ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2020/23 Справа № 203/4671/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2023 року стосовно ОСОБА_10 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2023 року ОСОБА_10 визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено їй покарання у виді у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо вона протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 , задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої здоров`ю, 17 304 (сімнадцять тисяч триста чотири) гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, 100 000 (сто тисяч) гривень.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 05 червня 2021 року близько 05 год. 42 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen СС», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить їй, рухалась по асфальтованій сухій проїзній частині вул. Набережна Заводська у Центральному районі м. Дніпра, з боку вул. Столярова в напрямку вул. Павлова, перевозячи, в якості пасажира, на задньому пасажирському сидінні ОСОБА_11 .

У подальшому, водій ОСОБА_7 , 05 червня 2021 року близько 05 год 42 хв в районі електроопори № 96, виїхавши на пл. Десантників, Центрального району, м. Дніпро, на заокруглення проїзної частини праворуч, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували її порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, не обрала безпечну швидкість руху та не врахувала дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впоралась з керуванням та допустила виїзд за межі проїзної частини, де допустила наїзд автомобілем «Volkswagen СС», реєстраційний номер НОМЕР_1 на нерухому перешкоду - електроопору № 96.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру ОСОБА_11 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушила вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3.б, 12.1 відповідно до яких:

п. 1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3б: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.1: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення п. 12.1 Правил Дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла: забію грудної клітини, синця та садна грудної клітини - слід від паска безпеки; закритої травми черева: забію передньої черевної стінки, численних синців та ділянки осаднення від правої до лівої клубових кісток з розтрощенням підшкірно-жирового шару передньої черевної стінки, відриву великого сальника від поперечно-ободової кишки, ушкодження брижі тонкої кишки по брижовому краю тонкої кишки, ушкодження серозної оболонки висхідного та низхідного відділу товстої кишки, з розвитком в посттравматичному періоді гангрени тонкої кишки та ділянки низхідного відділу товстої кишки і явищами внутрішньочеревної кровотечі. За своїм характером виявлені у нього тілесні ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керуваня транспортними засобами.

Просив на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання позбавлення волі, якщо вона протягом 1 (одного) року іспитового строку не скоїть нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

Просив відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 .

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що незважаючи на інші, більш м`які, основні види покарань, передбачені санкцією ч.2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції призначив обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік з іспитовим строком 3 (три) роки при тому, що прокурор просив призначити іспитовий строк на 1 (один) рік.

Захисник вказав, що суд першої інстанції позбавив обвинувачену права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік виключно на тій підставі, що під час судового розгляду не було встановлено даних на підтвердження того, що діяльність обвинуваченої, пов`язана з правом керування транспортним засобом, є основним джерелом її доходу чи остання потребує постійного користування транспортним засобом з певних медичних причин.

Захисник вказав, що автомобіль для обвинуваченої є засобом пересування, а вищезазначені підстави для позбавлення її права ним керувати не засновані на нормі закону, базуються виключно на внутрішньому переконанні суду.

Захисник вказав, що на підтвердження відшкодування шкоди іншою особою вимагається виключно згода обвинуваченого, яку ОСОБА_7 підтвердила на стадії досудового розслідування, та надала відповідну розписку, яку долучено до матеріалів справи, проте суд не встановив, що кошти в розмірі 2000 дол США були передані на лікування саме ОСОБА_7 .

Захисник вважає, що не засновано на вимогах закону і вирок суду першої інстанції в частині задоволення цивільного позову про стягнення з обвинуваченої моральної шкоди на користь потерпілого у розмірі 100000 (сто тисяч) гривень 00 коп.

Захисник вважає, що суд першої інстанції безпідставно зазначає, що саме сторона захисту має надати докази того, що потерпілий повинен був звернутися до страхової компанії для відшкодування завданої йому внаслідок ДТП шкоди.

Захисник вказав, що згідно з правової позиції суду вищої інстанції за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача.

Зазначив, що суд першої інстанції жодним чином не з`ясував питання належності ОСОБА_7 як відповідача за даним цивільним позовом, не запросивши при цьому у позивача підтвердження його звернення до страховика, що був зобов`язаний зробити саме позивач, а не обвинувачена.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 02 березня 2021 року у справі №721/115/19, для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та перевірено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального правопорушення та особу обвинуваченої.

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття.

Також судом першої інстанції не було встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 .

Крім того, судом першої інстанції було також враховано особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка раніше не судима, вину у скоєному визнала повністю, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, не працевлаштована.

Колегія суддів зазначає, що санкція ч. 1 ст. 286 КК надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 основне покарання і вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував характер допущених водієм ОСОБА_7 порушень Правил дорожнього руху України, ступінь тяжкості вчиненого нею злочину та дані про особу обвинуваченої.

Колегія суддів зазначає, що у суді апеляційної інстанції не було встановлено даних на підтвердження того, що діяльність обвинуваченої, пов`язана з правом керування транспортним засобом, є основним джерелом її доходу чи остання потребує постійного користування транспортним засобом з певних медичних причин, тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги захисника в цій частині.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , врахував також наслідки дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої потерпілому ОСОБА_11 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і зробив правильний висновок про необхідність призначення обвинуваченій, крім основного, ще й додаткового покарання, розмір якого визначив у межах санкції статті, за якою обвинувачено ОСОБА_7 .

Враховуючи обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, ризик небезпеки для суспільства, а також фактор ризику вчинення обвинуваченою аналогічного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження скоєння нею нових злочинів.

Що стосується доводів захисника про неправильне вирішення судом першої позовних вимог потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції зробив такий висновок.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції не дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, потерпілий ОСОБА_11 звернувся до ОСОБА_7 з цивільним позовом у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Відповідно до положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Усупереч викладеному, враховуючи, що на момент вчинення правопорушення цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про стягнення з ОСОБА_7 відшкодування заподіяної потерпілому матеріальної та моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково, а вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2023 року у частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2023 року стосовно ОСОБА_10 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2023 року стосовно ОСОБА_10 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову скасувати, та в цій частині призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3