ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №629/5614/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/569/24
Категорія: ч.ч.2, 4 ст.189 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілого

ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 грудня 2023 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_11 , 1988 року народження, ОСОБА_12 , 1983 року народження, на 60 днів, до 17 лютого 2024 року без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі, в редакції внесених доповнень, захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_7 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України є недоведеною стороною обвинувачення та не підтвердженою допустимими доказами відповідно до норм та процедур, передбачених КПК України. Вважає, що хоча ОСОБА_11 і обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.2, 4 ст.189 КК України, це не як не може гарантовано свідчити про його підвищену суспільну небезпеку та на думку суду першої інстанції, доводити обґрунтованість висунутого обвинувачення, що як наслідок, використовується судом першої інстанції як мотивація для обрання відповідного запобіжного заходу без права внесення застави. Указав, що:

-суд першої інстанції дійшов упередженого висновку про наявність ризику переховування від суду та не узяв до уваги попередню бездоганну поведінку ОСОБА_11 , а саме з`явлення без запізнення на всі судові засідання. Зауважив, що на законодавчому рівні ОСОБА_11 позбавлений під час дії воєнного стану реальної можливості перетнути кордон України, до того ж ним був зданий паспорт для виїзду закордон;

-визначення розміру застави могло б слугувати гарантією неможливості втечі обвинуваченого від правосуддя;

-кандидатура ОСОБА_11 розглянута військовою частиною НОМЕР_1 -Н для прийняття на військову службу, на даний час ним успішно пройдено спеціальну перевірку для подальшого проходження служби;

-жодних доказів незаконного впливу на потерпілого та свідків з боку ОСОБА_11 сторона обвинувачення до суду не надала, сам потерпілий або інші учасники кримінального провадження жодних скарг до правоохоронних органів на обвинуваченого не подавали, судом першої інстанції навіть не було з`ясовано чи спілкувався взагалі обвинувачений із потерпілим чи свідком за увесь час дії заборони;

Просить ухвалу суду скасувати, прийняти нову ухвалу, якою задовольнити клопотання захисника про визначення розміру застави для обвинуваченого ОСОБА_11 або обрати менш суворий запобіжний захід, ніж триманням під вартою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_8 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Указав, що прокурор взагалі не доводив (тобто не зазначав, які саме докази обґрунтовують ту чи іншу обставину), що існує будь-яка обставина, доказування наявності якої, передбачено ч.1 ст.194 КПК України. Крім того указав, що прокурором до клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_12 не було долучено жодного доказу на підтвердження обґрунтування клопотання, що є порушенням вимог ст.184 КПК України. Зауважив, що він, як керуючий партнер АО «Максим Журавльов і партнери», у разі звільнення ОСОБА_12 з-під варти, зобов`язується прийняти останнього на роботу в АО «Максим Журавльов і партнери» на посаду юриста. Просить ухвалу суду скасувати, прийняти нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави щодо ОСОБА_12 відмовити.

Обвинувачені ОСОБА_14 , ОСОБА_12 будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надали, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проводився за відсутності останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , які підтримали свої апеляційні скарги, прокурора та представника потерпілого ОСОБА_10 про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, за яке може бути призначене покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 інкримінується вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим та його близькими родичами, пошкодження та знищення їхнього майна, що завдало майнової шкоди в особливо великих розмірах, у складі організованої групи, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином клопотання сторони обвинувачення є вмотивованим, оскільки самі фактичні обставини вчиненого вказують на наявність ризиків та неможливість їм запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

До того ж, відповідно до матеріалів провадження, до ОСОБА_11 вже застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак останній не виконав покладених на нього обов`язків та допустив їх порушення, у зв`язку із чим останньому було змінено запобіжний захід на тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_12 оголошувався у розшук, також його було оголошено і у міжнародний розшук.

За таких обставин, посилання сторони захисту на відсутність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, у тому числі щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_11 обвинувачується саме у вчиненні вищезазначеного злочину та з урахуванням обставин його вчинення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не визначив останньому розмір застави.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг захисників.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 грудня 2023 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_13 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: