Справа №589/2787/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1542/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 589/2787/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.11.2023 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити та встановити розмір застави у справі на рівні 214 000 грн, оскільки прокурором не надано жодних матеріалів, які б підтверджували існування ризиків, існування ризиків не було досліджено судом, а заперечення сторони захисту були залишені поза увагою. Під час розгляду кримінального провадження жоден потерпілий не зазначив про його причетність до інкримінованих правопорушень, а розмір застави лишається для нього завеликим.

У Шосткинському міськрайонному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення не завершений, тому прокурором подано клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою у зв`язку з наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК.

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.11.2023 продовжено строк застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 402600 грн. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки кількість епізодів злочинних дій, нехтування тим, що він вже був обвинуваченим в іншому кримінальному провадженні вказує на ознаки схильності до протиправної поведінки, чому інші запобіжні заходи завадити не зможуть.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду, захисник ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, а від прокурора надійшла письмова заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності захисника та прокурора, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Норми ч. 1 ст. 194 КПК України регламентують, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 177 цього Кодексу підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно ч. 1-2 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч. 3 ст. 331 КПК). При цьому обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що «право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначено в законі» (абз. 6 пп. 3.3 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 11.10.2011 № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина.

Оскільки обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 переданий до суду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, то він згідно ч. 2 ст. 42 КПК має у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого і користується відповідними правами.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_7 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, правильності кваліфікації його дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зав`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинені кримінальні правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого.

Ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Враховуючи спосіб вчинення кримінальних правопорушень, які ставляться у вину обвинуваченому ОСОБА_7 , та беручи до уваги те, що перебуваючи під вартою в межах одного кримінального провадження він набув процесуального статусу підозрюваного в іншому кримінальному провадженні, обґрунтованим є і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, існують реальні ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належне виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК ризикам.

Судом першої інстанції належним чином перевірено та досліджено клопотання прокурора, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також наведені підстави та умотивовані висновки для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що жоден потерпілий не свідчить про причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до правопорушень, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки обґрунтованість обвинувачення може бути вирішено виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому на теперішній час матеріали кримінального провадження об`єктивно свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, які є реальними і продовжують існувати.

Що ж стосується доводів ОСОБА_7 в частині зменшення розміру застави, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно ч. 3 ст. 183 КПК, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті, а згідно ч. 4 ст. 182 КПК розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання особою покладених на неї обов`язків та не може бути завідомо непомірним для неї. Межі розміру застави залежать, зокрема, і від ступеня тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого особа обвинувачується.

Відповідно ст. 12 КК, злочин, що інкримінується обвинуваченому, передбачений, зокрема ч. 3 ст. 185 КК, відноситься до тяжких злочинів.

Положеннями п. 2 ч. 5 ст. 182 КК установлено, що розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ, уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченої особи під вартою; визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що особа може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Суд першої інстанції, врахувавши особу обвинуваченого, який після внесення застави в сумі 176200 грн в іншому кримінальному провадженні, вчинив нові злочини проти власності, кількість епізодів протиправної діяльності, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, в даному конкретному випадку цілком вірно визначив заставу в розмірі 150 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на переконання колегії суддів буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та відповідає меті застосування запобіжного заходу.

Зважаючи на наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті прав потерпілих від кримінальних правопорушень привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою, тому оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.11.2023 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4