Провадження № 1-кп/201/992/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000177 від 13.10.2020 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк Ростовської області, громадянина України, маючого середню освіту, на утриманні малолітніх дітей не має, неодружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 19.05.1998 Краснодонським районним судом Луганської області за ч. 3 ст. 140 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з конфіскацією майна;

- 20.06.2001 Луганським обласним судом за ч. 3 ст. 140, ст. 93 п. «А», «Ж», ч. 3 ст. 193, ч. 3 ст. 222, ч. 1 ст. 42 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. На підставі ст. 43 КК України приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 19.05.1998 року, до відбуття остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. Звільнений 19.11.2015 року по відбуттю терміну покарання;

- 04.10.2018 Амур-Нижнідніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 1 рік;

- 28.02.2019 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 1 рік;

- 12.11.2019 Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки;

- 29.04.2020 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним

Слідчим відділом №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження № 0000177 від 13.10.2020, яке розпочате в порядку перейняття кримінального провадження від іноземної держави за ст. 595 КПК України, на підставі матеріалів кримінальної справи №160906135 за фактом того, що група осіб таємно викрали майно належне ТОВ «Євросеть-Рітейл». Матеріали кримінальної справи №160906135 містять вирок російської федерації від 10.03.2017 року відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які засудженні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.п. а, б, ч.2 ст.158 КК російської федерації.

Інкримінований ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочин, передбачений п.п. а, б, ч.2 ст.158 КК російської федерації (крадіжка, тобто таємне розкрадання чужого майна, вчинена групою осіб, за попередньою змовою, із незаконним проникненням у приміщення) відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 3 ст.185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням до іншого приміщення ) в редакції закону на момент вчинення таких дій і карається позбавленням волі на строк до від 3-х до 6-ти років, що є тяжким злочином.

20.10.2016 приблизно о 04 годині 00 хвилин, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , перебуваючи біля будинку №15А по вул. Леніна в м. Нев`янську, Свердловської області, російської федерації, де розташований торговий павільйон «Нев`янськ-2» Товариства з обмеженою відповідальністю Євросєть-Рітейл» ІПН (далі за текстом ТОВ «Євросєть-Рітейл»), звернули увагу, на те, що в одному з приміщень торгового павільйону деформовано зовнішні металеві жалюзі, а скло у вікні відсутнє, у зв`язку з чим у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , раптово виник спільний злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна з торгового павільйону «Нев`янськ-2», розташованого за вище вказаною адресою.

Реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , розподілили між собою злочинні ролі тим самим виказуючи намір на вчинення умисного тяжкого злочину, в присутності ОСОБА_3 , який був обізнаний та достеменно усвідомлював, що фактично у його присутності обговорюються механізм та обставини скоєння кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_3 , маючи реальну можливість повідомити правоохоронні органи про планування та безпосереднє вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 тяжкого злочину, шляхом повідомлення до правоохоронних органів, підрозділів поліції російської федерації або своєю активною поведінкою привернути увагу третіх, сторонніх осіб до незаконних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але ОСОБА_3 , маючи навмисний намір щоб дії останніх залишились непоміченими та вони не були притягнуті до кримінальної відповідальності, цього не зробив.

Далі ОСОБА_3 , перебуваючи біля невстановленого автомобіля, який знаходився на відстані приблизно 20 метрів від торгового павільйону «Нев`янськ-2», який знаходиться за адресою: буд.№15А по вул. Леніна в м. Нев`янську, Свердловської області, рф, став свідком того, як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 безпосередню вчинили тяжкий злочину, а саме: незаконно проникли всередину вищезазначеного торгового павільйону, де таємно викрали чуже майно, яке належить ТОВ «Євросєть-Рітейл».

При цьому, ОСОБА_3 став очевидцем як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з викраденим ними чужим майном залишають місце скоєння кримінального правопорушення, перемістивши його в багажник та салон невстановленого автомобіля.

Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також ОСОБА_3 на невстановленому автомобілі з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення зникли.

Таким чином ОСОБА_3 , який не є членом сім`ї чи близьким родичем ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та відносно якого з боку останніх заходи фізичного, психологічного впливу не застосовувались, маючи реальну можливість повідомити правоохоронні органи російської федерації про вчинений останніми тяжкий злочин та осіб злочинців, усвідомлюючи протиправний характер своєї бездіяльності, бажаючи цього та усвідомлюючи наслідки, з метою не притягнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до відповідальності, заздалегідь не обіцяно приховав вчинення тяжкого злочину, умисно не надав інформації правоохоронним органам щодо вчиненого кримінального правопорушення та осіб які його вчинили, чим створив перешкоду у своєчасному виявленні та розкритті тяжкого злочину, а також притягненні винних осіб до кримінальної відповідальності.

Умисні дії ОСОБА_3 , які виразилися у заздалегідь необіцяному приховуванні тяжкого злочину, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

3. Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечив.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого і дослідив документи, які характеризують його особу та документи, які підтверджують процесуальні витрати.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

4.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у заздалегідь необіцяному приховуванні тяжкого злочину, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, вірно.

5.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, оскільки він критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, що проявилось в осуді вчиненого.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначення покарання

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії нетяжкого злочину.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати до обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси, наявність пом`якшуючої покарання обставини і відсутність її обтяжуючої, позитивну характеристику з місця мешкання.

Санкція ч. 1 ст. 396 КК України передбачено покарання у вигляді арешту на строк до трьох місяців або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у вигляді арешту на мінімальний строк, встановленого санкцією інкримінованої статті.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування ст. 69 і ст. 75 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

6.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

7.Інші рішення, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987 року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015 року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968 року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку та запобіганню спробам засудженого ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, до набрання вироком законної сили ОСОБА_3 слід взяти під вартою в залі суду.

Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту на строк 1 (один) місяць.

До набрання вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_3 взяти під варту в залі суду негайно та з цього часу обчислювати початок строку відбуття покарання.

Витрати на проведення судової експертизи та речові докази відсутні.

Цивільний позов не заявлений.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1