Справа № 466/5971/15-к
Провадження № 1-кп/466/149/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю: прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000126 від 11 червня 2015 року про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скнилів Пустомитівського району, Львівської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей , раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України,

встановив :

ОСОБА_5 , будучи працівником правоохоронного органу, обіймаючи посаду заступника начальника установи із соціально - виховної та психологічної роботи - начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Личаківської виправної колонії №30 Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, не будучи уповноваженим на прийняття будь-яких рішень стосовно вирішення питання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, 12.06.2015, близько 16 год.20 хв., перебуваючи в приміщенні Личаківської ВК №30 ДПтСУ у Львівській області за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 156, одержав від ОСОБА_6 неправомірну вигоду в розмірі 1000 доларів США, що становило, станом на 12.06.2015, згідно курсу НБУ - 21020 грн. за вплив на прийняття рішення відповідною особою, уповноваженою на виконання функцій держави, зокрема - на членів адміністративної комісії Личаківської ВК УДПтСУ у Львівській області (№ 30) щодо застосування до засуджених пільгових заохочувальних норм щодо заміни не відбутої частини покарання більш м`яким засудженому ОСОБА_7 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому обвинуваченні зі зміненим обвинуваченням на підставі ст. 338 КПК України від 20.09.2023 , не визнав та пояснив, що не звертався з жодними вимогами матеріального характеру, ні до ОСОБА_7 , ні до ОСОБА_6 . В силу своїх посадових обов`язків він не уповноважений будь-яким чином впливати на рішення комісії установи, яка вирішує питання щодо скерування до суду клопотання про заміну не відбутої частини покарання на більш м`яке . Він лише підготував позитивну характеристику засудженому та подав її голові комісії на підпис ще за три тижні до засідання комісії. Також він не бачив, як ОСОБА_6 клав гроші до шухляди його робочого стола, оскільки був повернутий до нього спиною, так як покидав кабінет. Крім того, протягом деякого короткого часу ОСОБА_6 перебував в кабінеті сам, оскільки йому самому необхідно було вийти у справі. На момент , коли ОСОБА_6 ніби-то передав йому кошти , комісія вже розглянула питання та прийняла позитивне рішення про звернення до суду з клопотанням про заміну засудженому ОСОБА_7 покарання на більш м`яке. В подальшому лише суд міг вирішити згадане питання. Вважає, що саме із-за неприязні, яку до нього відчував засуджений ОСОБА_7 , останній з братом і спровокували дане кримінальне провадження. Зокрема щодо ОСОБА_7 на той час вже кілька разів до суду скеровувались клопотання про застосування різних пільг, проте суд відмовляв у задоволенні подання колонії . Відтак, засуджений вважав, що саме він, як заступник начальника установи міг мати вплив на суд при прийнятті вказаних рішень. Він же навпаки підписав позитивну характеристику на засудженого, у якого були лише заохочення, не було жодних стягнень. При таких даних особової справи рішення комісії могло бути лише позитивним. Ні до кого з членів комісії він не підходив та не просив прийняти позитивне рішення в інтересах засудженого ОСОБА_7 .

Незважаючи на заперечення обвинуваченим ОСОБА_5 винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України , така підтверджується зібраними на досудовому слідстві та дослідженими під час судового розгляду доказами.

Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що станом на 2015 рік він відбував покарання за вироком суду у виправній установі № 30 . Щодо нього неодноразово вже готувались документи до суду про застосування пільг, проте йому було відмовлено. Оскільки на червень 2015 р. до нього могла бути застосована пільга заміна покарання більш м`яким, він завчасно зайшов до ОСОБА_5 , щоб вияснити, чи будуть готуватись документи. ОСОБА_5 зазначив, що по даних особової справи при наявних заохоченнях застосування такої пільги можливе, проте натякнув, що рішення буде прийняте лише тоді, якщо за це буде передана винагорода. При цьому на папірці він написав суму, яку слід надати за вказану послугу 1 000 дол. США. Повернувшись у своє відділення, він зателефонував брату ОСОБА_6 , повідомив про умови, які поставив ОСОБА_5 для заміни покарання та попросив приїхати та поговорити з ним. В цей день він телефонував не тільки ОСОБА_6 , а й іншим родичам та знайомим, проте вони не виявили бажання його підтримати, мотивуючи відсутністю коштів. Свідку відомо, що ОСОБА_6 приїздив і спілкувався з ОСОБА_5 . Потім у брата виникла затримка з грішми і він не зміг вчасно приїхати. Оскільки гроші не були передані до комісії , ОСОБА_5 сам викликав його в свій кабінет та сказав, що якщо грошей не буде, то він не поїде на поселення. Через деякий час йому стало відомо, що брат передав ОСОБА_5 кошти, при цьому останнього затримали. Відразу після цих подій прийшов черговий зміни і перевів свідка в ШИЗО.В подальшому, в 2015 році , до суду було скеровано клопотання виправної колонії про заміну не відбутої ним частини покарання на більш м`яке, яке задовольнили та він вибув на поселення, звідки і звільнився.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 повідомив , що точної дати він не пам`ятає, проте 6-7 років тому до нього зателефонував його двоюрідний брат , ОСОБА_7 , що на той час відбував покарання у виправній установі № 30 у м. Львові. Він сказав, що у нього є можливість через рішення комісії вирішити питання про переведення його на поселення. Просив приїхати на розмову до начальника , який може посприяти у даному питанні за 1 000 дол. США. При цьому він не пам`ятає дослівно, що з приводу грошей йому повідомив брат : зокрема, чи цю суму начальник сам озвучив, чи написав розмір винагороди на папері. Оскільки свідок не дуже довіряв словам брата, то грошей з собою у вказаному розмірі на цю поїздку не брав. Він на той час якраз приїхав з заробітків, кошти мав та погодився приїхати до Львова та зустрітись з працівником установи, щоб допомогти брату. Прибувши у м. Львів, на пропускному пункті установи , коли він повідомив, що він родич засудженого, невідома йому жінка зателефонувала і до нього вийшов працівник. Як згодом виявилось, це був ОСОБА_5 , який запросив його в свій кабінет. При зустрічі ОСОБА_5 підтвердив, що у його брата є право на пільгу і з його розмови було зрозуміло, що слова брата про необхідність надання коштів є вірними. Зокрема, при розмові ОСОБА_5 хоча і відкрито не вимагав гроші в конкретному розмірі проте сказав , що кошти треба встигнути передати в строк до засідання комісії, тоді все буде добре. Він повідомив ОСОБА_5 , що на наступну зустріч привезе кошти. Вийшовши з установи, він в порядку консультації зателефонував другу, пояснив ситуацію і останній порекомендував йому звернутись до СБУ, оскільки у нього з братом фактично вимагають хабар. Відтак, він звернувся до правоохоронних органів, де повідомив про вказані обставини та сказав, що бажає написати заяву про злочин. Текст заяви йому допомагали писати , оскільки ніколи раніше з такими питаннями він не стикався. В подальшому він приїхав повторно у м. Львів з вказаною сумою грошей через кілька днів. Як йому здається, саме в той день мало бути засідання комісії. Його на автовокзалі зустріли працівники поліції, та в кабінеті слідчого складали якісь документи, які він підписував. Також на нього встановили спеціальну апаратуру для фіксації подій. Прибувши до виправної установи, ОСОБА_5 знову завів його в свій службовий кабінет. Там, в продовження їх попередньої зустрічі він повідомив, що привіз гроші. З дій ОСОБА_5 , який після цих слів відкрив шухляду свого робочого столу, він зрозумів, що туди слід покласти кошти, що він і зробив. Потім відразу вони разом вийшли з приміщення і обвинувачений згодом був затриманий. Кошти в подальшому йому повернули . В ході додаткового допиту за клопотанням сторони обвинувачення свідка ОСОБА_6 , останній повідомив, що кошти в розмірі 1 000 дол. США, в межах місяця після вказаних подій, йому повернули не працівники правоохоронних органів, а молодший брат ОСОБА_7 . До нього останній теж звертався перед вказаними подіями, проте на той час у нього не було таких грошей.

ОСОБА_8 , що був допитаний в якості свідка в ході судового розгляду повідомив, що у 2015 р. працював на посаді начальника ВК № 30 . В цей час ОСОБА_5 був його заступником по соціальній роботі. Згідно займаних ними посад, вони входили до складу комісії, що вирішувала питання , у разі наявності у засуджених пільг по відбуванню покарання, скеровувати до суду подання щодо пом`якшення покарання. Він не пам`ятає обставини розгляду вказаного питання саме по особовій справі ОСОБА_7 , оскільки такі питання вирішуються по великій кількості засуджених. Не відомо нічого свідкові і про обставини вимагання коштів за вирішення такого питання. Кожен член комісії відповідає за свій голос окремо і ОСОБА_5 ніколи не чинив тиск ні на нього, ні на інших членів комісії при розгляді питань по скеруванню до суду подань про пом`якшення міри покарання засудженим. Він міг лише на комісії та в характеристиці висловити свою думку. Остаточне рішення в цих справах приймає лише суд.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожен окремо пояснили, що являються разом із ОСОБА_5 членами комісії із застосування заходів заохочення до засуджених. ОСОБА_5 є також членом комісії, однак на таку немає жодного впливу, оскільки комісія приймає рішення не одноособово а колективно. ОСОБА_5 із підготовки документів до комісії лише погоджує характеристику засудженого, що складає начальник відділення. Випадків не погодження характеристики засудженому ОСОБА_5 вони не пригадують.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 2 ст.369-2 КК України стверджується також наявними в матеріалах кримінального провадження письмовими та речовими доказами, що досліджувались в ході судового розгляду .

Зокрема, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню, що врегульовано ст. 84 КПК України.

В ході судового розгляду суд дав наступну оцінку матеріалам , що були представлені стороною обвинувачення у якості доказів винуватості особи, перелік яких міститься у т. 3 а.с. 182-185 судового провадження.

Так, 11.06.2015 ОСОБА_6 звернувся до Прокуратури Львівської області з заявою, в якій повідомив про те, що заступник начальника ВК № 30 , ОСОБА_5 вимагає в нього кошти в розмірі 1 000 дол. США за переведення на поселення його брата, засудженого ОСОБА_7 ( т.1 а.с. 5) . На підставі вказаної заяви були внесені відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією, ч. 3 ст. 368 КК України ( т. 1 а.с. 6). Як вказані документи, так рапорт старшого лейтенанта УСБУ у Львівській області № 14/2-1501 від 11.06.2015р. та рапорт слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_11 від 11.06.2015р. (т. 1 а.с. 1-4 ), що були долучені до матеріалів судового провадження, не є доказами винуватості особи, в розумінні ст. 84 КПК України, проте поряд з іншими процесуальними документами , зокрема дорученням про проведення досудового розслідування ( т.1 а.с. 7), повідомленням про початок досудового розслідування ( т. 1 а.с. 8); постановою про визначення групи прокурорів ( т. 1 а.с. 9-10) ; клопотанням про проведення обшуку ( т. 1 а.с. 16-17) ; повідомленням про підозру( т.1 а.с. 40-44), клопотанням про арешт майна ( т. 1 а.с. 84- 88) ,ухвалою слідчого судді про накладення арешту на майно ( т. 1 а.с. 89 ) , постановою про призначення хімічної експертизи ( т. 1 а.с. 106-108 ) , постановою про прилучення до матеріалів провадження документів ( т. 1 а.с. 147), постановою про визнання речових доказів ( т. 1 а.с. 148-150), постановами про призначення експертиз ( т. 1 а.с. 106-107, 113-114 ) свідчать про дотримання органом досудового розслідування процедури збирання доказів з метою встановлення істини у справі.

Предметом дослідження в ході судового розгляду був протокол ідентифікації та помічення грошових коштів від 12.06.2015р. з якого вбачається , що такі були помічені спеціальною хімічною речовиною «Промінь-1»та ідентифіковані грошові кошти в розмірі 1000 доларів США. Купюри мають наступні серії та номера: 1. купюра номіналом 100 (сто) доларів США HK 07717275 C; 2. купюра номіналом 100 (сто) доларів США DE 56406891 A; 3. купюра номіналом 100 (сто) доларів США HL 02794997 E; 4. купюра номіналом 100 (сто) доларів США KB 59332977 I; 5. купюра номіналом 100 (сто) доларів США KB 51499289 J; 6. купюра номіналом 100 (сто) доларів США HC 55493705 A; 7. купюра номіналом 100 (сто) доларів США HL 81911002 F; 8. купюра номіналом 100 (сто) доларів США DB 27467148 A; 9. купюра номіналом 100 (сто) доларів США KB 10161196 J; 10. купюра номіналом 100 (сто) доларів США KK 16445034 C. (т.1, а.с. 17-21).

Вказаний протокол та оглянуті в судовому засіданні в якості речових доказів грошові купюри, номери та серії яких повністю відповідають тим, які зазначені у протоколі , адвокат просить визнати недопустимими доказами. Крім того, проведення НСРД у виді аудіо-відео контролю відносно ОСОБА_5 на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області №№02306 т від 12.06.2015 сторона захисту також просить визнати незаконними, а їх результати - протокол від 18.06.2015 ( т. 1 а.с. 171 ) , протокол від 30.09.2015 ( т. 1 а.с. 176-184 ) ; протокол від 30.09.2015 ( т. 1 а.с. 193 ) - недопустимими доказами . Свої вимоги адвокат мотивує тим, що при виконанні вимог ст. 290 КПК України їм не було надано доступу до всіх документів. Зокрема, відповідно до вимог КПК України негласні слідчі дії , в саме аудіо- відео-контроль особи ( в порядку ст. 260 КПК України ) проводиться на підставі ухвали судді Апеляційного суду . Проте, вищезазначена ухвала була відкрита стороні захисту та долучена до матеріалів судового провадження лише під час розгляду справи по суті - 04.06.2019 року. Крім того, в ході допиту свідок ОСОБА_6 пояснив, що особисті кошти в розмірі 1 000 дол. США , які він передав ОСОБА_5 , були після події злочину йому повернуті працівниками поліції. Він не згадав також і тієї обставини, чи в його присутності надані ним купюри помічались спец препаратом. Відтак, сторона захисту приходить до висновку, що оглянуті в якості речових доказів грошові купюри не є тими самими коштами, які ОСОБА_12 надав слідству, а є неналежним та недопустимим доказом.

При вирішенні питання допустимості згаданих доказів суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, у тому числі шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості.

Частиною 2 статті 94 КПК визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Так, за матеріалами судового провадження , постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину прийнята 12.06.2015 р. ( т. 1 а.с. 156-158 ) . Відповідно до ч. 1 ст. 271 КПК України контроль за вчиненням злочину може здійснюватися у випадках наявності достатніх підстав вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий чи особливо тяжкий злочин. До зміни обвинувачення в суді, даний злочин кваліфікувався як тяжкий.

12.06.2015 на адресу Апеляційного суду Львівської області було скеровано клопотання про надання дозволу на проведення негласних слідчих ( розшукових ) дій ( т. 1 а.с. 159-160) у даному кримінальному провадженні , яке було задоволено ухвалою від 12.06.2015 ( т. 2 а.с. 239 ).

Як вбачається з матеріалів судового провадження, дійсно після виконання вимог ст. 290 КПК України обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 було скеровано до суду 14.08.2015 року ( т. 2 а.с. 18 ) . Із повідомлення про відкриття додаткових матеріалів на виконання вимог п. 11 ст. 290 КПК України вбачається, що ухвала судді Апеляційного суду від 12.06.2015 та лист Апеляційного суду Львівської області від 11.09.2017 р. за № 73-180 , в якому міститься інформація про причини відмови в розсекреченні ухвал суду про надання дозволу на проведення НСРД , були відкриті стороні захисту лише 21.02.2019 р. ( т. 2 а.с. 238-240 ) . Неодноразово і на звернення адвоката були отримані відповіді з Апеляційного суду Львівської області ( т. 2 а.с. 233-237 ) , якими фактично відмовлено в отриманні такої інформації. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що сторона обвинувачення без поважних причин під час досудового розслідування не забезпечила відкриття цих документів .

Проте, вирок суду першої інстанції від 01.10.2020 року був скасований ухвалою Колегії суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду від 11 02.2021 та матеріали провадження надійшли на новий судовий розгляд 24.02.2021 року ( т. 3 а.с. 117).

Новий судовий розгляд було розпочато зі стадії підготовчого засідання .

Слід зазначити, що кримінальне провадження, у тому числі складові такого провадження, які стосуються процедури, мають бути засновані на принципі змагальності, і має бути забезпечена процесуальна рівність сторін обвинувачення і захисту. Право на судовий розгляд за принципом змагальності означає, що сторонам обвинувачення і захисту має бути надана можливість ознайомитися із зауваженнями та доказами, наданими іншою стороною, і відповісти на них ; згідно з принципом рівності сторін змагального процесу, як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду , кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її у гірше становище порівняно з опонентом.

Дійсно, не відкриття матеріалів сторонами в порядку ст. 290 КПК України є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як доказів. Відкриттю в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій, що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів . За самим змістом ч. 2 ст. 290 КПК України презюмується, що відкриття має бути здійснено до початку судового розгляду, оскільки сторони мають право на час бути готовими до проведення змагального процесу мати заперечення на доводи сторони обвинувачення та навпаки.

Разом з тим, сторона як захисту, так і обвинувачення не може використовувати вказане положення процесуального закону як формальну й безумовну підставу для визнання доказів недопустимими. У даному випадку, маючи у своєму розпорядженні всі матеріали на стадії підготовчого розгляду у суді першої інстанції , сторони могли підготувати адекватний захист і скористатися принципом рівності сторін змагального процесу .

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання проведення НСРД у виді аудіо-,відео контролю відносно ОСОБА_5 на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 12.06.2015 р. недопустимими, а їх результати в сукупності , з відео та аудіо записом проведення слідчих дій, що також були предметом дослідження суду, та з речовими доказами неналежними та недопустимими доказами.

Досліджені в процесі судового розгляду зазначені вище протоколи за результатами проведення НСРД відповідають вимогам ст.ст. 93,104,107, 223,258 КПК України.

Не вбачає суд підстав і для визнання недопустимими доказами речових доказів десяти купюр номіналом по 100 дол. США, що були предметом дослідження в ході проведення судового слідства. Так, в процесі допиту та додаткового допиту в якості свідка ОСОБА_6 повідомив суду про те, що ним були надані для передачі ОСОБА_5 свої особисті кошти в розмірі 1000 дол. США. Як вбачається із змісту протоколу ідентифікації та помічення грошових коштів від 12.06.2015 ( т. 1 а.с. 11-15) саме ті грошові купюри, що були передані в присутності двох понятих та фото яких було долучено до вказаного протоколу, були в подальшому виявлені та вилучені в службовому кабінеті обвинуваченого в ході проведення обшуку ( т. 1 а.с. 19-23) . Крім того, саме купюри з тими ж серіями та номерами були передані на зберігання до ПАТ КБ» Приватбанк» ( т. 1 а.с. 153 ) та їх огляд проводився в судовому засіданні за участю сторін провадження.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Окрім цього, судом досліджено висновок криміналістичної експертизи спеціальних хімічних речовин № 2238 від 21.07.2015р. (т.1. а.с. 109-111), відповідно до якої надані купюри були оброблені спеціальною хімічною речовиною, яка має спільну родову належність із спеціальною хімічною речовиною «Промінь-1», а також висновок криміналістичної експертизи з дослідження реквізитів документів № 2270 від 21.07.2015р. (т.1 а.с. 115-117), відповідно до якої надані на експертизу банкноти є банкнотами USD, які виготовлені і випущені в обіг Федеральною Резервною Службою США .

Ту обставину, що свідок ОСОБА_6 , даючи показання в судовому засіданні в 2023 році, не міг згадати хто саме повернув йому 1000 дол. США у 2015 році, не може слугувати підставою для визнання речових доказів недопустимими . При цьому суд керується тим, що під час вирішення питання допустимості вказаних доказів слід уникати зайвого формалізму. Зважаючи на практику ЄСПЛ формалізм у процесі є позитивним і необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ще одним доказом, що підтверджує винуватість ОСОБА_5 в пред`явленому обвинуваченні, є протокол обшуку від 12.06.2015 року ( т. 1 а.с. 19-23 ) . Вказану слідчу дію було проведено на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 12.06.2015 , з дотриманням вимог ст. ст. 134-136, 104 КПК України. Вказаний доказ не оспорюється стороною захисту. За результатами згаданої слідчої дії у верхньому ящику письмового столу службового кабінету ОСОБА_5 вилучено кошти в сумі 1000 доларів США, номінали та номери купюр яких співпадають із номіналом та номерами купюр зазначених в протоколі ідентифікації та помічення грошових коштів від 12.06.2015 року .

При цьому суд не приймає до уваги доводи обвинуваченого про те, що він не бачив коли саме ОСОБА_6 поклав у шухляду столу кошти у розмірі 1000 дол. США, оскільки ненадовго виходив з кабінету , а згодом , коли вони зі свідком разом залишали приміщення, першим виходив з кабінету, залишивши відвідувача поза полем зору. Так, ОСОБА_5 будучи особою, яка працює на режимному об`єкті та здійснюючи, як він зазначає, офіційний прийом громадян, що є родичами засуджених або самими засудженими , достеменно обізнаний в тому, що він не вправі залишати вказаних осіб на самоті у службовому кабінеті, де зберігаються документи. Даючи оцінку вказаним показанням, з врахуванням показів свідка ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що саме обвинувачений , який обізнаний з судовою практикою та методами роботи правоохоронних органів у справах, пов`язаних з отриманням неправомірної вигоди, створював умови для безконтактної передачі коштів .

Крім того, згідно копії журналу особистого прийому громадян Личаківської ВК УДПтСУ у Львівській області (№ 30), громадянин ОСОБА_6 був на прийомі у ОСОБА_5 20.05.2015 (т.1 а.с. 129-132). Між тим, у вказаному журналі не відображені дані про аналогічний прийом ОСОБА_6 , що проводився фактично ОСОБА_5 у день передачі коштів.

Обставини затримання ОСОБА_5 відображені у протоколі затримання від 12.06.2015 ( т. 1 а.с. 24-28).

За клопотанням прокурора ухвалою Шевченківського райсуду м. Львова від 22.08.2017 р. було призначено криміналістичну експертизу відео-,звукозапису. З висновку судового експерта за № 6056 від 04.01.2018 р. вбачається, що представлена для дослідження відеокасета miniDV SONY Premium DVM60 № 04НК4726Р 4814 з рукописним написом « ЛВК № 30 « містить відеозапис в режимі LP тривалістю 1:33:01, що датований 12.06.2015 та вільно (без помилок ) відтворюється ( копіюється) . Зазначені в таблицях1 та 2 файли є файлами відео звукозаписів , які згідно метаданих файлів записано за допомогою відеокамери Panasonic SDR-Н100. Переривання відео-звукозапису та інших ознак монтажу ( змін ) у досліджуваних файлах не виявлено ( т. 2 а.с. 215-216).

Ряд документів, які були предметом дослідження в ході судового розгляду не є доказами в розумінні ст. 84 КПК України винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, проте стверджують обставини , щодо місця служби обвинуваченого, його повноважень, характеристики , містять відомості по особовій справі засудженого ОСОБА_7 на підтвердження обставин вчинення правопорушення.

Так, відповідно до витягу наказу начальника управління державної пенітанціарної служби України у Львівській області № 58 (ос) від 30.07.2012р., ОСОБА_5 було призначено на посаду заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи - начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Личаківської виправної колонії УДПтСУ у Львівській області(№ 30) з 1 серпня 2012 року (т.1. а.с. 29)

Згідно довідки ЛВК № 30 УДПтСУ у Львівській області № 10/30-5/2928 від 12.06.2015р., ОСОБА_5 не перебував у відпустці чи лікарняному станом на 12.06.2015р. (т.1 а.с. 31). Згідно службової характеристики ОСОБА_5 , останній характеризується позитивно (т.1. а.с. 32).

Також судом досліджено посадову інструкцію заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботиначальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Личаківської виправної колонії УДПтСУ у Львівській області (№ 30) (т.1 а.с. 38-39 ).

В копії особової справи засудженого ОСОБА_7 зазначено, що останній протягом відбування покарання мав ряд заохочень, стягнень не мав, характеризується позитивно (т.1 , а.с. 46-83 )

Згідно копії клопотання та виписки з протоколу № 11, засідання комісії Личаківської ВК УДПтСУ у Львівській області (№ 30) по розгляду матеріалів особових справ засуджених для подання до заміни не відбутої частини покарання більш м`яким на засудженого ОСОБА_7 (доповідач комісії ОСОБА_13 ), яким ОСОБА_7 рекомендовано клопотати на подання матеріалів до суду на застосування ст.82 КК України одноголосно.

Із копії характеристики засудженого ОСОБА_7 , за підписом начальника відділення № 7 Личаківської ВК УДПтСУ у Львівській області (№ 30) ОСОБА_13 02.06.2015 року, узгодженої з ОСОБА_5 02.06.2015 року та затвердженою начальником установи ОСОБА_8 11.06.2015 року вбачається, що , засуджений за час відбування покарання характеризується позитивно

Згідно довідки про заохочення засудженого ОСОБА_7 , до останнього стягнення не застосовувались з 2012 року, він має ряд заохочень.

Згідно копії опитувального листа, щодо можливості застосування до засудженого ОСОБА_7 ст. 82 КК України, з підписами ряду посадових осіб установи, не передбачений підпис ОСОБА_5 .

В наказі начальника Личаківської ВК УДПтСУ у Львівській області (№ 30) № 166 від 25.05.2015 року про затвердження складу адміністративної комісії Личаківської комісії № 30 щодо застосування до засуджених пільгових заохочувальний норм до складу такої входить ОСОБА_5 , як член комісії .

Згідно копії наказу начальника Личаківської ВК УДПтСУ у Львівській області (№ 30) № 191 від 12.06.2015 року про затвердження складу застосування заходів заохочення до засуджених Личаківської комісії № 30, до складу такої входить ОСОБА_5 , як заступник голови комісії .

Аналогічна інформація містить у наказі начальника Личаківської ВК УДПтСУ у Львівській області (№ 30) № 46 від 23.01.2015 року про затвердження складу застосування заходів заохочення до засуджених Личаківської комісії № 30, де до складу такої входить ОСОБА_5 , як заступник голови комісії .

Враховуючи викладене, суд надає віри показанням допитаних в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , оскільки вони підтверджуються належними та допустимими доказами, зібраними органом досудового розслідування та дослідженими в суді. В ході розгляду даного кримінального провадження не здобуто жодного підтвердження того, що ОСОБА_7 перебував у будь-яких конфліктних відносинах з обвинуваченим, відтак мав намір його оговорити.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України повністю та об`єктивно доведена. Повне заперечення ним своєї винуватості суд розцінює як метод захисту своїх інтересів та спосіб уникнення відповідальності за скоєне.

Також суд вважає, що дії обвинуваченого органом досудового розслідування вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 369-2 КК України, за кваліфікуючою ознакою одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Так, суб`єктом злочину, передбаченого ст. 369-2 КК, може бути будь-яка особа, яка, на думку того, хто надає неправомірну вигоду, здатна реально вплинути на особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Дефініція поняття «особа, уповноважена на виконання функцій держави», що містилася у примітці ст. 369-2 КК має тлумачитися з урахуванням того, що особа, яка надає неправомірну вигоду, повинна безсумнівно усвідомлювати належність її до осіб, уповноважених на виконання функцій держави, з огляду на її правовий статус і повноваження. Заступник начальника виправної установи безсумнівно належить до осіб, уповноважених на виконання функцій держави, зважаючи на його правовий статус.

Оскільки диспозиція ч. 2 ст. 369-2 КК текстуально не конкретизує характеру впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, слід виходити з того, що поняттям впливу охоплюється, в тому числі використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тощо. У контексті визначення ознак, передбаченого цією нормою складу злочину, зміст поняття «вплив» законодавець жодним чином не обмежує лише «впливом з використанням влади або службового становища», який є лише одним із способів вчинення цього злочину.

Такий вплив полягає в тому, що службова особа завдяки своєму становищу вживає заходів до вчинення дій іншими особами (непідпорядкованими їй і які не перебувають від неї в службовій залежності), де використовує службовий авторитет, свої зв`язки зі службовими особами, інші можливості, обумовлені займаною посадою. В даному випадку , враховуючи посаду, яку займав обвинувачений, період його роботи в установі, хороші стосунки з іншими членами комісії, які вирішували питання скерування до суду матеріалів для застосування пільги щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_5 реально був здатний вплинути на рішення комісії, про що було відомо ОСОБА_7 .

Призначаючи покарання обвинуваченому судом враховується ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення , особу обвинуваченого.

При цьому під даними про особу обвинуваченого розуміються ті дані, які підтверджують соціальний статус особи, ступінь її небезпечності для суспільства, спосіб життя, родинний стан, стан здоров`я, поведінку особи до і після вчинення злочину, наявність попередніх судимостей, ставлення до праці, моральний вигляд, здійснення поганих або, навпаки, шляхетних вчинків, ставлення до людей, авторитет у колективі, де винний працював, та інші обставини, які існують на момент прийняття судового рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує ту обставину, що останній раніше ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, працює, має сім`ю, в якій виховується двоє неповнолітніх дітей.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, чи обтяжують покарання, відповідно до вимог ст. 67 КК України не встановлено.

Відтак, суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід обрати покарання в межах санкції статті , за якою кваліфіковано злочини у виді штрафу.

На підставі вимог ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України слід звільнити ОСОБА_5 від призначеного судом покарання , в зв`язку з закінченням строків давності.

Так, відповідно до ч.2 ст.373 КПК України якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину .

З врахуванням санкції ч.2 ст.369-2 КК України , вимог ст.12 КК України , вказаний злочин є нетяжким .

За умовами ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів ( т. 1 а.с. 109, 115; т. 2 а.с. 215 ), що становлять 5052,80 грн.

Запобіжний захід у виді застави слід скасувати та після набрання вироком законної заставу слід повернути заставодавцю.

Питання про речові докази вирішити згідно із ст.100 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, при ухваленні судового рішення, необхідно скасувати арешт майна.

На підставі наведеного, керуючись ст. 374-376 КПК України, суд -

ухвалив :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 25 500 ( двадцять п`ять тисяч п`ятсот ) грн.

На підставі вимог ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити засудженого ОСОБА_5 від призначеного судом покарання , в зв`язку з закінченням строків давності.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у виді застави скасувати.

Кошти у розмірі 97 440 грн. ( дев`яносто сім тисяч чотириста сорок ) грн. ,що були внесені 15.06.2015 р. на депозит ТУ ДАС у Львівській області , на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у АТ» КРЕДОБАНК» , МФО 325365 ОСОБА_14 ( Код платника НОМЕР_2 ) - повернути заставодавцю.

Скасувати арешт майна ОСОБА_5 , який накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.06.2015 (справа № 461/6662/15-к, провадження №1-кс/461/3661/15).

Речові докази:

- мобільний телефон Samsung GT S5660 (VHC) IMEI НОМЕР_3 ; мобільний телефон Fly DS124 IMEI НОМЕР_4 та сім картами в ньому; банківську карту Kredobank № НОМЕР_5 ; банківську карту Укргазбанк № НОМЕР_6 , - повернути ОСОБА_5 ;

- металеву флешку Kingston; службове посвідчення УЛВ №002166, видане на ім`я ОСОБА_5 ; блокнот зеленого кольору, список працівників УДПтСУ у Львівській області із зазначенням номерів телефонів; обеззолені фільтри, якими проводилися змиви з рук ОСОБА_5 ; взірець спецхімпрепарату «Промінь-1», а саме оброблений обеззолений фільтр; гумові медичні рукавиці, в яких проводився огляд, ідентифікація та оброблення грошових коштів, відібрання взірця, - знищити;

- грошові кошти в сумі 1000 дол. США, які передані на відповідальне зберігання у Західне ГРУ «Приватбанк», - повернути ОСОБА_6 .

Стягнути з ОСОБА_5 в користь держави витрати за проведення експертиз в розмірі : 5052 (п`ять тисяч п`ятдесят дві ) грн. 80 грн.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1