Провадження №11-кп/824/4003/2023 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Батумі, Грузія, громадянина Ізраїлю, з вищою освітою, розлученого, ФОП, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки та на підставі ст.76 КК України зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з вироком, ОСОБА_8 11.03.2020, приблизно о 14.20 годин, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Jaguar XJ8» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по крайній лівій смузі руху проїзної частини пр-ту Палладіна зі сторони пр-ту Перемоги в напрямку б-ру Вернадського в м. Києві, зі швидкістю приблизно 40-50 км/год.

В цей же час, в попутному напрямку, попереду, по крайній лівій смузі руху проїзної частини пр-ту Ак.Палладіна в м. Києві рухався автомобіль марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , в салоні якого на передньому пасажирському сидінні знаходився ОСОБА_11 .

При цьому водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Jaguar XJ8», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості та дистанції, проявив неуважність, відволікся та відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме не виконав вимоги Правил дорожнього руху України, які діють з 01.01.2002 року (зі змінами):

-п. 1.3 згідно якого учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

-п. 1.5 згідно якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян завдавати матеріальних збитків;

-п. 2.3 (б), який зобов`язує водія транспортного засобу, для забезпечення безпеки дорожнього руху бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розташування та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керуванням цим засобом у дорозі;

-п. 12.1 згідно якого, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

--п. 13.1 відповідно до якого, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу, внаслідок чого керованим ним автомобілем скоїв зіткнення з автомобілем «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався попереду, внаслідок чого відбулося травмування пасажира автомобіля «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_11 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження, а саме: закрита травма шиї: перелом тіла хребця 2 шийного хребця зліва (без зміщення уламків),що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі просить скасувати його та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 .

В обґрунтуванні вказує, що після завершення досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_8 було надано можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та виконати вимоги ст.290 КПК України. Захисником було виявлено відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови про призначення прокурора або групи прокурорів починаючи з 26.03.2020 року після початку досудового розслідування. Більш того, в цей же день після ознайомлення з матеріалами провадження підозрюваному ОСОБА_8 було вручено обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування, де також була відсутня постанова про призначення групи прокурорів.

Таким чином, захисник посилаючись на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, викладеного у постанові у справі № 754/7061/15, вважає, що відсутність такої постанови в матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Крім того, враховуючи відсутність повноважень прокурора апелянт вважає, що письмова підозра ОСОБА_8 складена не уповноваженою особою, як і висунуте йому обвинувачення.

Таким чином, оскільки на день виконання вимог ст. 290 КПК України не було призначено прокурорів у даному кримінальному провадженні, а доручення на відкриття матеріалів провадження, яке є у матеріалах кримінального провадження, не підписане прокурором то захист вважає, що відкриття матеріалів кримінального провадження здійснено не уповноваженою особою, що повинно прирівнюватись до не відкриття таких матеріалів, у зв`язку із чим відповідно до частини 12 цієї статті суд не мав права визнавати докази, які містились в цих матеріалах, як належні і допустимі.

Поряд з цим апелянт вказує на те, що наявний в матеріалах справи висновок судово-медичного експерта є недопустимим доказом.

Так, захисник зазначає, що для проведення судово-медичної експертизи слідчим було надано історію хвороби та КТ знімки, які отримані та зібрані слідчим в порушення порядку передбаченого Главою 15 КПК України, оскільки клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів не погоджено з прокурором, постанова про призначення якого відсутня в матеріалах провадження.

При цьому вилучення історії хвороби та КТ знімків проведено без фіксування процесуальної дії протоколом тимчасового доступу до речей і документів з описом вилучених документів та зазначенням особи, яка їх вилучала.

Також захисник зазначає про те, що в матеріалах відсутнє підтвердження про отримання КТ знімків, які були надані судово-медичному експерту.

Таким чином, апелянт вважає, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні проведено особами, які діяли поза межами своєї компетенції, а докази, які наявні в матеріалах кримінального провадження, зібрані з порушенням встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку та не уповноваженими на те особами.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином не мотивував прийнятого рішення та призначив обвинуваченому покарання, яке за своїм розміром є таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Прокурор вказує на те, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів.

Крім того апелянт звертає увагу на особу обвинуваченого, який на час вчинення кримінального правопорушення суспільно корисною працею не займався, вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, шкоду заподіяну потерпілому не відшкодував, що, як вважає прокурор, свідчить про відсутність пом`якшуючих обставини, підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_8 , його антисоціальну спрямованість та небажання стати на шлях виправлення.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги поданої стороною обвинувачення та щодо необґрунтованості апеляційних вимог захисника, позицію обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити подану ними апеляційну скаргу та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що 11.03.2020 приблизно о 14.30 годин він, керуючи автомобілем «Jaguar XJ8», рухався в крайній лівій смузі руху, та перед його автомобілем різко загальмував автомобіль «Renault Master» перед світлофором, після чого він здійснив невелике зіткнення з автомобілем. Дистанція між їх автомобіля була приблизно 3 метри та внаслідок дощу була слизька дорога. Після ДТП вийшов водій та пасажир автомобіля «Рено», перед якими він вибачився та сказав, що відремонтує їх автомобіль за власний рахунок, що він готовий дати 20000 гривень. Приблизно о 17.00-18.00 годин приїхала швидка допомога та забрала потерпілого. В цей час він перебував в автомобілі патрульної поліції. Приблизно о 21.00 годині його та водія автомобіля «Renault Master» забрали на освідування. Він не визнає свою вину, оскільки він був уважним та не відволікався, а водій автомобіля «Renault Master» дуже різко загальмував. Він не визнає, що внаслідок саме даної дорожньо-транспортної пригоду потерпілому були заподіяні вказані тілесні ушкодження, оскільки зіткнення було дуже легке. Йому стало відомо, що потерпілий перебуває на стаціонарному лікуванні, коли його викликав слідчий. Він не зв`язувався з потерпілим після дорожньо-транспортної пригоди, шкоду потерпілому не відшкодовував.

Однак, незважаючи на таку позицію обвинуваченого ОСОБА_8 його вина повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції, потерпілий ОСОБА_11 показав, що 11.03.2020, приблизно о 14.20 годин він був пасажиром в автомобілі «Renault Master», під керуванням ОСОБА_10 . Він знаходився на передньому пасажирському сидінні та не був пристебнутий паском безпеки. Автомобіль, в якому він перебував, буквально докочувався до світлофору, коли ззаду відбувся сильний удар. Після зіткнення, він вийшов з автомобіля та побачив, що зіткнення здійснив автомобіль «Jaguar XJ8», під керуванням обвинуваченого. Хвилин через 10, він відчув сильний біль ззаду шиї та йому стало погано. Після чого було викликано швидку допомогу, яка приїхала приблизно через 20-30 хвилин. В подальшому він перебував на стаціонарному лікуванні.

Свідок ОСОБА_10 , в суді першої інстанції показав, що з обвинуваченим він познайомився після ДТП. Потерпілий є його знайомим. 11.03.2020, приблизно о 14.00 годин, він керуючи автомобілем «Renault Master», рухався в крайній лівій смузі руху по пр-ту Палладіна в м. Києві в напрямку Пуща-Водиця. На передньому пасажирському сидінні знаходився потерпілий ОСОБА_11 . Перед світлофором автомобіль під його керуванням помалу «котився», та в цей час ззаду відбувся дуже сильний удар. Видимість була хороша, йшов невеликий дощ. Зіткнення з автомобілем під його керуванням здійснив автомобіль «Jaguar XJ8», під керуванням обвинуваченого, який рухався зі швидкістю приблизно 70 км/год. Удар прийшовся рівно в задню частину його автомобіля та приблизно 5-7 метрів обвинувачений своїм автомобілем протягнув його автомобіль. Після ДТП обвинувачений відразу вийшов з автомобіля та запропонував від`їхати, щоб вирішити питання щодо ДТП, але він сказав, що буде викликати поліцію.

Крім того, вина ОСОБА_8 у вчиненому підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження та належним чином дослідженими судом першої інстанції, а саме:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.03.2020, яка мала місце в м. Києві, по пр-ту. Палладіна, 22, за участю автомобілів «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 та «Jaguar XJ8», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , відповідно якого встановлено місце вчинення злочину ОСОБА_12 ;

- схемою дорожньо-транспортної пригоди від 11.03.2020, на якій зображено розташування транспортних засобів після пригоди;

- відеозаписом на DVD-R диску, на якому зафіксовано дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 11.03.2020 за адресою: м. Києві, пр-т. Палладіна, 22;

- протоколом огляду (перегляду відео) від 17.07.2020, відповідно до якого було оглянуто DVD-R диск, на якому міститься запис дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.03.2020 за адресою: м. Києві, пр-т. Палладіна, 22;

- висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 12-1/1524 від 30.06.2020, з ілюстративною таблицею до нього, відповідно до якого, на момент огляду автомобіля «Jaguar XJ8», д.н.з. НОМЕР_1 гальмівна система та система рульового керування знаходиться в працездатному стані.

- висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №042-812-2020 від 17.06.2020, відповідно до якого, під час первинно відомого звернення 11.03.2020 о 15:40 (час госпіталізації до стаціонару) по медичну допомогу у ОСОБА_11 (з урахуванням проведених у подальшому клініко-інструментальних досліджень/обстежень) клінічними лікарями було виявлено таке тілесне ушкодження: закрита травма шиї: перелом тіла хребця 2 шийного хребця зліва (без зміщення уламків). Характер та відома морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилося за рахунок ударної дії тупого/тупих предмету/предметів у строк, вказаний у описовій частині Постанови, тобто, 11.03.2020, внаслідок автомобільної травми - травма пасажира у салоні автомобіля (який рухався). Виявлене тілесне ушкодження, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, відповідно п.п. 1.5.2, 2.1.2. та 2.1.3/е «Правил».

Таким чином, суд першої інстанції встановивши фактичні дані, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у своїй сукупності, та з точки зору їх належності та допустимості, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо необхідності визнання ряду доказів у даному кримінальному провадженні недопустимими, через відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови про призначення прокурора або групи прокурорів починаючи з 26.03.2020 року після початку досудового розслідування, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Згідно позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963кмо20), постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів у учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

Суд апеляційної інстанції враховує, що в зазначеному рішенні об`єднаної палати мова йде про постанову керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, тоді як у справі, що розглядається - про постанову про визначення групи прокурорів, однак вважає, що з огляду на схожість нормативного регулювання порядку визначення прокурора і слідчого у кримінальному провадженні та враховуючи те, що як прокурор, так і слідчий відповідно до положень п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК відносяться до сторони обвинувачення, вказаний висновок об`єднаної палати з урахуванням зазначених відмінностей підлягає застосуванню і до порушеного питання у цій справі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції прокурором була надано копію постанови від 26 березня 2020 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0001669 від 26.03.2020, за підписом керівника Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_13 (а.с.96).

Для перевірки доводів сторони захисту прокурором до суду апеляційної інстанції для огляду надавався оригінал постанови про призначення групи прокурорів від 26 березня 2020 року (а.с.195). При цьому, слід звернути увагу, що вказані постанови містять відмінності у мотивувальній частині. Однак, на думку колегії суддів, сама по собі така відмінність не може свідчити про те, що група прокурорів у даному кримінальному провадженні визначена з порушенням порядку, передбаченого кримінальним процесуальним законом або свідчити про не чинність такої постанови. Крім того, стороною захисту не було доведено та не встановлено судом апеляційної інстанції, що наявність вищевказаних обставин будь-яким чином вплинула на належну реалізацію прав обвинуваченим.

Згідно з ч.2 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

За правилами ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та оскарженого судового рішення, постанова від 26 березня 2020 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0001669 від 26.03.2020, за підписом керівника Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_13 було відкрито стороні захисту та надано під час судового розгляду.

Під час відкриття стороною обвинувачення стороні захисту матеріалів досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, будь-яких зауважень щодо невідкриття вказано постанови сторона захисту не висловлювала та клопотань про ознайомлення з нею не заявляла.

При цьому в апеляційній скарзі захисник не зазначає, який вплив має невідкриття вищевказаної постанови у порядку ст. 290 КПК України на оскаржене судове рішення з огляду на те, що ці процесуальні документи були надані стороною обвинувачення на стадії судового розгляду та сторона захисту мала можливість реалізувати принцип змагальності та висловити свою позицію щодо доведеності порушень, якщо вони мали місце.

На думку колегії суддів, невідкриття цих постанов стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 цього Кодексу та автоматично не зумовлює визнання доказів недопустимими й скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо недопустимості в якості доказу висновку експерта №042-812-2020 від 17.06.2020, оскільки слідчим було порушено порядок отримання медичної документації потерпілого ОСОБА_11 , на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року було надано дозвіл слідчому СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_14 , на тимчасовий доступ до документів з можливістю їх вилучення, а саме: медичної карти стаціонарного хворого, МРТ, КТ рентген знімка на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться в Київській обласній клінічній лікарні №1, розташованій за адресою: м. Київ, вул. Баговутівська, 1.

Вказану ухвалу слідчого судді було направлено слідчим для виконання Головному лікарю Київської обласної клінічної лікарні №1 (т.1 а.п.70).

З висновку експерта №042-812-2020 від 17.06.2020, вбачається, що слідчим для проведення судово-медичної експертизи було надано медичну карту №97901/100832/454 стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_11 та дві комп`ютерні томограми.

Дійсно, в матеріалах кримінального провадження відсутній протокол тимчасового доступу до медичної документації потерпілого ОСОБА_11 , проте вказана обставина не спростовує добровільність надання медичною установою медичної документації на лист слідчого, а також не вказує жодним чином на ту обставину, що при отриманні вказаної медичної документації було допущено істотні порушення будь-якої особи, зокрема і обвинуваченого.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що підстави для визнання висновку експерта №042-812-2020 від 17.06.2020 недопустимим доказом відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням. Суд має належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши та оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що приписи ст.75 КК України застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря- психіатра не перебуває. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 буде призначення йому покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строк 2 роки, та застосуванням звільнення від призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_8 не займається суспільно корисною працею та має антисоціальну спрямованість є голослівними. Адже, як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений є фізичною-особою підприємцем, а будь-які докази які б вказували на його підвищену суспільну небезпеку, чи як вказує прокурор антисоціальну спрямованість, відсутні. При цьому слід зазначити, що сам по собі факт не визнання обвинуваченим своєї вини у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не може свідчити про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання не суперечить вимогам закону, воно відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про особу винного і є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів, а твердження прокурора про необґрунтоване звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання, на підставі ст.75 КК України, є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог апеляційних скарг, і не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 401, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді: