ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3619/23 Справа № 205/6723/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі.

Рішення суду обґрунтовано наступним.

ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року за ст.ст.93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «і»; 17 ч.2-93 п.п. «а», «і»; 142 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) та ст.187 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією належного йому майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року, вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2002 року залишено без змін.

Оскільки до засудженого ОСОБА_7 не були застосовані положення ч. 5 ст. 82 КК України та йому не було замінено покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, застосування положень ст. 81 КК України щодо умовно-дострокового звільнення до нього застосуванню не підлягають.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що на виконання рішень Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Манойлов проти України», а також рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021, яким було визнано неконституційною ч. 1 ст. 81 КК України в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі законодавцем реформована система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі і, як наслідок, прийнято Закон України від 18.10.2022 року № 2690-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», яким внесені відповідні зміни, зокрема до ст. ст. 81 та 82 КК України та запроваджені правові умови та підставі перегляду вироку щодо особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі.

В апеляційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати та постановити нову;

застосувати до нього правові положення статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якими передбачено, що Україна не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання нею міжнародного договору, а саме Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

застосувати правові положення частини 1 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», якими передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства;

застосувати правові положення частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», якими передбачено, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору;

застосувати правові положення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка є міжнародним договором і частиною національного законодавства України), врахувати практику ЄСП/1, а саме рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Петухов проти України (N9 2)» (Заява № 41216/13), рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Манойлов та інші проти України», рішення Європейського Суду з прав людини у справі BANCS6K AND LASZLO MAGYAR (№ 2) проти Угорщини (Заяви №№ 52374/15 та 53364/15), в яких Європейським Судом тлумачаться положення Конвенції, та застосувати до мене умовно-дострокове звільнення;

застосувати правову позицію Конституційного Суду України, сформульовану у пункті 4.1 мотивувальної частини Рішення від 16.09.2021 N9 б-р(1)/2021, відповідно до якої заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно-дострокового звільнення;

звільнити його умовно-достроково від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 р., що набрав чинності Ухвалою Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що колегія суддів Ленінського районного суду міста Дніпропетровська повністю проігнорувала міжнародні договори України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а саме правові положення Віденської конвенції про право міжнародних договорів, правові положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського Суду з прав людини, а саме рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№ 2» (Заява № 41216/13), рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Манойлов та інші проти України», рішення Європейського Суду з прав людини у справі BANCSOK AND LASZL6 MAGYAR (№ 2) проти Угорщини (Заяви №№ 52374/15 та 53364/15), в яких Європейським Судом тлумачаться положення Конвенції, та відмовилася застосувати до мене умовно-дострокове звільнення.

Вважає, що колегія суддів Ленінського районного суду міста Дніпропетровська при постановленні Ухвали цілеспрямовано «забула» вказати, що рішення у справі «Мзнойлов проти України» державою Україна досі не виконано, а частина перша статті 81 Кримінального кодексу України на сайті Верховної Ради України до цього часу відмічена як така, що не відповідав Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі (згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021).

До того ж, частину першу статті 81 Кримінального кодексу України так і не було приведено у відповідність до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Манойлов проти України» та у відповідність до Рішення Конституційного Суду № 6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021.

Зазначає, що на момент винесення вироку, згідно з яким його було засуджено до довічного позбавлення волі, не існувало ні перспективи звільнення, ні можливості перегляду, хоча згідно з рішеннями ЄСПЛ довічне ув`язнення може залишатися сумісним зі статтею 3 Конвенції лише за умови наявності як перспективи звільнення, так і можливості перегляду, причому обидві ці можливості повинні існувати з моменту винесення вироку (на сьогоднішній день він відбув 25 (двадцять п`ять) років і 11 (одинадцять) місяців покарання).

Законом № 2690-ІХ не було внесено зміни до частини першої статті 81 КК України, яку пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року визнано такою, що не відповідає Конституції України, оскільки вона не застосовується до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Обраний алгоритм звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі фактично ігнорує правову позицію Конституційного Суду України, сформульовану у підпункті 4.1 мотивувальної частини Рішення від 16.09.2021 № б-р(1)/2021, відповідно до якої заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно-дострокового звільнення. Мінімальний строк, який має відбути засуджений до довічного позбавлення волі до свого умовно-дострокового звільнення від покарання, реально становить більше 26 років. Цей строк перевищує термін у 25 років, який вказується в одному із загальних принципів механізму перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі, дотримання яких необхідне для того, щоб такий механізм відповідав статті З Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На дотриманні цих принципів наголошує Конституційний Суд України у рішенні від 16.09.2021 № 6-р(1)/2021, а також Європейський Суд з прав людини.При цьому засудженим, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі на законодавчому рівні повинно бути гарантовано як право на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, так І право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

З огляду на викладене, зміст окремих положень статей 81, 82 КК України та статті 154 КВК України після набрання чинності Законами № 2690-ІХта № 2689-ІХ дає підстави для визнання їх такими, що не відповідають окремим приписам Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини, сформульованим щодо звільнення засуджених у виді довічного позбавлення волі.

Вироком Судової палати з кримінальних справ Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року він був засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року вирок Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року набрав законної сили.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року було зараховано в строк відбутого покарання за вироком судової палати у кримінальних справах Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року строк попереднього ув`язнення з 03 листопада 2000 року до 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року було змінено в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року та було зараховано на підставі ч.5 ст.72 КПИ України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 02 листопада 2000 року по 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На сьогоднішній день він відбув 25 (двадцять п`ять) років і 11 (одинадцять) місяців покарання, враховуючи зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з 02 листопада 2000 року до 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі частини 5 статті 72 Кримінального процесуального кодексу України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-//ІІІ.

Отже, в Кримінальному кодексі України відсутній реалістичний правовий механізм, який дозволяв би звільнити умовно-достроково засуджених до довічного позбавлення волі.

Але згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів Україна не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання нею міжнародного договору.

На сьогоднішній день Україна не виконує своїх міжнародних зобов`язань, оскільки більше двох років тому частину першу статті 81 Кримінального кодексу України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, згідно з Рішенням Конституційного Суду N5 б-рПН/2021 від 16.09.2021, але питання досі не врегульовано саме в українському законодавстві і при цьому судова гілка влади ігнорує і відмовляється застосовувати правові норми міжнародних договорів, ратифікованих Верховною Радою України, які являються частиною національного законодавства України і є пріоритетними у застосуванні.

- захисник засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою ОСОБА_7 звільнити від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі умовно-достроково, або замінити невібдуту частину покарання більш м`яким покаранням.

Посилається на те, що оскаржувану ухвалу постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і з цих підстав вона підлягає скасуванню.

Вказує, що згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 9 КПК України «Законність» містить такі вимоги: Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; У разі, якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода щ обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України; У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засаді кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

На думку апелянта, суд першої інстанції не керувався нормами права, які підлягають застосуванні (статті 3, 8, 9, 22, 28, 29, 55 Конституції України, статті 1, 3, п.1 та п. 4 статті 5, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду

Вказує, що відповідно до ч.1, ч.4, ч.5 статті 9 КПК України, під час кримінального проваджена суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, на думку захисника, суд першої інстанції фактично не розглянув, наведені у клопотанні доводи на користь можливості звільнення ОСОБА_7 на підставі наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Під час апеляційного розгляду справи засуджений та його захисник підтримали вимоги апеляційних скарг сторони захисту, просили їх задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого і захисника, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

В судових дебатах сторони кримінального провадження підтримали свої позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника, колегія суддів приходить до висновку, що вони є безпідставними, а ухвала суду є законною, обґрунтованою та ухваленою у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року за ст.ст.93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «і»; 17 ч.2-93 п.п. «а», «і»; 142 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) та ст.187 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2002 року залишено без змін.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

На думку колегії суддів, доводи засудженого щодо порушення принципів правової визначеності та верховенства права не можуть бути взяті до уваги, оскільки зводяться до власного обґрунтування вказаних принципів.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Посилання засудженого та його захисника на ту обставину, що призначене йому покарання порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), є неприйнятним, з огляду на таке.

ЄСПЛ зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України», що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.

Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто, вказаним рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі, тим більше не визнає його катуванням або таким, що принижує гідність особи.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі - ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду, яка 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_9 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так КСУ і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Колегія суддів зазначає, що пункт 4.1 рішення Другого сенату Конституційного Суду України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основному Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити засудженим до довічного позбавлення волі реалістичну перспективу звільнення.

Таким чином покарання у виді довічного позбавлення волі не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до кримінального закону. Зокрема, положеннями ч. 5 ст. 82 КК, в новій редакції передбачено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 25 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з установи відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, з питанням про заміну покарання з довічного позбавлення волі на певний строк ОСОБА_7 не звертався.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Викладені засудженим та його захисником в ході судового розгляду та в апеляційних скаргах обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийняті рішення.

В ході апеляційного розгляду ні захисником, ні засудженим не наведено мотивів та ґрунтовних доводів щодо підстав для задоволення апеляційних скарг.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4