УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року

м. Київ

справа 643/1384/22

провадження № 51-6190ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 16 січня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжного заходу, речових доказів та арешту майна, відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, 10 грудня 2021 року приблизно о 20:00 ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем проживання ( АДРЕСА_1 ), де вживала спиртні напої, діючи умисно, на ґрунті стійких неприязних відносин, які склалися з її батьком ОСОБА_6 через побутові та особисті проблеми, під час словесного конфлікту, який виник у зв`язку з відмовою пригостити останнього спиртним напоєм, нанесла потерпілому п`ять прицільних ударів клинком кухонного ножа, в результаті чого спричинила тяжкі тілесні ушкодження у виді однієї рани у середній третині стегна, глибиною 1,7 см, яка по ходу ранового каналу повністю перетинає стегнову вену, від яких настала смерть ОСОБА_6 , а також потерпілому було спричинено легкі тілесні ушкодження у виді трьох ран у середній частині стегна, глибиною 1, 0,7 і 0,5 см кожна, та одну рану у верхній третині гомілки, глибиною 0,1-0,3 см.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 19 липня 2023 року вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 16 січня 2023 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2023 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 не заперечує той факт, що підзахисна наносила тілесні ушкодження ОСОБА_6 , водночас, стверджує про помилкову кваліфікацію дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки, на переконання захисника, суд першої інстанції неправильно дослідив обставини, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, а апеляційний суд у свою чергу не перевірив твердження сторони захисту.

Так, касатор зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав об`єктивної оцінки обставинам, за яких було вчинено засудженою кримінальне правопорушення, а саме те, що причиною дій засудженої стала агресивна поведінка потерпілого, який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, застосував фізичну силу до ОСОБА_4 , яка з метою захисту свого здоров`я, життя та припинення протиправних дій нанесла хаотичні удари ножем. Зазначене, на переконання захисника, свідчить, що діяння засудженої відповідає вимогам частин 1, 2 ст. 36 КК і є необхідною обороною.

Крім того, касатор звертає увагу Суду на те, що підзахисна проживала за рахунок потерпілого і не бажала його смерті; засуджена після спричинення тілесних ушкоджень намагалася зупинити кров та повідомила матір про необхідність викликати швидку медичну допомогу.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Водночас під час перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Так, під час судового розгляду засуджена свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала частково, а саме не заперечувала факт заподіяння ножем тілесного ушкодження ОСОБА_6 . Водночас зазначала, що вбивати та завдати тяжкі тілесні ушкодження потерпілому вона не бажала та спричинила їх не умисно в стані необхідної оборони, захищаючи себе від протиправних дій.

Крім того, ОСОБА_4 пояснила, зокрема, що 10 грудня 2021 року, вона приблизно о 19:30 зайшла на кухню, щоб повечеряти, куди в цей час зайшов і її батько ОСОБА_6 , який перебував у нетверезому стані та поводив себе досить агресивно. Вона налила собі горілки та випила, а в його проханні пригостити спиртним відмовила, в зв`язку з чим між ними виник словесний конфлікт, під час якого він почав ображати її нецензурною лайкою. Намагаючись уникнути продовження сварки, вона спробувала піти до себе в кімнату, для чого вийшла в коридор, де на її шляху з`явився потерпілий, з яким вона зіштовхнулася, внаслідок чого останній присів на стілець. Одразу після цього, потерпілий встав із стільця, наніс їй удар кулаком правої руки в обличчя, а іншою рукою схопив за волосся, почав тягнути вниз, внаслідок чого вона вдарилася головою об стіну. Побоюючись, що останній може її покалічити, з метою захисту від застосованого щодо неї насильства, почала відмахуватися ножем, який тримала в руці та яким випадково нанесла удари в ногу потерпілого. Зразу ж після цього ОСОБА_6 відпустив її та спробував піти, але не зміг, так як знепритомнів та впав на підлогу. Побачивши це, вона зайшла до ванної кімнати, залишила там ніж, яким заподіяла тілесні ушкодження, взяла ганчірку, якою почала зупиняти кровотечу та витирати кров.

Суд першої інстанції, спростовуючи позицію захисту щодо відсутності в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, правильно зауважив таке.

Насамперед місцевий суд визнав неспроможними показання засудженої в частині відсутності в неї умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, які за своїми наслідками призвели до його смерті, оскільки вони спростовуються сукупністю досліджених в суді й оцінених відповідно до вимог закону доказів та, на думку суду, надані з метою захисту від пред`явленого обвинувачення та уникнення покарання за вчинене.

Так, суд зауважив, зокрема, що у руках засудженої був ніж, коли вона мала намір піти у спальну кімнату, для того, щоб конфлікт не розвивався. Водночас наявність ножа свідчить не про те, що вона оборонялася ним проти здійснюваного щодо неї насильства зі сторони потерпілого, а про те, що його взяла умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень останньому.

Не залишилося поза увагою суду і те, що, виходячи з кухні в коридор з метою припинити сварку, ОСОБА_4 першою розпочала здійснювати фізичне насильство, штовхнувши потерпілого, який був на її шляху, з достатньою силою, внаслідок чого він упав на стілець, що, в свою чергу, спростовує показання засудженої про те, що вона зробила це ненароком, і тільки після цього, як вона стверджує, останній почав здійснювати протиправні дії насильницького характеру відносно неї, від яких вона в подальшому, за її твердженнями, захищалася.

Крім того, суд зазначив, що наявність в руці ОСОБА_4 ножа під час цих дій свідчить також про те, що ніж, в будь-якому разі, вона взяла при виході з кухні до того, як стосовно неї почав застосовувати насильство потерпілий, тобто до початку нападу, від якого б вона мала підстави захищатися. Водночас суд вказав на нелогічність твердження засудженої про те, що ніж в її руках опинився випадково, а не з метою його застосування для спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, та акцентував, що жодними іншими об`єктивними обставинами, якими б це було викликано, в суді не пояснено.

Урахувавши викладене, місцевий суд дійшов висновку, що твердження засудженої про те, що вона діяла в стані необхідної оборони та виключно з метою захисту проти здійснюваного стосовно неї насильства є надуманими, оскільки суперечать встановленим цим судом обставинам.

Крім того, зважаючи на кількість тілесних ушкоджень та силу, з якою вони були нанесені обвинуваченою, про що свідчить глибина ранового каналу на тілі ОСОБА_6 , спричинення якого стало смертельним для нього та становить 1,7 см, суд вважав, що засуджена на ґрунті неприязних відносин щодо потерпілого здійснила напад на нього та умисно нанесла, зокрема тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, серед іншого оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та кваліфікацію її діяння як заподіяння умисно тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог процесуального закону і вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій стверджував про відсутність в діянні підзахисної складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК. Полтавський апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Своє рішення суд апеляційної інстанції аргументував тим, що твердження сторони захисту про неправильну кваліфікацію діяння ОСОБА_4 місцевий суд перевірив та аргументовано визнав їх безпідставними, оскільки докази, якими районний суд обґрунтував винуватість засудженої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК узгоджуються між собою, є належними, достовірними та допустимими, та які суд першої інстанції правильно оцінив за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_6 були спричинені не в приміщенні кухні квартири, де, зі слів ОСОБА_4 , потерпілий вдарив її рукою в обличчя, а в коридорі, де були виявлені сліди крові та труп. До того ж в приміщенні кухні на момент огляду місця події будь-яких слідів боротьби, крові не виявлено.

Також, на переконання колегії суддів Полтавського апеляційного суду про умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень засудженою ОСОБА_6 свідчить і її ставлення до вчиненого, оскільки, за твердженням свідка, а саме її рідної сестри ОСОБА_7 , після приїзду в квартиру вона побачила, що потерпілий лежить на підлозі в коридорі квартири в крові, а обвинувачена сиділа за столом та вживала спиртні напої. Швидку допомогу обвинувачена не викликала. Зазначене свідчить про безпідставність тверджень захисника у касаційній скарзі про те, що підзахисна після спричинення тілесних ушкоджень намагалася зупинити кров та повідомила матір про необхідність викликати швидку медичну допомогу, оскільки вчинення зазначених дій саме засудженою нічим не підтверджується.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК. У ній перевірено всі доводи та наведено мотиви, з яких виходив суд, постановляючи її, та положення закону, якими він керувався.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками Полтавського апеляційного суду та додатково вважає за необхідне зауважити, що кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК настає за умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. З об`єктивної сторони це кримінальне правопорушення характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні - тяжкі тілесні ушкодження, похідні - смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та з вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).

До того ж питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного до, під час і після кримінального правопорушення, його взаємини з потерпілим, що передувала події, їх стосунки.

Водночас встановлені судами попередніх інстанцій обставини, зокрема щодо протиправного діяння ОСОБА_4 , яка перша розпочала здійснювати фізичне насильство стосовно 85-річного потерпілого, штовхнувши його на стілець; причини припинення протиправних дій, а саме втрата свідомості потерпілим одразу після спричинення йому тілесних ушкоджень засудженою; знаряддя вчинення кримінального правопорушення - ніж; характеру, локалізації тілесних ушкоджень де проходять кровоносні судини, тому була велика ймовірність того, що при застосуванні ножа можна заподіяти значну шкоду здоров`ю потерпілого; наслідки у виді заподіяння ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, а також подальшу поведінку ОСОБА_4 після вчинення кримінального правопорушення, яка не викликала швидку медичну допомогу, а продовжувала вживати спиртне, переконливо свідчать, що дії засудженої ОСОБА_4 за своїми ознаками не становлять необхідної оборони.

Водночас такому діянню засудженої надана правильна оцінка з огляду на кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки засуджена має відповідати за той результат своїх дій (завдану шкоду), який фактично було заподіяно в цьому разі.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою суду доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3