Номер провадження:1-кп/521/437/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

секретар - ОСОБА_2

прокурор - ОСОБА_3

за участю обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

потерпілих - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

представників потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника власника майна - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси клопотання ОСОБА_12 про скасування арешту майна за кримінальним провадженням у відношенні ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_12 звернулася до суду з клопотанням про скасування арешту з автомобілю «Mercedes-Benz S-400» НОМЕР_1 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_11 просив суд задовольнити клопотання.

Обвинувачений та захисник у судовому засіданні не заперечували проти задоволення клопотання.

Потерпілі та представники потерпілих у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні клопотання.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково ухвалою суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2015 року було накладено арешт на автомобіль «Mercedes-Benz S-400» НОМЕР_1 з забороною відчудження, розпорядження та використання.

Як вбачається з вищезазначеної ухвали, арешт на автомобіль був накладений у зв`язку з тим, що автомобіль «Mercedes-Benz S-400» НОМЕР_1 несе на собі сліди скоєння кримінального правопорушення, що потребує проведення відповідних експертних досліджень.

З викладеного вбачається, що автомобіль є речовим доказом по кримінальному провадженню.

Відповідно до п.1 ч.6 ст. 100 КПК України повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню.

Таким чином вбачається, що повертаються власнику (законному володільцю) або передаються на відповідальне зберігання не всі речові докази, а ті, що не містять слідів кримінального правопорушення або продукція, що піддається швидкому псуванню.

Крім того, ОСОБА_12 у своєму клопотанні посилається на «Інструкцію про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду», затвердженої наказом від 27.08.2010 року.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вищезазначена Інструкція діяла на момент чинності КПК України (1960 року) та з моменту набрання чинності нового кримінального процесуального закону перестала діяти на правовідносини, які регулюються новим кримінальним процесуальним законом.

Так, відповідно до ч.2 ст. 100 КПК України зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок зберігання речових доказів передбачений Постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012 року, тому застосування «Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду», затвердженої наказом від 27.08.2010 року, в даному випадку не відповідатиме кримінальному процесуальному закону.

Крім того, у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно, яке є речовим доказом по кримінальному провадженню.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку втручання у мирне володіння майном державними органами було законним, так як органом досудового розслідування звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, яке в подальшому було задоволено.

Таким чином, дії органів державної влади відповідають положенням КПК України та принципу верховенства права, з чого вбачається, що втручання не було свавільним.

Щодо забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, то в даному випадку інтереси суспільства щодо здійснення кримінального провадження, щодо тяжкого злочину, де майно є речовим доказом, перевагає вимозі захисту основоположних прав конкретної особи в частині мирного володіння майном фізичної або юридичної особи.

З викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право не суперечить загальній нормі, зазначеній у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Посилання ОСОБА_12 на псування автомобілю, як на підставу для скасування арешту майна, не відповідає кримінальному процесуальному закону, так як така підставі для скасування арешту у ст. 174 КПК України відсутня.

Таким чином, суд вважає, що по вказаному кримінальному провадженню було обґрунтовано накладено арешт на автомобіль та, на даний час, в подальшому застосуванні цього заходу не відпала потреба.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 174 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання ОСОБА_12 про скасування арешту майна відмовити.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1