Номер провадження: 11-кп/813/154/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Одесивід 12.10.2020 у кримінальному провадженні №0002383, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.06.2018 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, пенсіонера, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України через недоведеність його причетності до вчинення вказаного кримінального правопорушення та виправдано.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди в сумі 4390,87 грн., а також моральної шкоди в сумі 200000 грн., залишено без розгляду.

Органами досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, а саме у тому, що 27.06.2018, приблизно о 19 год., перебуваючи біля входу в парадну №1 будинку АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклої конфліктної ситуації, не передбачаючи можливості настання шкоди для здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , хоча повинен був і мав можливість передбачити наслідки, підійшов до останньої та кистю своєї руки штовхнув її в плече, від чого потерпіла втратила рівновагу та впала з бетонного порогу на тверде покриття та отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої п`яткової кістки зі зміщенням кісткових уламків, перелому зовнішньої щиколотки зі зміщенням кісткових уламків, які згідно висновку експерта відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду прокурор ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу та доповнення до неї, оскільки вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи.

Доводи обґрунтовує тим, що у вироку не наведено конкретних беззаперечних обґрунтувань і мотивів, з яких суд відкинув фактичні обставини справи, встановлені органом досудового розслідування у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції є безпідставними, оскільки базуються не на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів, а ґрунтуються на неправильній оцінці фактичних обставин справи.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України та звільнити обвинуваченого від покарання на підставі ст. 74 КК України.

Крім того, просила повторно дослідити письмові докази та потворно допитати свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та потерпілу ОСОБА_9 .

Під час судового розгляду прокурор уточнила вимоги клопотання та просила допитати свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

Доводи обґрунтовує тим, що суд безпідставно визнав показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та протоколи пред`явлення для впізнання за фотознімками недопустимими доказами. Зазначає, що суд безпідставно визнав допустимими доказами показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , оскільки вони не були відкриті потерпілій при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Вважає, що суд безпідставно відхилив показання потерпілої ОСОБА_9 , так як її показання повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Крім того, просила призначити додаткову судово-медичну експертизу.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, потерпілу та її представника, які підтримали подані апеляційні скарги, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 3 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так заявляючи клопотання про повторний допит свідків та призначення додаткової судової експертизи у кримінальному провадженні прокурором та представником потерпілої не наведено жодних аргументованих обґрунтувань щодо необхідності повторного її проведення та допиту свідків.

В даному випадку, на переконання апеляційного суду, аргументи сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів та проведення повторної експертизи фактично зводяться до їх незгоди із правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції в оскаржуваному вироку суду, а тому у задоволенні клопотання прокурора та представника потерпілої про повторний допит свідків та проведення додаткової судової експертизи відмовлено, про що постановлено відповідні ухвали суду.

Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7, 17, 22 КПК України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Ця норма-засада закріплена також у міжнародно-правових актах, визнаних Україною: Загальній декларації прав людини (п. 1 ст. 11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п. 2 ст. 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 2 ст. 6).

У п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Водночас, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.

Усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЄСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»).

Згідно ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості і достовірності, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину при викладених у обвинуваченні обставинах, оскільки під час судового провадження не здобуто та не надано суду безсумнівних доказів, які б свідчили про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

Так, на думку державного обвинувачення винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами у їх сукупності, а саме поясненнями свідків та письмовими доказами, які виступали предметом дослідження суді першої інстанції.

Висновок районного суду про те, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, оскільки в даному випадку досліджені докази як окремо так і в сукупності, з точки зору взаємозв`язку і достатності, за відсутності інших належних та допустимих доказів явно не достатньо для висновку про винуватість особи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в основу обвинувачення органи досудового розслідування поклали покази свідків: ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_12 , її доньки ОСОБА_9 , залученої до справи в якості потерпілої після смерті її матері, похідні від цих осіб письмові докази, а також висновок судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 .

Зокрема, потерпіла ОСОБА_9 показала в суді, що безпосереднім свідком події вона не була, оскільки проживає в м. Києві. Зі слів її мами - ОСОБА_12 , їй відомо, що між мамою та сусідом ОСОБА_7 , який мешкає через дорогу від будинку АДРЕСА_2 , постійно виникали конфлікти через котів, яких годувала її матір біля парадної будинку. Вони конфліктували довгий час, конфлікти супроводжувалися нецензурною лайкою, погрозами, приниженнями. Зі слів її матері їй також стало відомо, що 27.06.2018 приблизно о 19:00, біля входу в парадну №1 будинку АДРЕСА_2 стояв ОСОБА_7 з сусідкою з третього поверху та обговорювали створення товариства співвласників багатоквартирних будинків. Її мама проходила повз них та сказала на їх розмову: «размечтались», на що розлютився ОСОБА_7 , підійшов до неї та штовхнув її, від чого мати впала в палісадник і зламала ногу. Дані події бачили сусідки: ОСОБА_16 і ОСОБА_15 . Сусідки викликами швидку допомогу та поліцію. Її мати - ОСОБА_12 , лежачі на газоні, відразу зателефонувала їй до Києва та повідомила про те, що її штовхнув ОСОБА_7 , вона впала та зламала ногу. Вона, ОСОБА_9 , як найшвидше приїхала до м. Одеси і від матері далі дізналася, що її швидка відвезла до травматологічного відділення МКЛ №11, де їй надали медичну допомогу, наклали гіпс на ногу, та відпустили до дому, де вона амбулаторно продовжила лікування. Мати визнали потерпілою у кримінальному провадженні, вона давала покази в якості потерпілої. Незабаром, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 померла від гострої серцевої недостатності. Після смерті матері вона, ОСОБА_9 , звернулася до слідчого із заявою про визнання її потерпілою у цьому ж кримінальному провадженні. Заява була задоволена і вона набула статус потерпілої.

З показань потерпілої ОСОБА_12 , відібраних в неї 13.07.2018 при житті, вбачається, що у неї з сусідом ОСОБА_7 , який мешкає через дорогу від будинку АДРЕСА_2 , склалися неприємні стосунки, між ними постійно виникали конфлікти через котів, яких вона годувала. 27.06.2018 приблизно о 19:00, біля входу в парадну №1 будинку АДРЕСА_2 стояв ОСОБА_7 з сусідкою на ім`я ОСОБА_19 , вони обговорювали створення товариства співвласників багатоквартирних будинків. Вона, ОСОБА_12 , проходячи поруч з ними сказала: «размечтались», вважаючи, що в цьому немає нічого образливого, на що розлютився ОСОБА_7 , який підійшов до неї, став хапати за одяг та сильно штовхнув її, від чого вона впала в палісадник і зламала ногу в районі лівої п`яткової кістки і щиколотки. Після цього ОСОБА_7 , не надавши їй допомоги, зайшов до під`їзду, де він та його мати здають в оренду квартиру. До неї підішли сусідки: ОСОБА_16 і ОСОБА_15 , які допомогли їй, викликали швидку допомогу та поліцію.

Свідок ОСОБА_15 показала в суді, що 27.06.2018 близько 18.00 год. вона дивилася телевізор та почула крики біля парадної, оскільки мешкає на першому поверсі. Вона виглянула у вікно та побачила, що ОСОБА_7 агресивно поводиться по відношенню до ОСОБА_12 , погрожував їй. Потім двома руками штовхнув ОСОБА_12 , від чого та впала. Як падала ОСОБА_12 , вона, ОСОБА_15 , не бачила, але почала кричати йому, навіщо він це зробив. ОСОБА_7 відповів, що ОСОБА_12 сама оступилася з порогу та впала. ОСОБА_7 постійно оскорбляв її, ОСОБА_15 , та ОСОБА_12 , погрожував їм, оскільки вони люблять котів, годують їх біля парадної, що не подобається ОСОБА_7 . Потім вона вийшла на вулицю до ОСОБА_12 , викликала швидку допомогу. ОСОБА_12 не била ОСОБА_7 , а лише підняла перед собою руки з кульками, які були у неї в руках, захищаючись від нього.

Свідок ОСОБА_16 показала в суді, що 27.06.2018 близько 19.00 год. вона йшла біля другої парадної буд.39/2 по вул. О.Невського в м. Одесі в аптеку за ліками. Вона бачила, як ОСОБА_12 йшла з двома кульками до свого першого під`їзду. За ОСОБА_12 йшов ОСОБА_7 , наздоганяючи її та на крильці будинку біля їх парадної наздогнав її. ОСОБА_12 повернулася, а ОСОБА_7 , погрожуючи, штовхнув ОСОБА_12 обома руками, від чого та впала з крильця будинку в сторону палісаднику. ОСОБА_7 зайшов в парадну. Вона, ОСОБА_20 , злякалася, підбігла до ОСОБА_12 та почала піднімати її. ОСОБА_12 жалілася, що зламала ногу. Потім ОСОБА_12 зателефонувала донці, яка мешкає в Києві, а ОСОБА_15 викликала швидку допомогу. Конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 давно виник через котів. Але ОСОБА_7 не є мешканцем їх будинку, а проживає напроти через дорогу, а тому висувати якісь претензії щодо годування котів не має права.

Також на обґрунтування висунутого обвинувачення прокурор також послався на письмові докази:

- протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно яких потерпіла ОСОБА_12 і свідок ОСОБА_15 впізнали добре відомого їм сусіда ОСОБА_7 ;

- заява ОСОБА_12 про вчинення щодо неї неправомірних дій з боку ОСОБА_7 ;

- повідомлення оператору 102 від 27.06.2018 про подію;

- витяг ЄРДР про внесення відомостей про злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, постанова слідчого про зміну кваліфікації дій особи з ч. 1 ст. 125 на ст. 128 КК України, витяг ЄРДР за ст. 128 КК України;

- довідка КУ «Міська клінічна лікарня №11» від 27.06.2018 на ім`я ОСОБА_12 , яка відмовилася від госпіталізації;

- висновок судово-медичної експертизи №1439 від 06.07.2018, згідно якого при надходженні до медичного закладу у гр. ОСОБА_12 були виявлені тілесні ушкодження у виді: перелому лівої п`яткової кістки зі зміщенням кісткових уламків, перелом зовнішньої щиколотки зі зміщенням кісткових уламків, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Дані ушкодження утворилися від ударної дії тупого твердого предмета (предметів) з подальшим підвертанням лівої стопи. Враховуючи дані медичної документації, слід вважати, що ушкодження могли бути спричинені 27.06.2018. Для вирішення питання про утворення даних ушкоджень шляхом самоспричинення, необхідні конкретні умови та обстановка.

Вказаних доказів прокурор вважала достатніми для підтвердження вчинення ОСОБА_7 злочину і обґрунтованості висунутого йому обвинувачення.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_7 вину у скоєнні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, не визнав повністю, вважаючи що подруги ОСОБА_12 і ОСОБА_15 та їм співчуваюча ОСОБА_20 обмовили його, у такий спосіб, використовуючи власну необачність ОСОБА_12 , рухомі помстою, зводять з ним власні рахунки. Він ОСОБА_12 не штовхав, її взагалі не чіпав, а вона, оступившись, сама впала з крильця та отримала, як він дізнався згодом, тілесні ушкодження. Далі обвинувачений показав, що дійсно між ним і ОСОБА_12 та її подругою ОСОБА_15 склалися неприязні стосунки через котів, яких ті постійно прикормлювали біля парадної будинку АДРЕСА_2 , але не прибирали за ними, через що біля будинку виник сморід, бруд від недоїдків та екскрементів тварин. Йому це не сподобалося і він при нагоді вимагав від ОСОБА_12 і ОСОБА_15 припинення дій по прикормлюванню тварин. 26.06.2018 близько 16.00 год. він, перебуваючи біля парадної №1 будинку АДРЕСА_2 , завершував розмову із ОСОБА_17 з приводу організації в будинку товариства співвласників багатоквартирного будинку, як поряд пройшла ОСОБА_12 , яка безпардонно влізла в їх розмову і неприємно прокоментувала їх плани. Це не сподобалося йому і він не підбираючи порядні слова відповів їй та далі пішов також до першої парадної слідом за ОСОБА_12 , яка, в свою чергу, також сипала брудним словами в його бік. Поки ОСОБА_12 возилася перед закритими дверима парадної він наблизився до неї. В цей час вона, мабуть перелякавшись, чи з інших причин, повернулася до нього та стала наносити удари по ньому обома кульками з якимось предметами, які тримала у руках, і стала відступати назад. Він, закриваючись руками від таких ударів, відчинив двері і став заходити у парадну. В цей час ОСОБА_12 , мабуть, не помітила край невисокого крильця, сама оступилася та впала вправо від нього. Він не став їй допомагати, оскільки вона йому неприємна. Далі обвинувачений надав документи - фотознімки місця події з різних ракурсів, які ретельно прокоментував. За його коментарями до фотознімків свідок ОСОБА_15 не могла бачити подій з вікна своєї квартири, оскільки вхід до парадної закритий пристінком, який розмежовує зону збору сміття від входу до під`їзду (фото №7, №8, №9, №10, №2). Свідок ОСОБА_20 підтримує ОСОБА_12 і ОСОБА_15 у їх турботі за котами, а тому також каже неправду про події, бо вона, перебуваючи біля другої парадної, не могла бачити місця події, оскільки ця зона через наявність кущів не проглядається (фото №1, №6). В завершення обвинувачений просив виправдати його, бо він непричетний до травмування сусідки, а слідчий формально поставилася до розслідування злочину, не провела, навіть, огляд місця події і чомусь допитала лише зацікавлених свідків і не допитала інших свідків, які дійсно були на місці події.

Апеляційний суд вважає, що надані прокурором докази свідчать про недоведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та вказують на неповноту досудового розслідування. Так, ні слідчий, ні прокурор, не допитали під час досудового розслідування жінку, на яку вказували фігуранти справи. Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони захисту допитав цю жінку ОСОБА_17 та іншого свідка, покази яких відповідно до ст. 290 КПК України були відкриті стороні обвинувачення, яка, в свою чергу, заперечувала проти допиту цих свідків, які виправдовують ОСОБА_7 у висунутому йому обвинуваченні.

Так, свідок ОСОБА_17 показала в суді, що вона є сусідкою фігурантів справи. Вона дізналася, що ОСОБА_7 обвинувачують у вчиненні злочину відносно ОСОБА_12 . Свідок заявляє, що ОСОБА_7 не штовхав ОСОБА_12 , яка через необачність оступилася та сама впала, отримавши травму. Оскільки вона, ОСОБА_17 , була безпосереднім свідком подій, бо перебувала від них на відстані кількох метрів і все гарно бачила. Її не допитували під час досудового розслідування, а тому вона сама звернулася до суду із письмовою заявою, зміст якої підтвердила в суді під час її допиту. Так, 27.06.2018 близько 19.00 вона поверталася до дому та біля першої парадної буд.39/2 по вул. О. Невського і зустрілася із ОСОБА_7 . Вони зупинилися поспілкуватися, після чого він повідомив, що йому треба йти до дому та почав відходити у бік парадної. В цей час їх обійшла сусідка з 8-го поверху ОСОБА_12 , яка почала говорити на їх адресу погані слова. Вона, ОСОБА_17 , не звертала на неї уваги, оскільки та постійно так себе поводила, безпідставно чіплялася до усіх кричала, що її ображають. ОСОБА_7 гаряче відповів ОСОБА_12 , зробив кілька кроків до парадної, зайшов на крильце за ОСОБА_12 , яка продовжувала викрикувати образи, махати сумками з якимось предметами в бік ОСОБА_7 . Фактично вона била ОСОБА_7 , який намагався просто увійти до парадної. Раптово ОСОБА_12 оступилася назад та впала, а ОСОБА_7 увійшов до парадної. Коли вона через незначний проміжок часу поверталася, то бачила ОСОБА_12 на лавці біля парадної, де вона продовжувала говорити образи у бік ОСОБА_7 , звинувачувала його, що він штовхнув її. Свідок наполягає, що ОСОБА_7 не штовхав ОСОБА_12 та не чіпав її. ОСОБА_12 сама оступилася та впала (фото №9, №10).

Свідок ОСОБА_21 показав в суді, що був безпосереднім свідком подій 27.06.2018, бо проходив не зупиняючись в кільках метрів від фігурантів справи і бачив конфлікт між літніми чоловіком і жінкою на крильці першої парадної буд. АДРЕСА_2 , які голосно ображали один одного. Він бачив, як жінка під час конфлікту вдарила ОСОБА_7 по голові декілька разів кульками з якимось речами. Чоловік прикривався руками від ударів, відчинив двері парадної та зайшов у під`їзд. Він, ОСОБА_21 , не бачив, як жінка впала, але стверджує, що чоловік не штовхав цю жінку, бо вони були на відстані один від одного.

Свідок ОСОБА_18 , якого не допитували під час досудового розслідування, також звернувся із заявою до суду, в якій зазначає, що 27.06.2018 близько 19.00 він сидів на лавочці в палісаднику напроти першої парадної буд. АДРЕСА_2 і бачив, як літня жінка обливала словесним брудом ОСОБА_7 і жінку, з якою той розмовляв. На крильці парадної та ж літня жінка била кульками з якимось речами ОСОБА_7 по голові, а той, захищаючись від ударів руками, відчинив двері і зайшов в під`їзд, а літня жінка оступилася і впала з крильця. Разом з тим, цей свідок до суду протягом тривалого часу через фізичні вади і стан здоров`я не зміг з`явитися, внаслідок чого сторона захисту вимушено відмовилася від допиту цього свідка.

Таким чином районний суд повно, всебічно та неупереджено дослідивши всі обставини даного кримінального провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на такому дослідженні, оцінивши кожний із наведених вище доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність досліджених доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про недоведеність причетності ОСОБА_7 до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком щодо визнання неналежними доказами через їх недостовірність показання свідків: ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , оскільки ці особи є зацікавленими особами і їх покази про обставини події явно суперечать документам - фотознімкам з місця події, згідно яких ОСОБА_22 і ОСОБА_16 з описаних ними положень не могли бачити ключові дії в конфлікті між ОСОБА_7 і ОСОБА_12 , і їх покази про винуватість ОСОБА_7 ґрунтуються виключно на словах ОСОБА_12 . Висновок суду про неможливість бачити вказаними свідками обставини події з вікна та через кущі є очевидним, навить, без спеціальних знань чи інших слідчих дій, про проведення яких сторони відповідно до ст. 333 КПК України клопотань не заявляли.

З цих же підстав апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання неналежними доказами протокол допиту потерпілої ОСОБА_12 і свідка ОСОБА_18 , оскільки районний суд безпосередньо не сприймав під час судового засідання їх покази, а тому вірно не обґрунтовує ними свої висновки.

Також апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання неналежними доказами, у т.ч. за доктриною «отруйного дерева», протоколи пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками, згідно яких свідок ОСОБА_15 і потерпіла ОСОБА_12 , покази яких суд визнав неналежними, впізнали винуватця - добре відомого їм сусіда ОСОБА_7 , з яким тривалий час перебували у неприязних стосунках. До того ж, вказані протоколи не містять відомостей про інших осіб, світлини яких були поряд зі світлиною заздалегідь відомої свідкові і потерпілій особи - ОСОБА_7 .

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до приписів ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Виходячи з наведеного, слідчий безпідставно визнала доньку покійної потерпілою у справі. Так, безпосередньо ОСОБА_9 кримінальним правопорушенням не завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Такої шкоди зазнала її мати. Тому підстав для визнання ОСОБА_9 потерпілою за ч. 1 ст. 55 КПК України немає.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Як вбачається з процесуальних документів, заяву про злочин подала ОСОБА_12 . З поданої нею заяви вбачається, що шкоди завдано саме ОСОБА_12 , а не її донці. Тому подана ОСОБА_9 заява про визнання її потерпілою не могла бути реалізована і за ч. 3 ст. 55 КПК України.

Якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, вище вказані положення поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб. Як видно з заяви ОСОБА_9 , вона подала заяву про визнання її потерпілою саме у зв`язку із смертю її мами. Але смерть потерпілої ОСОБА_12 не пов`язана із вчиненням злочину, вказаному в обвинувальному акті, інкримінованого на провину ОСОБА_7 . Сам по собі факт смерті особи з причин не пов`язаних із злочином, не може бути підставою для притягнення іншої особи родича до участі у справі в якості потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_9 набула статусу потерпілої у вказаному кримінальному провадженні безпідставно.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд вважає, що покази потерпілої ОСОБА_9 необхідно визнати недопустимим доказом. Окрім того, протокол допиту ОСОБА_9 не внесений до реєстру матеріалів досудового розслідування, що свідчить про те, що ОСОБА_9 не була допитана в якості потерпілого на досудовому розслідуванні і її покази не були відкриті стороні захисту.

Згідно ст. 290 КПК України сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній матеріали досудового розслідування та додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Крім того, відповідно до ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Суд може визнати доказами показання з чужих слів, якщо сторони погоджуються визнати їх доказами. Сторона захисту заперечує щодо визнання показів ОСОБА_9 допустимими, оскільки її мати каже неправду, а донька знає про події виключно зі слів матері.

Більш того, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими.

Витяг з ЄРДР про реєстрацію кримінального правопорушення за заявою потерпілої ОСОБА_12 є процесуальним рішенням і дією прокурора, зафіксованому у відповідному реєстрі і документі, та ніяким чином не несе на собі доказової бази. Тому вказаний документ, як суто технічний, який є підставою для проведення кола слідчих дій, як неналежний доказ виключаються з числа доказів.

Отже, допустимими доказами з боку захисту з числа наданих суд першої інстанції обґрунтовано визнав заяву потерпілої ОСОБА_12 про вчинення злочину щодо неї, повідомлення 102 про подію, висновок судово-медичної експертизи про характер і ступень тяжкості отриманих тілесних ушкоджень та в якості документу - світлину ноги з тілесними ушкодженнями.

Таки чином апеляційний суд приходить до висновку, що досліджених у судовому засіданні доказів, як кожного окремо, так і в сукупності, з точки зору взаємозв`язку і достатності, за відсутності інших належних і допустимих доказів явно не достатньо для висновку про винуватість ОСОБА_7 .

При цьому докази з боку захисту: показання свідків: ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , документи у виді світлин місця події та показання обвинуваченого є належними і допустимими доказами, які як окремо, так і в сукупності, доповнюють один одного, узгоджуються між собою стосовно обставин події, у зв`язку з чим районним судом обґрунтовано покладено в основу висновку про невинуватість ОСОБА_7 і недоведеність вчинення ним інкримінованого йому злочину.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи вищевикладене, виправдувальний вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстав для його зміни, скасування та ухвалення обвинувального вироку, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, апеляційним судом не виявлено, а тому апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржений вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 7, 9, 291, 314, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2020 у кримінальному провадженні №0002383, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.06.2018, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України через недоведеність його причетності до вчинення вказаного кримінального правопорушення та виправдано залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4