА_24 вчинити вбивство за матеріальну винагороду, визначив форму такої винагороди, надавав особам, яких вважав виконавцями свого замовлення, необхідну для його виконання інформацію та висловлював пропозиції для полегшення злочинної діяльності, відіграючи у відповідних домовленостях активну та ініціативну роль.

Враховуючи викладене, суд оцінює, що дії ОСОБА_24 та ОСОБА_26 не впливали на формування наміру ОСОБА_20 замовити вбивство, а в ході подальших домовленостей не мали ознак цілеспрямованого схиляння обвинуваченого до злочину чи сприяння йому, без застосування якого вказане діяння не було би вчинено.

Судом також враховується та обставина, що ОСОБА_24 раніше не перебував в особистих неприязних стосунках із обвинуваченим та не мав із ним інших зв`язків, які б могли давати йому підстави для обмови ОСОБА_20 .

Факти реалізації ОСОБА_24 автомобіля обвинуваченого та звернення з заявою до СБУ лише після цього не свідчать про вчинення ним провокації, злочину з метою заволодіння транспортним засобом. Як встановлено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, ініціатива передати ОСОБА_24 автомобіль як винагороду за вбивство належала ОСОБА_20 , і ОСОБА_24 отримав у розпорядження транспортний засіб та продав його вже після вчинення обвинуваченим ряду самостійних цілеспрямованих дій для втілення свого злочинного наміру.

Мотив звернення до правоохоронних органів особи, яка співпрацює з ними на засадах конфіденційності, сам по собі не впливає на законність проведення за її участю негласних слідчих (розшукових) дій. Такий мотив може поставити під сумнів допустимість одержаних доказів лише у взаємозв`язку з поведінкою, яка б мала вирішальний вплив на скоєння кримінального правопорушення.

Контроль за вчиненням злочину у формі імітування його обстановки, аудіо-, відеоконтроль особи та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж було санкціоновано та проведено з дотриманням процедури, передбаченої статтями 258, 260, 263, 275 КПК України. Результати негласних слідчих (розшукових) дій зафіксовані у відповідних протоколах з додатками у виді аудіо-, відеозаписів на магнітних носіях з дотриманням вимог статей 104, 105, 252 вказаного Кодексу. Зокрема, вказані протоколи містять усі необхідні реквізити та вичерпну інформацію щодо підстав, порядку проведення процесуальних дій та одержаних відомостей, які мають доказове значення для кримінального провадження.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 140 від 10.03.2015 року, у ОСОБА_20 мали місце психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, вживання зі шкідливими наслідками (F10.1 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), протиалкогольне лікування йому не показане. (т. 2 а.с.189-192);

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 139 від 10.03.2015 року, у ОСОБА_20 в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, мав місце посткомоційний синдром (F07.2 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), який не позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. У ОСОБА_20 під час цього судово-психіатричного експертного дослідження виявлений посткомоційний синдром (F07.2 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), за психічним станом він може вірно сприймати обставини, які мають значення для справи та давати про них правильні показання, йому не показане застосування примусових заходів медичного характеру (т. 2 а.с.194-197).

Органом обвинувачення дії ОСОБА_20 кваліфіковані за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України, як організація готування умисного вбивства на замовлення, за попередньою змовою групою осіб.

Умисне вбивство, вчинене на замовлення (п.11 ч.2 ст.115 КК України), - це умисне позбавлення життя потерпілого, здійснене виконавцем за дорученням замовника. У вчиненні злочину чи у готуванні до нього можуть брати участь також інші співучасники, зазначені у ст.27 КК України. Вчиненим же за попередньою змовою групою осіб (п.12 ч.2 ст.115 КК України) умисне вбивство вважається, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб як співвиконавців, тобто осіб, які заздалегідь, до початку злочину, домовилися про спільне його виконання. Вбивство може бути замовлене не одній, а групі осіб.

Як встановлено судом та підтверджено дослідженими у справі доказами, виконання вбивства ОСОБА_15 , в організації у готуванні якого на замовлення обвинувачується ОСОБА_20 , не було замовлене групі осіб, воно було замовлено тільки ОСОБА_26 , як виконавцю злочину, ОСОБА_20 же обвинувачується стороною обвинувачення як організатор готування до вчинення умисного вбивства на замовлення, а не як виконавець.

Отже, кваліфікація дій ОСОБА_20 за п.12 ч.2 ст.115 КК України є зайвою та підлягає виключенню із обвинувачення останнього.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», який випливає зі співіснування достатньо вагомих і узгоджених між собою висновків та неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення ЄСПЛ від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Отже, дослідивши і проаналізувавши надані суду докази, кожен окремо, відповідно до вимог ст.94 КПК України та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності і сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_20 в організації готування вчинення умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого на замовлення, тобто вчинення кримінального правопорушення, за частиною 3 статті 27, частиною 1 статті 14, пунктом 11 частини 2 статті 115 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_20 належить до категорії особливо тяжких злочинів, умисне посягання на життя людини, згідно зі ст. 3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю; не заподіяння потерпілій фізичної шкоди у результаті такого посягання не знижує його суспільної небезпеки, оскільки тяжких наслідків не настало лише завдяки своєчасному викриттю та припиненню злочину правоохоронними органами, що не залежало від волі ОСОБА_20 .

Також суд враховує дані про особу обвинуваченого, який є несудимим, одружений, має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом 3-ї групи та ФОП, за місцем проживання характеризується позитивно, під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебуває, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

З урахуванням всіх обставин по справі, вимог ст.ст. 65-68 КК України суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для попередження нових кримінальних правопорушень є доцільним призначення покарання, встановленого санкцією ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі.

При цьому суд, враховуючи особливу тяжкість вчиненого ОСОБА_20 кримінального правопорушення, його особу, інші обставини справи, не вбачає підстав для застосування при призначенні покарання вимог ст. 69 КК України, на чому наполягала сторона захисту.

При виборі розміру покарання ОСОБА_20 суд вирішує питання щодо співвідношення норм Загальної та Особливої частин КК України, зокрема ст. 68 і ч. 2 ст.115 цього Кодексу.

Згідно з санкцією ч. 2 ст. 115 КК найбільш суворим видом покарання за вчинення злочинів, передбачених у диспозиції цієї статті, є покарання у виді довічного позбавлення волі. Це покарання є безстроковим, тобто не має строкового виміру.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 68 КК за вчинення готування до злочину та замаху на нього довічне позбавлення волі не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених устаттях 109114-1, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437439, ч. 1 ст. 442 таст. 443 цього Кодексу.

Водночас ч. 2 ст. 68 КК передбачено, що за вчинення готування до злочину строк або розмір покарання не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу положень згаданих частин ст. 68 КК, закон зобов`язує суд або знизити розмір (ч. 2), або забороняє застосувати (ч. 4), але виключно лише один і лише найбільш суворий вид основного покарання з числа тих, що передбачені у відповідній санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК. Із цього випливає, що за одним кримінальним провадженням стосовно одного і того ж самого діяння і щодо однієї і тієї самої особи, яка вчинила це діяння, вказані положення не можуть бути застосовані двічі і до найбільш суворого, і до менш суворого покарання, які альтернативно передбачені у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Отже, якщо в санкції норми Особливої частини КК України альтернативно передбачено довічне позбавлення волі, то положення ч. 2 ст. 68 КК України не можуть застосовуватися до таких осіб, виходячи з максимального покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки найбільш суворим видом покарання, передбаченим санкцією, залишається довічне позбавлення волі, а це покарання є таким, що виключає можливість визначення його половини.

Слід зазначити, що виключення законодавцем можливості призначення покарання у виді довічного позбавлення волі за незакінчений злочин (ч. 4 ст.68 КК України) є окремою особливою формою (способом) пом`якшення покарання за окремі види незакінченого злочину, яка застосовується окремо від інших способів пом`якшення покарання, та не виключає можливості застосування іншого менш суворого виду покарання, що в них міститься.

За таких обставин при призначенні покарання за вчинення готування до злочину, за який найсуворішим покаранням є довічне позбавлення волі (ч.2 ст. 115 КК України), застосуванню підлягає ч.4 ст. 68 КК України, а не частина 2 цієї статті.

Аналогічний висновок наведений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019 у справі №664/425/16-к.

Виходячи з наведеного, у суду відсутні підстави для призначення покарання обвинуваченому у розмірі, встановленому частиною 2 статті 68 КК України.

З урахуванням вимог частини 5 статті 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», у строк покарання обвинуваченому необхідно зарахувати строк його попереднього ув`язнення за періоди з 12.02.2015 року - затримання та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою (т.2, а.с.107-108, 110-111) по 17.02.2015 року - звільнення з-під варти в зв`язку із внесенням застави (т.2, а.с.112-113) та з 02.03.2015 року - застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (т.2, а.с.114-116) по 13.12.2018 року - звільнення з під варти у зв`язку із заміною запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт (т.6, а.с.176-178), з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме 1389 днів (3 роки 9 місяців 19 днів) попереднього ув`язнення, як 2778 днів (7 років 7 місяців 8 днів) позбавлення волі.

Оцінюючи процесуальну поведінку обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду, його особу, а також враховуючи тривалість перебування обвинуваченого під вартою в період попереднього ув`язнення, встановлені ст. 177 КПК України ризики, та обставини передбачені ст. 178 КПК України, суд вважає за можливе не застосовувати до обвинуваченого запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_15 суд вважає за можливе задовольнити частково, виходячи з того, позовні вимоги потерпілої про відшкодування матеріальної шкоди на суму 912430, 00 грн задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Зі змісту ст. 1166 ЦК України слідує, що для настання відповідальності за завдану майнову шкоду необхідна наявність складу правопорушення: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина останнього. Крім того, майнова шкода має бути підтверджена документально.

Майнова шкода, яку просить відшкодувати потерпіла не може бути відшкодована оскільки:

витрати, пов`язані із зникненням потерпілої під час її залучення до конфіденційного співробітництва у проведенні негласних слідчих дій, а саме: вартість дороги з м.Чернігова до м. Києва, таксі до маршрутки - 100 грн, вартість готелю - 800 грн, вартість мобільного телефону та сім-картки - 400 грн, вартість послуг таксі Ірпінь-Київ та по м. Києву о 22.00 год 12.02.2015 року, зупинка в Дрім Тауні- 500 грн, - не підтверджені жодними доказами;

вимоги щодо відшкодування витрат на санітарно-курортне лікування (переїзд до міста лікування та дорога в зворотній бік - 2000 грн., вартість проживання в санаторії 21 день по 780 грн - 16380 грн, у зв`язку з цим витрати: для виконання укладених договорів, оплата згідно договору доручення з ТОВ «НЕК Фінанси» - 56000 грн та оплата послуг за доглядом за дітьми потерпілої , організація відвідування всіх додаткових шкіл та занять - 3000 грн не можуть бути задоволені, оскільки такі витрати потерпілою не проводились, на час подання цивільного позову вони зазначені на майбутнє, станом на час розгляду справи судом будь-які докази на їх підтвердження потерпілою не надані.

шкода, яка на думку потерпілої має бути відшкодована у зв`язку з лікуванням: з 25.02.2015 року по 17.03.2015 року - 21 день по 300 грн. в т.ч. медикаменти - 6300 грн, благодійний внесок - 500 грн, діагностика МРТ - 1800 грн, лікування з 27.05.2015 року по 08.06.2015 року - 13 днів по 450 грн - 5850 грн, благодійний внесок - 500 грн, оплата психологів - 1300 грн, не підлягає відшкодуванню, оскільки відсутній причинний зв`язок між протиправною поведінкою обвинуваченого та шкодою, крім того відсутні чеки на медикаменти, які призначались потерпілій для лікування в період з 25.02.2015 року по 17.03.2015 року. У зв`язку з цим, не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування витрат з оплати згідно договору доручення з ТОВ «НЕК Фінанси» на період лікування з 25.02.2015 року по 17.03.2015 року та з 27.05.2015 року по 08.06.2015 року, 34 дні - 62000 грн.

упущена вигода, у зв`язку з невиконанням потерпілою, укладених 06.01.2015 року договорів на організацію та супроводження науково-технічної продукції на загальну суму 748000 грн також не може бути задоволена через недоведеність причинного зв`язку між протиправною поведінкою обвинуваченого та відсутністю такої на роботі.

завдаток за проведення банкету з приводу дня народження чоловіка потерпілої в сумі 7000 грн не підлягає стягненню з обвинуваченого, оскільки потерпіла не довела, що дана сума їй не була повернута та вона в дійсності понесла ці витрати.

Щодо позовних вимог потерпілої ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди в сумі 500000,00 грн, суд, керуючись вимогами ст.27, 1167 ЦК України, дійшов наступного висновку.

Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки судом встановлено спричинення потерпілій внаслідок злочинних дій обвинуваченого моральної шкоди, яка виявилась у душевних стражданнях, яких зазнала ОСОБА_15 у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода спричинена потерпілій у відповідності зі ст. 1167 ЦК України належить частковому стягненню з обвинуваченого, оскільки визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує вимоги розумності та справедливості, приймає до уваги глибину душевних страждань потерпілої, характер негативних наслідків, і обставини отриманих переживань у зв`язку із злочинним посяганням, та вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_20 , на користь ОСОБА_15 50000 гривень, а не 500000 гривень, задовольнивши її позовні вимоги частково.

Також на підставі п.1 ч.1 ст. 118, ч.2 ст. 120, ч.1 ст. 124 КПК України з ОСОБА_20 на користь потерпілої ОСОБА_15 підлягають стягненню здійснені останньою та документально підтверджені процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі 26500 грн (т. 9, а.с.116-117, 248, 249).

У відповідності до п.3 ч.1 ст. 118, ч.1 та ч.2 ст. 122, ч.2 ст. 124 КПК України з ОСОБА_20 на користь держави підлягають стягненню витрати на залучення експертів в сумі 491 грн 04 коп, оскільки в межах цього кримінального провадження були проведені експертні дослідження експертною спеціалізованою державною установою.

При цьому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання захисника - адвоката ОСОБА_22 , поданому з підстав ст. 119 КПК України, про компенсування потерпілій витрат на правову допомогу та процесуальних витрат пов`язаних із залученням експертів у цьому кримінальному провадженню за рахунок Державного бюджету України або їх зменшення з мотивів відсутності у обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування таких витрат. Одночасно, суд враховує, що обвинувачений є інвалідом 3-ї групи та отримує дохід, а також є фізичною особою-підприємцем, а крім того, має у власності рухоме та нерухоме майно, за рахунок якого має змогу відшкодувати вказані витрати.

У відповідності з вимогами ч.4 ст. 174 КПК України, зважаючи на наявність частково задоволеного цивільного позову та стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, пов`язаних з розглядом кримінального провадження, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо арешту майна, накладеного ухвалами слідчих суддів, наступним чином.

Арешт накладений, згідно ухвали слідчого судді від 16.02.2015 року (т.3 а.с.89- 90) на мобільний телефон « НТС Оne-S», IMEI НОМЕР_5 з SIM-карткою оператора мобільного зв`язку « Київстар» з телефонним номером НОМЕР_6 та гроші в сумі 3000,00 гривень - необхідно скасувати.

Арешт накладений, згідно ухвали слідчого судді від 20.02.2015 року ( т.3 а.с.95-96) на причіп НОМЕР_7 ( свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 29.08.2006 року) - залишити, на квартиру АДРЕСА_2 - скасувати, оскільки вказана квартира, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо суб`єктів від 09.04.2015 року є нежитловим приміщенням, відділенням банку та належить на праві приватної власності ОСОБА_25 ( т.3 а.с.80).

Арешт накладений, згідно ухвали слідчого судді від 10.04.2015року ( т.3 а.с.100-102) на будинок АДРЕСА_1 - слід залишити ( т.3 а.с.85).

Речові докази в кримінальному провадженні: компакт-диски № 1478 від 27.01.2015 року, № 1479 від 30.01.2015 року, № 1487 від 13.02.2015 року, № 1485 від 13.02.2015 року, № 1488 від 14.02.2015 року з аудіо- та відеозаписами проведених негласних слідчих (розшукових) дій; компакт-диск з інформацією мобільного телефону ОСОБА_20 (додаток до висновку експерта № 125 від 12.03.2015 року) та компакт-диск з інформацією ПрАТ «Київстар» про телефонні з`єднання ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_15 в період з 01.07.2014 року по 12.02.2015 року - необхідно залишити в матеріалах кримінального провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 94, 100, 124, 174, 368-371, 373-376, 395 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 27, частиною 1 статті 14, пунктом 11 частини 2 статті 115 КК України і призначити йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_20 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто фактичного затримання засудженого.

В порядку частини 5 статті 72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VІІІ) зарахувати ОСОБА_20 у строк відбування покарання час перебування його під вартою при попередньому ув`язненні з 12.02.2015 року по 17.02.2015 року та з 02.03.2015 року по 13.12.2018 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме 1389 днів (3 роки 9 місяців 19 днів) попереднього ув`язнення, як 2778 днів (7 років 7 місяців 8 днів) позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_15 до ОСОБА_20 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_15 у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 50000 гривень (п`ятдесят тисяч гривень).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_15 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_15 у відшкодування витрат, понесених на правову допомогу 26500 грн (двадцять шість тисяч п`ятсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати за проведення комп`ютерно- технічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000040 від 15.01.2015 в сумі 491 грн 04 коп (чотириста дев`яносто одну гривню чотири копійки).

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду від 16.02.2015 року на мобільний телефон « НТС Оne-S», IMEI НОМЕР_5 з SIM-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з телефонним номером НОМЕР_6 та гроші в сумі 3000,00 гривень - скасувати.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду від 20.02.2015 року на причіп НОМЕР_7 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 29.08.2006 року) - залишити; на квартиру АДРЕСА_2 - скасувати.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду від 10.04.2015 року на будинок АДРЕСА_1 - залишити.

Речові докази в кримінальному провадженні: компакт-диски № 1478 від 27.01.2015 року, № 1479 від 30.01.2015 року, № 1487 від 13.02.2015 року, № 1485 від 13.02.2015 року, № 1488 від 14.02.2015 року з аудіо- та відеозаписами проведених негласних слідчих (розшукових) дій; компакт-диск з інформацією мобільного телефону ОСОБА_20 (додаток до висновку експерта № 125 від 12.03.2015 року) та компакт-диск з інформацією ПрАТ «Київстар» про телефонні з`єднання ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_15 в період з 01.07.2014 року по 12.02.2015 року - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд м. Чернігова, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити учасникам судового провадження право на помилування, право отримати в суді копію вироку, ознайомитись із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

У відповідності до ч.15 ст. 615 КПК України повний текст вироку в день його проголошення вручається учасникам судового провадження.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3