Справа № 453/299/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/925/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 липня 2023 року, -

встановила:

вироком Сколівського районного суду Львівської області від 18 липня 2023 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання за цим вироком частково приєдно покарання, призначене вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 квітня 2023 року та остаточно за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня вступу вироку в законну силу.

Зараховано ОСОБА_6 у строк покарання, остаточно призначеного за цим вироком, частково відбуте покарання за попереднім вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 квітня 2023 року з 15 лютого 2023 року по дату вступу вироку в законну силу.

Після набрання вироком законної сили скасувати тимчасове залишення ОСОБА_6 у Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)» (88000, м. Ужгород, вул. Довженка, 8-а), застосоване ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 26 квітня 2023 року.

Міра запобіжного заходу ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу не обиралась.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , будучи неодноразово судимим за вчинення злочинів проти власності, востаннє вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 червня 2021 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 10 місяців позбавлення волі (покарання відбуте), на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно, умисно, вчинив новий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, ОСОБА_6 02 січня 2023 року приблизно о 15 годині 00 хвилин, перебуваючи в коридорі відділення анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Сколівська центральна лікарня» по вул. Героя Олега Ушневича, 29, що у м. Сколе Стрийського району Львівської області, під час дії воєнного стану, введеного в Україні з 24 лютого 2022 року та продовженого Законом України від 16 листопада 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», побачив через відчинені двері до гардеробної кімнати у відкритій шафі сумку, яка належала потерпілій ОСОБА_8 , і в нього виник умисел на вчинення крадіжки чужого майна, а саме грошових коштів.

В подальшому, ОСОБА_6 , реалізуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, під час дії воєнного стану, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії залишаться непоміченими, шляхом вільного доступу, своєю лівою рукою викрав із сумки ОСОБА_8 , гаманець червоного кольору з білою полоскою в якому знаходились грошові кошти в сумі 6 000 грн, 50 доларів США однією купюрою, що еквівалентно 1 828,43 гривень та 200 злотих номіналами 50, 50 та 100 злотих, що еквівалентно 1 666,72 гривень, який переклав в праву руку між файли поліетиленової папки та вийшов із адміністративного приміщення КНП «Сколівська центральна лікарня», після чого розпорядився викраденим на власний розсуд.

В результаті умисних, протиправних дій ОСОБА_6 , спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 9 905, 15 (дев`ять тисяч дев`ятсот п`ять) гривень.

Таким чином ОСОБА_6 , вчинив таємне повторне викрадення чужого майна (крадіжку) вчинену в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст.185 КК України.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, просить оскаржуваний вирок змінити, застосувати до нього ст. 69 КК України і скоротити термін покарання до 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, розглянути клопотання щодо направлення його до ЗСУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги та доповнень до неї вказує, що на його думку наявні підстави для застосування до нього ст. 69 КК України, оскільки він щиро розкаявся у вчиненому злочині, повністю визнав свою вину, активно сприяв розкриттю злочину. Просить врахувати, що він є сиротою з дитинства, вчинені раніше кримінальні правопорушення були ним вчинені задля можливості існування, а не наживи. Наголошує, що частково відшкодував шкоду потерпілій. Зазначає, що злочин ним було вчинено у зв`язку з збігом тяжких обставин. Вважає, що наведене може впливати на суспільну небезпечність вчиненого ним кримінального правопорушення, може суттєво знижувати ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу з доповненнями, думку прокурора, який заперечив подану апеляційну скаргу з доповненнями, просив оскаржуваний вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги та доповнень до неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненнями не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу , та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація його дій за ч.4 ст. 185 КК України апелянтом не оспорюються і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Що стосується доводів апелянта про доцільність застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки згідно роз`яснень наведених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині; вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Як передбачено статтями 50, 65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за цей злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, невстановлення судом обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який є раніше судимим, неодружений, офіційно не працює, за медичною допомогою в КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» не звертався, частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, за місцем відбування покарання (Державна установа «Городоцький виправний центр (№ 131)» характеризується достатньо позитивно, виявляє бажання працювати, не конфліктний, дотримується ввічливих правовідносин з персоналом та норм, які визначають порядок та умови відбування покарання, підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов.

З приводу доводів обвинуваченого про наявність щирого каяття, повного визнання вини, то на переконання колегії суддів, слід враховувати, що саме по собі визнання своєї вини не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання стало результатом тривалого роздуму і впертої внутрішньої боротьби, свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. Стан щирого каяття характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність.

Крім цього, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Доводи наведені в апеляційній скарзі у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання явно несправедливе через суворість, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає такі безпідставними і необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, враховуючи конкретні обставини справи в їх сукупності та дані про особу винного, а описані вище дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, дають лише підстави для призначення покарання у мінімальних його межах, передбачених санкцією відповідної статті, у виді позбавлення волі, а не застосування ст.69 КК України.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів та підстав його вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого немає.

Щодо покликання обвинуваченого в апеляційній скарзі про розгляд клопотання щодо направлення його до ЗСУ, то колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством встановлено правовий алгоритм дій суб`єктів кримінально-процесуальних відносин при вирішенні питання про скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Так, згідно ст.. 616 КПК України, правом на звернення до суду із клопотанням про скасування особі запобіжного заходу у виді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, має лише прокурор, який фактично реалізовує його, і при цьому, за наявності визначених КПК України підстав за результатами розгляду клопотання, адресованого йому обвинуваченим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, у справі не встановлено, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги з доповненнями відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 липня 2023 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін,апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4