Номер провадження: 11-кп/813/1975/23
Справа № 502/977/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кілійського райсуду Одеської обл. від 26.06.2023 у к/п №0000270 від 24.02.2023 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кілія Одеської обл., громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307; ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років, без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислено з дня приведення вироку до виконання.

Застосований стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 4 780 грн.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Кілійського райсуду Одеської обл. від 01.03.2023.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він у невстановлений в ході судового розгляду час, місце та спосіб, в порушення ч. 2 ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», відповідно до яких: «Діяльність з обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, включених до таблиці I Переліку, на території України забороняється, за винятком діяльності з використання рослин, включених до таблиці I Переліку, в цілях і на підставах, передбачених статтями 19 та 20 цього Закону, а також діяльності з культивування та використання рослин, включених до списку №3 таблиці I Переліку, в цілях і на підставах, передбачених ст. 15 цього Закону», та п. 4 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого постановою Верховної Ради України №2471-ХІІ від 17.06.1992, відповідно до яких до переліку такого майна віднесено наркотичні засоби, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого відповідно до Списку №1 Таблиці І Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою КМУ №770 від 06.05.2000 (з наступними змінами та доповненнями) заборонено канабісу, незаконно придбав з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс масою 22,63 грама, який зберігав у скляному стакані за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 з метою подальшого збуту.

У подальшому ОСОБА_8 , діючи на виконання свого злочинного умислу, маючи на меті незаконне пересилання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу масою 22, 63 грама, який помістив з метою ускладнення виявлення до темної чоловічої сумки, приніс 24.02.2023 приблизно о 10 год. до відділення №1 «Нова пошта», розташованого по вул. Першотравневій, 118 в м. Кілія Ізмаїльського р-ну Одеської обл. темну чоловічу сумку, в якій містився полімерний пакет з речовиною рослинного походження в сухому стані, усвідомлюючи при цьому, що вказана речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, звернувся до оператора вказаного відділення, маючи на меті переслати з метою збуту наркотичного засобу отримувачу з персональними даними ОСОБА_9 , оформив поштове відправлення, при цьому виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, проте злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки вказаний особливо небезпечний наркотичний засіб було виявлено під час огляду в момент здачі для пересилання працівником пошти ОСОБА_10 , після чого в цей же день 24.02.2023 в період з 18:44 по 18:50 год. канабіс був вилучений співробітниками поліції під час огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, ОСОБА_8 в літній період 2022 року, знаходячись за межами м. Кілія Ізмаїльського р-ну Одеської обл., маючи умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого відповідно до Списку №1 Таблиці І Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою КМУ №770 від 06.05.2000 (з наступними змінами та доповненнями) заборонено канабіс, шляхом зривання частин кущів рослини дикорослої коноплі незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс масою 11,45 грам, який переніс до себе додому за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав у висушеному стані до 24.02.2023, коли в ході проведеного співробітниками поліції обшуку вказаний наркотичний засіб було виявлено та вилучено.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваним вироком в частині призначення йому покарання, вважаючи його надмірно суворим та таким, що не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та його особі, натомість, він провину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнав в повному обсязі та щиро розкаявся, раніше не судимий та до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, має хронічне захворювання вірусний гепатит С з виходом у цироз печінки, інкримінований йому злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України сформульований як замах, обставин, які обтяжують його покарання судом 1-ої інстанції не встановлено.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши йому остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з іспитовим строком на 3 роки.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, не зважаючи на своєчасне та належне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, натомість, подав клопотання про проведення апеляційного розгляду за його відсутності та за участю його захисника ОСОБА_7 .

Враховуючи неявку обвинуваченого ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону загалом відповідає з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу, а також закінчений замах на незаконне пересилання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, суд 1-ої інстанції, незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 , послався у вироку на досліджені ним відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України зібрані по справі докази, які є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та вірно кваліфікував його дії за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичного засобу канабісу без мети збуту.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на не правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, водночас зауважує, що це питання виходить за межі апеляційного провадження, оскільки справа за цим епізодом була розглянута в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та кваліфікація дій обвинуваченого не була оскаржена сторонами кримінального провадження.

Більш того, зазначена кваліфікація була зазначена в обвинувальному акті, який надійшов для розгляду до суду 1-ої інстанції.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості, в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, вийти за межі апеляційних вимог та виправити допущену помилку, оскільки це погіршить становище обвинуваченого ОСОБА_8 .

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно надмірної суворості призначеного йому судом покарання, колегія суддів вважає такі доводи частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Санкція найтяжчого кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_8 та передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 6-ти до 10-ти років з конфіскацією майна, а санкція кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді штрафу від 1000 до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до 2-х років, або арешту на строк до 6-ти місяців, або обмеження волі на строк до 5-ти років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: обставини та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень; характеристику особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; причини, з яких тяжкий злочин не було доведено до кінця; обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України суд 1-ої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Вимогами ч. 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Так, колегія суддів, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, враховує наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, які його обтяжують.

Окрім того, апеляційний суд також зауважує на тому, що ОСОБА_8 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності притягується вперше (а.с. 77), а також має хронічне захворювання вірусний гепатит С з виходом у цироз печінки, що на переконання колегії суддів є обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 11.05.2021 по справі №336/4259/18 (провадження №51-6029км20), відповідно до якої при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер та залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень ст.ст. 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Отже, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, загальну масу наркотичної речовини, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його молодий вік, відсутність судимостей та перше притягнення до кримінальної відповідальності, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та відсутність обставин, які обтяжують покарання, наявність хронічного захворювання, апеляційний суд доходить висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням положень ст. 69 КК України, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Водночас, надаючи оцінку вимогам обвинуваченого ОСОБА_8 , щодо можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Частина 1 ст. 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В цьому контексті колегія суддів приймає до увагу правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 20.03.2018 у справі №302/904/16-к (провадження №51-966 км18), відповідно до якої загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до абз. 2 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВС України, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Так, апеляційний суд критично оцінює посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що він провину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнав в повному обсязі та щиро розкаявся, натомість, на підставі аналізу змісту журналу судового засідання від 26.06.2023 та змісту мотивувальної частини оскаржуваного вироку (а.с. 85-92) вбачається, що ОСОБА_8 визнав свою вину у повному обсязі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України, проте свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України визнав лише частково та зазначив, що у нього є сумніви стосовно маси канабісу 11,45 грам, вилученої під час проведення обшуку його домоволодіння.

При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що факт повного визнання обвинуваченим ОСОБА_8 вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України та щирого каяття останнього був врахований судом 1-ої інстанції в якості однієї з обставин, яка, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченого.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він позитивно характеризується за місцем проживання є неспроможними оскільки не знаходять жодного документального підтвердження матеріалами провадження, а тому не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції в якості однієї з підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, заслуговують на увагу твердження обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що він раніше не судимий та до кримінальної відповідальності притягується вперше, проте, з огляду на обставини вчинених кримінальних правопорушень та характеристику його особи, апеляційний суд вважає зазначену обставину недостатньо для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно наявності у нього хронічного захворювання вірусного гепатиту С з виходом у цироз печінки були враховані судом апеляційної інстанції при призначенні останньому покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України та, на переконання колегії суддів, не є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Відтак, з огляду на вищезгадані обставини, колегія суддів не знаходить підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з встановленням іспитового строку.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, а також викладена вище характеристика його особи свідчать про те, що призначення йому покарання, передбаченого санкцією статті у виді позбавлення волі строком на 6 років в даному конкретному випадку є занадто суворим, натомість, останньому можливо призначити більш м`яке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 4 роки, якого буде достатньо для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відтак, оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні, в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пункт 4 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та відповідної зміни вироку суду, в частині призначення покарання, із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Кілійського райсуду Одеської обл. від 26.06.2023, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307; ч. 1 ст. 309 КК України змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки, без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, без конфіскації майна.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4