ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/32821/23

Провадження № 11-кп/4820/836/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому, в режимі відео конференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17 лютого 2024 року включноу кримінальному провадженні №0003721, внесеному до ЄРДР 21.10.2023 року -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року за результатами розгляду клопотання прокурора, ОСОБА_8 , обвинуваченому за ст.307 ч.3 КК України продовжено дію обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 17 лютого 2024 року включно.

Своє рішення суд обґрунтовував тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, судовий розгляд кримінального провадження не розпочався, не встановлені всі обставини справи. Крім того, на розгляді в Автоазовському райсуді м. Кременчука перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.307 ч.2, ст.309 ч.1 КК України, а тому продовжують існувати визначені ст.177 КПК України ризики, які існували і на момент обрання запобіжного заходу.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказане рішення обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року в частині дії запобіжного заходу скасувати та змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, зменшити заставу з 80 прожиткових мінімумів на 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Свої вимоги аргументує тим, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання де і зареєстрований, має міцні соціальні зв`язки.

Органам досудового розслідування відомо про місце його проживання, що дає об`єктивну можливість встановлення належного контролю за процесуальною поведінкою обвинуваченого за місцем його проживання, а саме можливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Крім того, ОСОБА_6 вважає, що відсутній ризик незаконного впливу на свідків, оскільки свідками у даному кримінальному провадженні являються працівниками правоохоронних органів, які працюють на режимному об`єкті, відповідно він не може мати до них ніякого доступу.

Зауважує апелянт і на тому, що на даний час досудове слідство завершено, всі необхідні на думку слідства докази зібрані, справа знаходиться на розгляді в суді, тобто кримінальне провадження не знаходиться на своєму початковому етапі, отже ризики передбачені ст.177 КПК України тяжіють до зменшення.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник підтримав подану апеляційну скаргу, а прокурор заперечив проти їх задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарнатовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обгурнтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду. Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, у сфері обігу психотропних речовин, вчинених проти здоров`я населення, передбаченого ст.307 ч.3 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі від 9 до 12 років з конфіскацією майна. Закінчити судовий розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо, оскільки судовий розгляд ще не розпочався.

Виходячи із пред`явленого йому обвинувачення, а також враховуючи дані про його особу, який офіційно не працевлаштований, соціальних та родинних зв`язків на території Хмельницької області немає, постійного джерела доходу немає, вчинив умисний особливо тяжкий злочин у сфері обігу психотропних речовин, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, обвинувачений може вдатися до втечі та переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується; можливий також і незаконний вплив на свідків, оскільки всі свідки не допитані.

Колегія суддів також вважає, що в поведінці підозрюваного існує ризик продовження злочинної діяльності, оскільки встановлено, що 20.02.2023 року відносно підозрюваного направлений до Автозаводського райсуду м. Кременчука направлено обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 307 ч. 2, ст.309 ч.1 КК України. Крім того, ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_6 оголошений у розшук у зв`язку з неявкою в судові засідання. Такі обставини, на думку колегії суддів, свідчать про схильність ОСОБА_6 до переховування від правоохоронних органів, та продовження кримінально спрямованої діяльності.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів сфері незаконного обігу наркотичних засобів, який за своєю специфікою передбачає високу ймовірність кримінальних стосунків з певним, колом осіб, причетних до розповсюдження та вживання наркотичних засобів, наявності у них прихованих засобів спілкування, що утруднює викриття та розшук таких осіб, їх кримінальних стосунків та виправдовує ізоляцію на певний строк особи, підозрюваної або обвинуваченої у вчиненні таких злочинів з метою об`єктивного судового розгляду та досягнення завдань кримінального судочинства, передбачених ст.2 КПК України.

Апеляційні доводи захисту про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу в виді цілодобового домашнього арешту, колегія суддів вважає неспроможними з тих підстав, що ОСОБА_6 , не має постійного місця проживання, реєстрації або житла, що належало йому на праві власності в м. Хмельницькому, зареєстрований в АДРЕСА_1 . Зі слів обвинуваченого вбачається, що він приїхав у травні 2023 року на заробітки у м. Хмельницький, мешкав в орендованому житлі, надати суду відомості про легальні джерела доходу або працевлаштування не може.

Аналізуючи вимоги апеляційної скарги обвинуваченого про зменшення розміру застави, колегія суддів вважає їх безпідставними з таких підстав. Відповідно до ч.5 ст.182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах : щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи обставини кримінального правопорушення, тяжкість злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , характеризуючі дані обвинуваченого, його майновий та сімейний стан, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення застави в межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка при цьому не є мінімальним розміром застави, що передбачений п.3 ч.5 ст.182 КПК України.

Всі наведені відомості в сукупності, на думку колегії суддів свідчать про неможливість обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Такі обставини не змінилися з часу обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу та в цілому не свідчать про зменшення ризиків в поведінці обвинуваченого, передбачених ст. 177 КПК України. Зважаючи на тяжкість висунутого обвинувачення, яка з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого не можливо.

Колегія суддів також враховує воєнний стан в Україні, що також утруднює розгляд кримінального провадження, в якому особи перебувають під вартою, кількість учасників судового розгляду та інші об`єктивні обставини, зокрема те, що на даний час відносно обвинуваченого ОСОБА_9 перебуває на розгляді у Автозаводського районного суду м. Кременчука інше кримінальне провадження по його обвинуваченню за ст. 307 ч. 2, ст.309 ч.1 КК України.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою та виправдовують обмеження його особистої свободи на певний час.

З огляду на наведене ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року, якою строк тримання під вартою ОСОБА_6 продовжено до 17 лютого 2024 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3