ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/276/24 Справа № 317/1780/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000469 відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, громадянина України, освіта середня, не одруженого (цивільний шлюб), офіційно не працевлаштованого, має 1 неповнолітню дитину, такого, що проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , тепер проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року ОСОБА_9 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді особистої поруки адвоката ОСОБА_10 та ОСОБА_12 .

Зараховано у строк відбування покарання строк знаходження в слідчому ізоляторі з 09 квітня 2018 року до 22 березня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Строк покарання ухвалено відраховувати з дня набрання вироком законної сили. Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Як встановлено судом, 08 квітня 2018 року, близько 15 години 00 хвилин, ОСОБА_9 , знаходячись у будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з ОСОБА_13 , яка сталася на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до нього, маючи умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, наніс не менше 3 ударних травматичних впливів ногами в область тулуба, спричинивши таким чином потерпілому закриту тупу травму тулубу у вигляді переломів тіла грудини, переламів ребер зліва та справа з клововиливами у м`які тканини навколо переламів, розриви пристінкової плеври. Крововиливи у при нирковій клітковині зліва і справа, крововиливи в ділянці воріт печінки, розриви капсули та селезінки, яка призвела до розвитку масивної крововтрати, яка згідно висновку експерта №1368 від 09 квітня 2018 року стала безпосередньою причиною смерті ОСОБА_13 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та невідповідністю фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ані на досудовому слідстві, ані під час судового розгляду справи не були здобуті належні та допустимі докази вини ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України.

Вказує, що покладений в основу обвинувального вироку протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 з урахуванням вимог ст. ст. 23, 95, 233 КПК України є недопустимим доказом. При цьому зазначає, що постановляючи рішення, місцевий суд жодним чином не відобразив у вироку свої висновки щодо оцінки вказаного протоколу та не зазначив, на-яких підставах клопотання сторони захисту про визнання даного доказу недопустимим не було задоволено.

Також вказує, що повідомлення ОСОБА_14 про підозру відбулося з порушенням його права на захист, оскільки адвокат ОСОБА_15 не мав жодних правових підстав для участі в даній процесуальній дії.

Окрім цього, зазначає, що затримання ОСОБА_9 фактично відбулося 08 квітня 2020 року без захисника та із незаконним проникненням до приватної власності сторонніх осіб без дозволу суду, що на думку сторони захисту також вказує на порушення права ОСОБА_9 на захист.

Просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_9 злочину, передбачено ч. 2 ст. 121 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник, посилаючись на незаконне затримання ОСОБА_9 , вказує про недопустимість явки з повинною як доказу винуватості обвинуваченого, а також зазначає про недопустимість протоколу слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року разом із додатком до нього - ДВД-диском через порушення права обвинуваченого на захист.

Крім того, вказує про неповноту судового розгляду у зв`язку з відсутністю аргументованої відмови суду у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту в порядку ст. 333 КПК України та відсутністю правової оцінки суду доводів сторони захисту про недопустимість показань ОСОБА_9 , наданих під час слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року.

Також щодо невідповідності вироку фактичним обставинам кримінального провадження зазначає, що обвинувачений, вириваючи з рук потерпілого ОСОБА_13 ножа, намагався захистити себе та малолітнього сина від реальної загрози життю, що свідчить про наявність в діях ОСОБА_9 ознак необхідної самооборони, що виключає злочинність інкримінованого йому діяння.

Вважає, що суд першої інстанції, неповно встановив обставини справи, зробив на підставі недопустимих доказів помилкові висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, в тому числі тим, за яких потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження, що мало наслідком неправильну юридичну оцінку дій обвинуваченого.

В апеляційній скарзі потерпіла не погоджується з оскаржуваним вироком з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх доводів зазначає про порушення вимог ст. 233 КПК України при проведенні слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року, оскільки дану слідчу дію було проведено без дозволу слідчого судді, і вона не є власником будинку та домоволодіння, де проводився слідчий експеримент, про що повідомляла слідчого.

Крім того, вказує, що вона у вказаній слідчій дії брала участь в якості свідка, проте по кримінальному провадженню має статус потерпілої та зацікавлена в розслідуванні даного кримінального правопорушення.

Також, вважає, що у вироку суду не надано оцінку діям ОСОБА_16 з приводу погроз ОСОБА_9 , та, при цьому, застосовуючи холодну зброю.

Просить скасувати вирок суду.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник та обвинувачений подану з їх боку апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з підстав та мотивів, викладений в ній.

Представник потерпілої підтримала її апеляційну скаргу, просила задовольнити, звертала увагу на неповноту судового розгляду. Наголосила в судовому засіданні про те, що вона повністю представляє інтереси ОСОБА_11 , вважає за можливе здійснювати апеляційний розгляд за відсутності потерпілої, яка не може з`являтись в судові засідання, оскільки в неї хвора дитина.

Прокурор проти задоволення апеляційних скарг заперечував, посилався на їх безпідставність та необґрунтованість, зазначив, що судовий розгляд проведено у відповідності до вимог КПК України, є повним, всебічним та об`єктивним.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та потерпілої підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_9 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України посилався на досліджені в ході судового провадження докази, зокрема:

- витяг з ЄРДР від 09 квітня 2018 року за заявою ОСОБА_17 , відповідно до якого було внесено відомості про скоєння 08 квітня 2018 року приблизно о 17-30 год. кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України, та зареєстровано дане кримінальне провадження за №0000469;

- протокол огляду місця події від 08 квітня 2018 року разом з додатками до нього, відповідно до якого в АДРЕСА_1 за участю понятих та ОСОБА_17 було виявлено труп ОСОБА_13 та множинні сліди РБК в будинку;

- ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року, якою було поновлено пропущений слідчим процесуальний строк на подачу клопотання на проведення обшуку та надано дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено речові докази, що на думку слідчого мали значення по кримінальному провадженню;

- протокол огляду місця події від 08 квітня 2018 року з фото-таблицями до нього в АДРЕСА_3 за участю понятих та ОСОБА_18 , в ході якого було виявлено в зливній ямі туалету пару кросівок чоловічих білого кольору, футболку чоловічу блакитного кольору, спортивні штани чорного кольору, які належать ОСОБА_9 , та які він, зі слів власниці будинку ОСОБА_18 , викинув після події, а також вилучено алюмінієвий таз в якому ОСОБА_9 змивав кров з рук;

- ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року, якою було поновлено пропущений слідчим процесуальний строк на подачу клопотання на проведення обшуку та надано дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_3 , під час якого виявлено та вилучено речові докази, що на думку слідчого мали значення по кримінальному провадженню;

- протокол огляду трупа від 09 квітня 2018 року ОСОБА_13 ;

- лікарське свідоцтво про смерть №1368, без дати видачі, відповідно до якого ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від масивної крововтрати, закритої травми тулуба з розривом селезінки;

- протокол проведення слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року разом із додатками до нього, за участі ОСОБА_9 , відповідно до якого підозрюваний в присутності понятих, свого захисника та потерпілої, без примусу, самостійно, чітко, логічно пояснюючи, вказав на механізм спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 , послідовність дій, кількість ударів, при цьому, ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту проявляв ініціативу, виправляв неточні дії слідчого, використовував активно манекен при демонстрації нанесення ударів;

- протокол від 09 квітня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_9 було затримано в порядку ст. 208 КПК України, оскільки безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин, при цьому, ОСОБА_9 та його захисникові було повідомлено про права та обов`язки підозрюваного, про що в пам`ятці 09 квітня 2018 року було зроблено ними відповідні відмітки та підписи;

-довідку від 08 квітня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_9 оглянутий в травмпункті 9-ої міської клінічної лікарні, практично здоровий, видимих пошкоджень не має, скарг не висловлює;

- висновок щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння від 08 квітня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_9 перебував в стані алкогольного сп`яніння;

- характеристику, що надана головою Широківської ОТГ, відповідно до якої ОСОБА_9 проживав за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації, вчиняв бійки зі співмешканкою, в стані алкогольного сп`яніння був агресивним;

- заяву б/д та б/н, відповідно до якої ОСОБА_11 дала дозвіл слідчому ОСОБА_19 на проведення слідчого експерименту за адресою АДРЕСА_1 .

А також, на покази потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та в якості свідка слідчого Запорізького РВ Дніпровського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_19 , а також на висновок судово-медичної експертизи №1360 від 09 травня 2018 року з фототаблицями до неї, в межах якої окрім огляду трупа ОСОБА_13 , було проведено судово-імунологічну експертизу рідкої крові трупа ОСОБА_13 та судово-токсикологічну експертизу крові та сечі трупа ОСОБА_13 , висновки експерта №888 від 18 травня 2018 року, №949 від 08 травня 2018 року, №262 від 18 травня 2018 року та висновок судово-психіатрічної експертизи ОСОБА_9 №237 від 21 травня 2018 року.

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_9 , 08 квітня 2018 року дійсно, діючи умисно, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з ОСОБА_13 , яка сталася на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до нього, маючи умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, наніс не менше 3 ударних травматичних впливів ногами в область тулуба, спричинивши таким чином потерпілому закриту тупу травму тулубу у вигляді переломів тіла грудини, переламів ребер зліва та справа з клововиливами у м`які тканини навколо переламів, розриви пристінкової плеври, внаслідок яких потерпілий ОСОБА_13 помер, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, за ознаками умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Водночас, захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі не погоджується із такими висновками суду першої та вказує, що ані на досудовому слідстві, ані під час судового розгляду справи не були здобуті належні та допустимі докази вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого та приходить до висновку, що вони повністю спростовуються показами допитаних судом потерпілих та свідків, а також обсягом досліджених судом першої інстанції в ході судового провадження письмових доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, виходячи з наступного.

Так, в ході судового провадження, судом першої інстанції було допитано потерпілу ОСОБА_11 , яка є дочкою загиблого ОСОБА_13 , і відповідно до наданих нею показів вбачається, що 08 квітня 2018 року разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_9 та спільною дитиною вони були в гостях у ОСОБА_25 , де святкували свято Пасхи. Всі разом вживали спиртні напої, починаючи зранку, оскільки було свято. Випили 200-400 гр. горілки. Через деякий час ОСОБА_9 вирішив відвести дитину додому спати, а вона залишилася спати у ОСОБА_18 . Близько 15:15 год. на мобільний ОСОБА_18 зателефонував ОСОБА_9 та сказав, що в нього виник конфлікт з ОСОБА_13 . Після чого, вона та ОСОБА_18 попрямували за її місцем мешкання. Коли вони зайшли до будинку, то побачили, що на підлозі в крові на правому боку лежить батько без ознак життя, при цьому, ОСОБА_9 перебував біля нього, а на його одязі малися сліди крові. Двері до будинку були відчинені. На запитання, що саме сталося, ОСОБА_9 відповів, що між ним та ОСОБА_13 виник конфлікт, після чого ОСОБА_9 став наносити тілесні пошкодження останньому, вказував не те, що ОСОБА_13 кинувся на нього з ножем, а ОСОБА_9 спробував забрати у батька ніж.

Після цього, ОСОБА_18 пішла до себе додому, куди згодом прийшов ОСОБА_9 та почав змивати з себе кров, речі в яких був одягнений зняв та викинув до туалету, який знаходиться па території домоволодіння ОСОБА_18 . Правоохоронців викликав зведений брат ОСОБА_17 вже через півтори години.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_18 надала суду першої інстанції аналогічні покази, які повністю узгодились із показами потерпілої ОСОБА_11 , зокрема, ОСОБА_18 показала суду, що 08 квітня 2018 року ОСОБА_11 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_9 , та їх спільною дитиною перебували у неї у гостях, де святкували свято Пасхи. Вони всі вживали спиртні напої. Через деякий час ОСОБА_9 пішов додому для того, щоб вкласти дитину спати, а ОСОБА_11 залишилася спати у неї. Близько 15:15 год. їй на мобільний зателефонував ОСОБА_9 та сказав, що в нього виник конфлікт з ОСОБА_13 , та щоб ОСОБА_18 та ОСОБА_11 прийшли. Після чого, вона та ОСОБА_11 попрямували додому, за місцем мешкання ОСОБА_11 . ОСОБА_9 відчинив ворота. Коли вони зайшли до будинку, то побачили, що на підлозі в крові лежить ОСОБА_13 без ознак життя, у нього з вушей йшла кров. При цьому, ОСОБА_9 перебував біля нього, а на його одязі саме на кросівках малися сліди крові. На запитання що саме сталося, ОСОБА_9 відповів, що між ним та ОСОБА_13 виник конфлікт, після чого ОСОБА_9 став наносити тілесні пошкодження останньому. ОСОБА_9 перетаскував тіло ОСОБА_13 . Він вважав, що ОСОБА_13 живий, але свідок зазначила, що для неї вочевидь було те, що ОСОБА_13 помер. Вона з ОСОБА_26 пішли до неї додому, куди згодом прийшов і ОСОБА_9 . Він почав змивати з себе кров, речі в яких був одягнений, зняв та викинув до туалету.

Таким чином, відповідно до показів допитаних судом першої інстанції потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_18 , вбачається, що хоча вони і не були безпосередніми очевидцями моменту нанесення обвинуваченим умисних тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть ОСОБА_13 , проте, їх покази повністю відтворюють події, які мали місце в день скоєння злочину, та разом з іншими доказами підтверджують факт того, що тілесні ушкодження, внаслідок яких помер ОСОБА_13 були спричинені саме обвинуваченим ОСОБА_9 , оскільки про бійку між ними останній повідомив їх особисто, мав на своєму одязі, кросівках та руках сліди крові, що достеменно бачили ОСОБА_18 та ОСОБА_11 коли прибули на місце подій за викликом обвинуваченого, а також, бачили як в подальшому обвинувачений знімав з себе речі, викидав їх до туалету та відмивав руки від крові, що в свою чергу, на думку колегії суддів, свідчить про те, що обвинувачений в такий спосіб намагався знищити сліди вчинення злочину.

В свою чергу, надані покази потерпілою ОСОБА_26 та свідком ОСОБА_27 щодо намагання обвинуваченим позбутися одягу та змити зі своїх рук сліди крові, повністю підтверджуються та узгоджуються із дослідженим судом першої інстанції протоколом огляду місця події від 08 квітня 2018 року з фототаблицями, відповідно до якого органом досудового розслідування проведено огляд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 за участю понятих та ОСОБА_18 , за результатами якого виявлено в зливній ямі туалету пару кросівок чоловічих білого кольору, футболку чоловічу блакитного кольору, спортивні штани чорного кольору, які належать ОСОБА_9 , та які він, зі слів власниці будинку ОСОБА_18 , викинув після події, а також вилучено алюмінієвий таз, в якому ОСОБА_9 змивав кров з рук.

Факт приналежності змитої обвинуваченим зі свої рук крові потерпілому ОСОБА_28 підтверджується дослідженим в ході судового провадження судом першої інстанції висновком експерта №262 від 18 травня 2018 року, відповідно до якого в тазу, що вилучений з місця події за адресою: АДРЕСА_3 , виявлено кров ОСОБА_29 .

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на досліджений судом першої інстанції протокол проведення слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року за участі ОСОБА_9 , в ході якого обвинувачений надав пояснення, що він дійсно 08 квітня 2018 року під час сварки із ОСОБА_13 наніс йому не менше 7-8 ударів ногами в область тулуба та голови, потім обвинувачений подзвонив ОСОБА_18 , повідомив про конфлікт з тестем, ОСОБА_18 та ОСОБА_11 прийшли до будинку та побачили ОСОБА_13 в крові на підлозі, після цього вони всі разом направились до місця мешкання ОСОБА_18 , де ОСОБА_9 переодягнувся, а речі в яких знаходився, викинув до туалету домоволодіння ОСОБА_18 . Тобто, відповідно до даного протоколу проведення слідчого експерименту, обвинувачений підтвердив як факт раптово виниклого конфлікту, внаслідок якого ним було спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_13 , так і факт того, що одяг в якому він був в момент нанесення ударів, обвинувачений викинув до туалету.

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-медичної експертизи №1360 від 09 травня 2018 року з фототаблицями до нього, смерть ОСОБА_13 настала від закритої тупої травми тулуба, у вигляді переломів перелом тіла грудини, переломів ребер зліва та справа з крововиливами у м`які тканини навколо переломів, розривів пристінкової плеври, крововиливів у принирковій клітковині зліва і справа, крововиливів в ділянці воріт печінки, розривів капсули та тканини селезінки, яка привела до розвитку масивної крововтрати, що свідчить про те, що дії обвинуваченого по нанесенню ударів потерпілому перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_13 .

Тож, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що сукупність досліджених судом першої інстанції доказів у логічному їх поєднанні із отриманими в ході судового провадження показами свідків та потерпілої, не викликає жодного сумніву у доведеності провини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_9 в інкримінованому злочині доведена за критерієм «поза розумним сумнівом». За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи захисника про те, що ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду не були здобуті належні та допустимі докази вини ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України є безґрунтовними та повністю спростованими вищенаведеним.

Щодо доводів захисника обвинуваченого та потерпілої в апеляційній скарзі на те, що покладений в основу обвинувального вироку протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 з урахуванням вимог ст. ст. 23, 95, 233 КПК України є недопустимим доказом, оскільки, по-перше, дана слідча дія була проведена за відсутності власника будинку та без дозволу слідчого судді, а, по-друге, покази надані ОСОБА_9 під час проведення даної слідчої дії повністю відрізняються від тих показів, що фактично були надані ним суду першої інстанції, то колегія суддів відхиляє такі доводи сторони захисту та потерпілої, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_9 під час допиту судом першої інстанції заперечував свою причетність до вчинення злочину та надав покази, відповідно до яких показав суду, що 08 квітня 2018 року вони з ОСОБА_11 (цивільною дружиною) та дитиною зранку пішли в гості до ОСОБА_18 , де всі вони вживали спиртні напої. Він випив близько 200 гр. горілки. В обід він повів дитину додому, щоб покласти спати, а ОСОБА_11 залишилась в гостях. Коли він зайшов в будинок, то побачив ОСОБА_13 , що сидів на кухні в стані сильного алкогольного сп`яніння. Він пішов покласти дитину спати, а потім вийшов на кухню. Дитина не заснула та вискочила на кухню. ОСОБА_13 вхопив ножа в праву руку та встав. ОСОБА_9 відібрав ножа та поклав його на стіл. ОСОБА_9 повернувся до кімнати вкласти дитину, а потім знову повернувся на кухню. ОСОБА_13 знову вхопив ніж, а він знову його відібрав. Дитина не засинала. Коли ОСОБА_13 втретє схопив ножа, він став захищатися, вдарив ногою в голову ОСОБА_13 , який сидів на стільці. ОСОБА_13 завалився на бік. Він підтаскував ОСОБА_13 до бочки з водою в коридорі, бо хотів його вмити. Пояснив, що конфлікт виник тому, що ОСОБА_13 почав ображати та обзивати його та ОСОБА_11 . На час конфлікту тілесних пошкоджень та тілі потерпілого він не бачив, а після конфлікту бачив синець та розрубаний палець. Потім він зателефонував цивільній дружині. ОСОБА_11 прийшла разом з ОСОБА_18 . Вони забрали дитину та вернулися до ОСОБА_18 . ОСОБА_13 залишили в коридорі. Зазначив, що він був у кросівках, футболці та спортивних брюках. На кросівках та брюках була кров, а тому він вирішив їх перевдягнути та викинути. Швидку викликали вже коли повернулися до ОСОБА_18 . Він вирішив повернутися до будинку та зтикнувся з братом ОСОБА_11 - ОСОБА_17 .

Покази обвинуваченого, надані в суді першої інстанції, в частині механізму нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, кількості ударів та їх характер не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході судового провадження та перевірці їх місцевим судом, оскільки суперечили дослідженому судом першої інстанції висновку судово-медичної експертизи №1360 від 09 травня 2018 року щодо огляду трупа ОСОБА_13 та виявлених в нього ушкоджень, а також, протоколу проведення слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року за участі підозрюваного.

Зокрема, при проведенні слідчого експерименту ОСОБА_9 пояснював, що 08 квітня 2018 року разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_11 та спільною малолітньою дитиною, перебували у ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_3 , де святкували свято Пасхи. Через деякий час він вирішив відвести дитину додому, а ОСОБА_11 залишилася у ОСОБА_18 . Приблизно о 15 годині 00 хвилин, він прийшов до будинку АДРЕСА_1 . Зайшов до кухні, де перебував ОСОБА_13 , що сидів на стільці біля вікна за столом. ОСОБА_13 став лаятися нецензурно та виганяти його. Оскільки малолітня дитина вийшла до кухні, ОСОБА_9 відвів дитину до кімнати та повернувся до кухні. ОСОБА_13 схопив ножа та став погрожувати йому. Він забрав у ОСОБА_13 ножа та поклав його до столу, до шухлядки зі столовими приборами та став нецензурно лаятися з ОСОБА_13 . Дитина знову вийшла до кухні. При цьому, ОСОБА_13 сидів на стільці, зігнувшись, практично спав. На столі ще знаходився стакан зі спиртним. Він став питати навіщо ОСОБА_13 це робить, чому так веде себе. ОСОБА_13 відповів на це нецензурною лайкою. Він, обурившись, правою ногою наніс удар ОСОБА_13 в голову, в ліву щоку. ОСОБА_13 впав на підлогу обличчям вниз, перебуваючи напівбоком. Обличчя було в доступі. Він знову вдарив ногою в голову ОСОБА_13 . Куди прийшовся саме удар точно не пам`ятає. Потім він вийшов з кухні до дитини, знову повернувся та наніс декілька ударів ногою по тулубу та декілька ударів в голову, а також наніс декілька ударів рукою в голову та в обличчя та кулаком по тулубу в ліву частину. Після цього, спробував його підняти та перетягнути до кімнати. Обличчя було розбите, а тому він вирішив облити його водою. Витягнув в коридор, поклав на підлогу. Зазначив, що під час сварки з ОСОБА_13 він наніс йому не менше 7-8 ударів ногами в область тулуба та голови. Після чого, подзвонив ОСОБА_18 і повідомив, що в нього с тестем трапився конфлікт, до будинку прийшли ОСОБА_30 та ОСОБА_26 , які побачили ОСОБА_13 в крові на підлозі. Вони одразу не зрозуміли, що саме трапилось та не придали цьому уваги. Потім, вони всі разом направились до місця мешкання ОСОБА_18 , де ОСОБА_9 переодягнувся, а речі в яких знаходився, викинув до туалету.

Покази, які були надані обвинувачений в ході проведення даної слідчої дії є логічними, послідовними та такими, що повністю узгоджуються із отриманими судом першої інстанції показами свідка ОСОБА_18 , потерпілої ОСОБА_11 та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, в тому числі висновку судово-медичної експертизи №1360 від 09 травня 2018 року щодо огляду трупа ОСОБА_13 .

При цьому, під час проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_9 без примусу, в присутності свого захисника, понятих та потерпілої, самостійно, чітко, логічно пояснюючи, вказав на механізм спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 , послідовність дій, кількість ударів.

Також, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту проявляв ініціативу, виправляв неточні дії слідчого, використовував активно манекен при демонстрації нанесення ударів, а тому зміну показів в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, колегія суддів розцінює як обрану обвинуваченим лінію захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

В свою чергу, колегія суддів приходить до висновку, що відомості, які було повідомлено підозрюваним ОСОБА_9 під час проведення процесуальних дій в ході досудового розслідування, є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема, протоколу слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року, де було зафіксовано його хід та результати, в тому числі щодо встановлених обставин за яких потерпілий ОСОБА_13 отримав тілесні тяжкі ушкодження, внаслідок яких помер на місці подій. Оскільки показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України, то в цьому випадку відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК України, а той факт, що в судовому засіданні обвинувачений змінив показання, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року недопустимим доказом.

У зв`язку з наведеним, твердження захисника про те, що вказана слідча дія є показаннями на місці, а тому суд не може посилатись на них як на джерело доказу в даному кримінальному провадженні, колегія судів також вважає неспроможними.

Щодо доводів захисника обвинуваченого та потерпілої в апеляційних скаргах, про те, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом через те, що зазначена слідча (розшукова) дія проведена в житлі за відсутності відповідного дозволу власника житла, оскільки ОСОБА_11 , яка була присутньою при вказаній слідчій дії в якості свідка, не є власником житла та є цивільною дружиною ОСОБА_9 та потерпілою у даному кримінальному провадженні, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, з огляду на наступне.

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року вказана слідча дія була проведена за участі свідка ОСОБА_11 , яка надала добровільну згоду на проведення слідчого експерименту за адресою: АДРЕСА_1 , про що остання склала відповідну заяву, яка міститься в матеріалах кримінального провадження та яка була досліджена судом першої інстанції в ході судового провадження.

В подальшому, 03 жовтня 2018 року ухвалою суду за заявою адвоката ОСОБА_31 . ОСОБА_11 визнано потерпілою у даному кримінальному провадженні.

Під час допиту потерпілої ОСОБА_11 , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і за відмову від показань та приведена судом до присяги, в судовому засіданні місцевий суд встановив, що вона є донькою загиблого ОСОБА_13 та мешкала разом з батьком в АДРЕСА_1 .

З цього випливає, що потерпіла ОСОБА_11 фактично володіла житлом за адресою: АДРЕСА_1 , а тому її добровільної згоди було достатньо для проведення слідчого експерименту у вказаному домоволодінні, а відтак колегія суддів не вбачає з боку співробітників поліції порушень вимог КПК України при проведенні слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 на підставі добровільної згоди ОСОБА_11 , як і не вбачає підстав для визнання протоколу проведення слідчого експеримунт недопустимим доказом.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 14 вересня 2020 року справа №740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19).

Щодо доводів сторони захисту про те, що повідомлення ОСОБА_14 про підозру відбулося з порушенням його права на захист, оскільки адвокат ОСОБА_32 не мав жодних правових підстав для участі в даній процесуальній дії, то колегія суддів відхиляє такі доводи захисника, так як вони повністю спростовуються дослідженими судом першої інстанції матеріалами кримінального провадження, виходячи з наступного.

Так, відповідно до дослідженої судом першої інстанції постанови про доручення призначити адвоката для проведення окремої процесуальної дії від 10 квітня 2018 року, слідчим було залучено захисника з Регіонального Центру, мотивуючи це завантаженістю адвоката ОСОБА_33 . Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги було надано доручення на проведення окремої процесуальної дії адвокату ОСОБА_34 , який прибув на виконання о 13-00 годині. 10 квітня 2018 року слідчим ОСОБА_19 було вручено повідомлення про підозру ОСОБА_9 , при цьому, було оголошено права підозрюваної особи, про що ОСОБА_9 було зроблено власноручно запис 10 квітня 2018 року о 12 год. 50 хвилин.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що при врученні ОСОБА_9 повідомлення про підозру був присутнім адвокат ОСОБА_32 , який поставив свій підпис разом з підозрюваним. Жодних заперечень щодо участі в подальших слідчих та процесуальних діях з боку обвинуваченого та захисника не надходило. Правова допомога була надана. Адвокат ОСОБА_32 був присутнім також при першому допиті підозрюваного після вручення підозри з 13-00 години до 13-50 год. Поміж цього, в дослідженому судом першої інстанції протоколі допиту зазначено, що ОСОБА_9 виявив бажання на участь в допиті захисника ОСОБА_35 . Будь-які зауваження, доповнення або незгоду з діями слідчого та адвоката з боку ОСОБА_9 у вказаному протоколі відсутні.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що не дивлячись на те, що адвокату ОСОБА_34 було надано доручення на проведення окремої процесуальної дії, він надав правову допомогу ОСОБА_9 в повному необхідному обсязі, що не суперечить вимогам діючого процесуального законодавства, а засвідчує про те, що слідчим не було в повному обсязі визначено в резолютивній частині постанови до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги повний перелік слідчих та процесуальних дій, які планувалося провести за участю захисника та підозрюваного, не дивлячись на те, що в мотивувальній частині даної постанови слідчий зазначив, що на 10 квітня 2018 року органом досудового розслідування заплановано вручення повідомлення про підозру, проведення слідчого експерименту та обрання запобіжного заходу підозрюваному за участю захисника адвоката ОСОБА_36 , який в силу своєї завантаженості не має змоги бути присутнім.

Також, в своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого посилається на те, що затримання ОСОБА_9 фактично відбулося 08 квітня 2018 року без захисника та із незаконним проникненням до приватної власності сторонніх осіб без дозволу суду, що на думку сторони захисту також вказує на порушення права ОСОБА_9 на захист і є підставою для скасування вироку суду.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що такі твердження сторони захисту є безпідставними, з огляду на те, що відповідно до дослідженого судом першої інстанції протоколу від 09 квітня 2018 року ОСОБА_9 було затримано 09 квітня 2018 року о 16 год. 50 хв. в порядку ст. 208 КПК України, оскільки безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі, потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказували на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_9 підписав протокол затримання, при цьому, жодних зауважень щодо затримання або дій працівників поліції не висловлював. Захисник ОСОБА_37 також підписав вказаний протокол та жодних зауважень в протоколі не зазначив.

В установленому законом порядку ані захисником обвинуваченого, а не самим обвинуваченим протокол затримання не оскаржувались, які і дії співробітників поліції з приводу затримання ОСОБА_9 в порядку ст. 208 КПК України.

Посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про недопустимість явки з повинною як доказу винуватості обвинуваченого, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки явка з повинною взагалі не визначалась стороною обвинувачення як можливий доказ в даному кримінальному провадженні та не зазначена в реєстрі матеріалів досудового розслідування, у зв`язку з чим дана обставина не була предметом оцінки та дослідження в ході судового провадження судом першої інстанції.

Щодо доводів сторони захисту в апеляційній скарзі про неповноту судового розгляду у зв`язку з відсутністю аргументованої відмови суду у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту в порядку ст. 333 КПК України та відсутністю правової оцінки суду доводів сторони захисту про недопустимість показань ОСОБА_9 , наданих під час слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року, то колегія суддів приходить до висновку про безпідставність таких доводів, оскільки суд першої інстанції у мотивувальні частині вироку відобразив всі підстави, з яких зазначене клопотання адвоката було залишено без розгляду.

Поміж іншого, захисник обвинуваченого та потерпіла в своїх апеляційних скаргах посилаються на невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку суду, фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, сторона захисту та потерпіла вважають, що судом не було надано належної оцінки діям обвинуваченого, який вириваючи з рук потерпілого ОСОБА_13 ножа, намагався захистити себе та малолітнього сина від реальної загрози життю, що свідчить про наявність в діях ОСОБА_9 ознак необхідної самооборони, що, на думку захисника та потерпілої, виключає злочинність інкримінованого йому діяння.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги та оцінює критично такі доводи апелянтів, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК України під необхідною обороною слід розуміти дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержуватись вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Під час розгляду справи судом не встановлено таких обставин, які б свідчили, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_9 , які б, у зв`язку з цим, викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_13 .

Так, обвинувачений, завдав велику кількість ударів по різним частинам тулубу потерпілого, що за повідомленням ОСОБА_9 в процесі слідчого експерименту від 10 квітня 2018 року, мало місце протягом деякого часу, коли обвинувачений приходив і виходив з кімнати, де перебував потерпілий. При цьому, напротязі усього досудового розслідування та судового провадження обвинувачений жодним чином не вказував на реальні спроби потерпілого застосувати ножа, а тільки надавав покази, відповідно до яких ОСОБА_9 бачив лише як потерпілий хапав ножа до рук, однак, щодо будь-яких спроб замаху на обвинуваченого або реального нападу чи ініціації бійки потерпілим з ножем у руках ОСОБА_9 не вказував. Поміж іншого, обвинувачений надаючи покази не заперечував факту того, що після того, як ОСОБА_13 схопив ножа, ОСОБА_9 забрав ніж у потерпілого та сховав його у шухляду, що свідчить про те, що в момент нанесення обвинуваченим потерпілому ударів, останній перебував без ножа у руках. Тобто, наведена обставина свідчить про те, що загроза з боку потерпілого коли той взявся за ніж і яку обвинувачений міг оцінювати як реальну перестала такою бути в момент, коли ОСОБА_9 без зайвих перешкод вихопив ножа в потерпілого та сховав його у шухляду, що повністю спростовує доводи сторони захисту та потерпілої про перебування ОСОБА_9 у стані необхідної оборони. Тож, колегія суддів приходить до висновку про відсутність об`єктивних підстав вважати, що в момент конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 перебував у стані необхідної оборони, або ж перевищив її межі, а відтак і підстав вважати, що дії обвинуваченого було неправильно кваліфіковано судом першої інстанції.

Таким чином, враховуючи вище наведене, а також, те що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону України, суд першої інстанції всебічно перевірив як обставини кримінального провадження, так і обрану лінію захисту обвинуваченого, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами та показами свідків та потерпілих, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування вироку суду, відсутні.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року за ч. 2 ст. 121 КК України відносно ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4