Номер провадження: 11-кп/813/1392/23
Справа № 473/2762/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

потерпілих: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001247 від 30.06.2017 року за апеляційними скаргами прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_11 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.03.2023 року, стосовно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, має повну вищу освіту, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

виправданий, оскільки не доведено, що ним вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.127, ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України,

встановив:

оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 виправданий, оскільки не доведено, що ним вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.127, ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 заподіяної матеріальної та моральної шкоди у сумі 50392 гр. 58 коп. залишено без розгляду.

Згідно з оскарженим виправдувальним вироком районного суду органами досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувалася у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України, за наступних обставин.

З 07 жовтня 1996 року обвинувачений ОСОБА_10 перебував на різних посадах в УМВС України в Миколаївській області.

15 березня 2017 року наказом начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області №56о/с обвинуваченого ОСОБА_10 призначено на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області, з присвоєнням спеціального звання «рядовий поліції» та закріпленням спеціального жетону поліцейського з індивідуальним номером 0076387.

Займаючи відповідну посаду, маючи спеціальне звання, будучи працівником правоохоронного органу, обвинувачений ОСОБА_10 обвинувачується у вимаганні чужого майна, незаконному позбавленні волі двох осіб, катуванні за наступних обставин.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дядько обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_13 , залишивши у спадок приватний будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємцями за законом другої черги за померлим ОСОБА_13 стали обвинувачений ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_11 .

До смерті ОСОБА_13 , обвинуваченому ОСОБА_10 було відомо, що потерпіла ОСОБА_11 та її син, потерпілий ОСОБА_12 , періодично відвідували ОСОБА_13 при житті в його домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , допомагаючи ОСОБА_13 по господарству та відразу після його смерті прибирали будинок померлого перед похороном.

Обвинувачений ОСОБА_10 вирішив використати ці обставини для незаконного збагачення шляхом вимагання та одержання в подальшому від потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 грошових коштів з погрозою насильства, обмеження їх прав та свобод та вбивства останніх, звинувативши потерпілу ОСОБА_11 у викраденні грошових коштів з домоволодіння дядька ОСОБА_13 після його смерті.

Реалізуючи виниклий злочинний умисел, спрямований на вимагання у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 грошових коштів, 11 червня 2017 року обвинувачений ОСОБА_10 прибув до домоволодіння потерпілої ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 .

В приміщенні зазначеного домоволодіння обвинувачений ОСОБА_10 висловив потерпілій ОСОБА_11 та її сину, потерпілому ОСОБА_12 , вимогу віддати йому грошові кошти, які нібито потерпіла ОСОБА_11 викрала у померлого дядька ОСОБА_13 з його житлового будинку. При цьому обвинувачений ОСОБА_10 пригрозив потерпілій ОСОБА_11 та її сину, потерпілому ОСОБА_12 , фізичною розправою у разі їх відмови виконати його вимогу, притягненням останніх до кримінальної відповідальності, при фальсифікації доказів для цього, зазначивши, що він /тобто обвинувачений ОСОБА_10 / є працівником поліції і в силу своїх повноважень зможе це зробити, та в подальшому - можливим вбивством.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , побоюючись того, що обвинувачений ОСОБА_10 є поліцейським, в силу займаного службового становища у правоохоронному органі здатен реалізувати свої погрози, сприйняли вимоги останнього як реальні.

В подальшому обвинувачений ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний намір, діючи з корисливою метою незаконного одержання від потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 коштів шляхом їх вимагання, неодноразово телефонував потерпілій ОСОБА_11 з 12 червня 2017 року по 16 червня 2017 року та вимагав передати йому грошові кошти, безпідставно звинувачуючи потерпілу ОСОБА_11 у крадіжці грошових коштів у померлого дядька ОСОБА_13 з його житлового будинку. При цьому обвинувачений ОСОБА_10 погрожував потерпілій ОСОБА_11 та її сину, потерпілому ОСОБА_12 , фізичною розправою, обмеженням їх конституційних прав і свобод та вбивством.

14 червня 2017 року за заявою обвинуваченого ОСОБА_10 про прийняття спадщини другої черги, приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_14 заведено спадкову справу №33/2017 стосовно спадкування майна померлого ОСОБА_13 .

Скориставшись обставинами здійснених погроз щодо потерпілої ОСОБА_11 , в своїй заяві обвинувачений ОСОБА_10 зазначив, що він є єдиним спадкоємцем другої черги за померлим ОСОБА_13

29 червня 2017 року близько 18:00 годин, обвинувачений ОСОБА_10 зустрів потерпілу ОСОБА_11 на порозі крамниці «Копілка», яка розташована за адресою: Миколаївська область, місто Вознесенськ, провулок Чубчика, 6/1 та вирішив, що для досягнення цілі вимагання грошових коштів у потерпілої ОСОБА_11 , необхідно позбавити останню волі. З цією метою, обвинувачений ОСОБА_10 , продовжуючи свою злочинну діяльність, ввів в оману потерпілу ОСОБА_11 повідомивши, що підвезе її додому та їм необхідно поговорити про гроші, заманивши потерпілу пройти до його автомобіля моделі «Део Ланос» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який був припаркований на вулиці Короленка в місті Вознесенську Миколаївської області, що потерпіла ОСОБА_11 і зробила.

Після цього, обвинувачений ОСОБА_10 розпочав рух на власному автомобілі моделі «Део Ланос» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та по ходу слідування на вулиці Пушкінській міста Вознесенська забрав свого знайомого ОСОБА_15 . Надалі обвинувачений ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вимагання грошових коштів у потерпілої ОСОБА_11 та позбавлення її волі, з корисливих мотивів прибув до будинку АДРЕСА_4 , в якому проживала матір обвинуваченого, де взяв кайданки та через декілька хвилин повернувся до автомобілю, в якому перебувала потерпіла ОСОБА_11 та наказав останній надати руки, після чого на них одягнув кайданки, тим самим позбавив волі потерпілу ОСОБА_11 . Зважаючи на такі дії обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпіла ОСОБА_11 почала чинити опір останньому, намагалась позбутись кайданок та вийти з автомобілю. У відповідь обвинувачений ОСОБА_10 завдав удар рукою в область лобу потерпілої ОСОБА_11 та подавив волю останньої до супротиву його протиправним діям. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_10 позбавив волі потерпілу ОСОБА_11 у автомобілі і потерпіла ОСОБА_11 не могла його вільно залишити.

В подальшому обвинувачений ОСОБА_10 за кермом автомобіля моделі «Део Ланос» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , сумісно з потерпілою ОСОБА_11 , яку було незаконно позбавлено волі, прибув до крамниці супермаркету «АТБ», розташованого за адресою: Миколаївська область, місто Вознесенськ, вулиця Будівельників, 7.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, з метою досягнення мети вимагання грошових коштів у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_10 вирішив позбавити волі потерпілого ОСОБА_12 , який є сином потерпілої ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний умисел обвинувачений ОСОБА_10 по телефону домовився про зустріч з потерпілим ОСОБА_12 біля крамниці «Ларець», яка розташована за адресою: Миколаївська область, місто Вознесенськ, вулиця Матросова, 182.

При цьому біля зазначеної крамниці супермаркету «АТБ» обвинувачений ОСОБА_10 зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_16 , який прибув на місце даної зустрічі на автомобілі моделі «ВАЗ - 2121 НИВА» та домовився з останнім, що вони разом поїдуть до села Таборівка Вознесенського району відпочивати.

Надалі обвинувачений ОСОБА_10 за кермом автомобіля моделі «Део Ланос» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , сумісно з потерпілою ОСОБА_11 , яку було незаконно позбавлено волі, прибув до крамниці «Ларець» в місті Вознесенську по вулиці Матросова, 182 та зустрівся з потерпілим ОСОБА_12 . Разом з ним до зазначеної крамниці «Ларець» прибув ОСОБА_16 за кермом свого автомобілю моделі «ВАЗ - 2121 НИВА».

Під час зустрічі обвинувачений ОСОБА_10 ввів в оману потерпілого ОСОБА_12 , повідомивши, що їм необхідно поговорити та запропонував проїхати з ним. Не будучи обізнаним про злочинні наміри обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_12 погодився на дану пропозицію.

Для запобігання супротиву потерпілого ОСОБА_12 , в разі якщо він побачить свою матір в кайданках в автомобілі обвинуваченого ОСОБА_10 , останній вирішив залучити до своєї протиправної діяльності ОСОБА_16 , якого попросив посадити потерпілого ОСОБА_12 в автомобіль моделі «ВАЗ - 2121 НИВА».

Обравши такий спосіб перешкодити потерпілому ОСОБА_12 свободі вибору місця перебування, з метою вимагання грошових коштів, обвинувачений ОСОБА_10 не повідомляв ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , який знаходився в його автомобілі, про наміри незаконно позбавити волі потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

Після цього, обвинувачений ОСОБА_10 за кермом автомобіля моделі «Део Ланос» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , сумісно з ОСОБА_15 та потерпілою ОСОБА_11 , яку було незаконно позбавлено волі, в супроводі ОСОБА_16 за кермом автомобілю моделі «ВАЗ - 2121 НИВА» та з пасажиром потерпілим ОСОБА_12 , 29 червня 2017 року близько 19 години прибули до лісосмуги, розташованої в одному кілометрі на південний - схід від села Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, поруч з автодорогою «Вознесенськ - Таборівка» від автодороги Т - 1511 «Братське - Вознесенськ».

Знаходячись в лісосмузі, обвинувачений ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, з метою вимагання грошових коштів підійшов до потерпілого ОСОБА_12 , який вийшов з автомобіля ОСОБА_16 , відвів останнього до свого автомобілю, в якому перебувала незаконно позбавлена волі потерпіла ОСОБА_11 та застосовуючи фізичний примус, одягнув потерпілому ОСОБА_12 на руки кайданки, чим протиправно перешкодив останньому вільно рухатись.

Надалі обвинувачений ОСОБА_10 залишив потерпілого ОСОБА_12 біля автомобілю моделі «Део Ланос» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , з якого також вивів вже незаконно позбавлену волі потерпілу ОСОБА_11 , і пішов вживати алкогольні напої сумісно з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , зважаючи на ту обставину, що потерпілий ОСОБА_12 не буде чинити супротив через незаконно позбавлену волі матір потерпілого ОСОБА_12 , потерпілу ОСОБА_11 .

Після цього, обвинувачений ОСОБА_10 упродовж певного часу вживав алкогольні напої сумісно з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . В процесі вживання алкогольних напоїв, обвинувачений ОСОБА_10 з метою отримання в процесі вимагання грошових коштів, неодноразово підходив до потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які були незаконно позбавлені волі та знаходились поруч з його автомобілем, вимагав, щоб останні віддали йому грошові кошти, заподіював численні тілесні ушкодження удари руками в область голови, тулуба, очей, погрожував фізичною розправою та вбивством останнім. В результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_10 потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 відчували сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання.

З метою досягнення своєї злочинної мети, отримання в процесі вимагання грошових коштів, обвинувачений ОСОБА_10 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, підійшов до потерпілого ОСОБА_12 , який перебував в кайданках та у зв`язку з чим був незаконно позбавлений волі, пальцями рук надавив на очі останньому, чим умисно заподіяв сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання потерпілому ОСОБА_12 та моральні страждання потерпілій ОСОБА_11 . Після цього, обвинувачений ОСОБА_10 умисно завдав удар рукою в тулуб потерпілому ОСОБА_12 . Надалі обвинувачений ОСОБА_10 , продовжуючи свою злочинну діяльність, з метою отримання в процесі вимагання грошових коштів, взяв в багажнику свого автомобіля плоскогубці та почав хватати ними за пальці потерпілу ОСОБА_11 , намагаючись вирвати їй нігті, чим умисно заподіяв сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання потерпілій ОСОБА_11 та моральні страждання потерпілому ОСОБА_12 . Крім цього обвинувачений ОСОБА_10 , з метою отримання в процесі вимагання грошових коштів, умисно наніс потерпілій ОСОБА_11 плоскогубцями численні удари в голову, чим також заподіяв сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання потерпілій ОСОБА_11 та моральні страждання потерпілому ОСОБА_12 .

Після цього, обвинувачений ОСОБА_10 продовжуючи свою злочинну діяльність, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою отримання в процесі вимагання грошових коштів у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та примушення їх до передачі грошей, всупереч їх волі, знаходячись у вищевказаній лісосмузі, подавивши волю потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 попередніми протиправними діями, примусив потерпілих підійти до дерева, стати на коліна, та розташувавши їх один напроти одного і примусивши обійняти руками дерево, прикував кайданками до дерева та протягом тривалого часу, а саме в період часу близько з 20:00 години по 23:00 годину 29 червня 2017 року тримав потерпілих в прикутому положенні, стоячи на колінах, чим умисно заподіював фізичні та моральні страждання потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

В період зазначеного часу обвинувачений ОСОБА_10 з метою отримання в процесі вимагання грошових коштів у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були позбавлені волі та знаходились на колінах прикованими кайданками до дерева, заподіюючи їм фізичні та моральні страждання, що мають характер мучення, повідомив, що він поїде за лопатою та, після повернення, позбавить життя потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , розпиляє їх тіла пилкою та закопає в полі. Надалі обвинувачений ОСОБА_10 для сприйняття реальними своїх погроз залишив потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , прикованими кайданками до дерева, наодинці в лісосмузі в нічний час, спричинивши потерпілим моральні страждання.

Після цього, повернувшись через незначний час в лісосмугу, обвинувачений ОСОБА_10 , відчепив потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від дерева, примусив їх випити горілки та відвіз на своєму автомобілі до міста Вознесенська. Під час руху та зупинки автомобіля, обвинувачений ОСОБА_10 продовжив вимагати грошові кошти у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , погрожуючи їм подальшою фізичною розправою у разі невиконання його вимоги щодо передачі грошових коштів, зауваживши при цьому, що події цього дня для них є лише уроком у разі подальшого невиконання його вимог щодо передачі грошей.

В результаті зазначених протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_11 спричинено сильний фізичний біль, фізичні і моральні страждання та заподіяно легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в ділянці лоба більше зліва, крововиливи на правому передпліччі в середній третині задньої поверхні, садна в ділянці правого променево - зап`ястного суглобу задньої поверхні, набряк м`яких тканин в ділянці лівого передпліччя в нижній третині задньої поверхні, на п`ятому пальці правої кисті в ділянці основної фаланги, в ділянці потилиці справа та зліва. Потерпілому ОСОБА_12 спричинено сильний фізичний біль, фізичні і моральні страждання та заподіяно легкі тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці правого променево - зап`ястного суглобу, садна в ділянці правового передпліччя, садно в ділянці правого наколінника.

Таким чином обвинувачений ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що з 11 червня 2017 року по 29 червня 2017 року вимагав грошові кошти у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , погрожуючи останнім застосуванням насильства, обмеження їх прав і свобод та вбивством.

Обвинувачений ОСОБА_10 протягом тривалого часу доби 29 червня 2017 року, діючи з корисливих мотивів, незаконно позбавив волі потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , при цьому заподіяв їм фізичних страждань.

Обвинувачений ОСОБА_10 29 червня 2017 року заподіяв сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілих вчинити дії, що суперечать їх волі, а саме передати грошові кошти, та залякати їх.

За обвинувальним актом після зміни прокурором обвинувачення в порядку статті 338 КПК України /том №2, а.к.п. 11 - 22/, дії обвинуваченого ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.189 КК України, як вимагання, тобто вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, обмеження їх прав і свобод та з погрозою вбивством, за ч.2 ст.146 КК України, як незаконне позбавлення волі людини, тобто незаконне позбавлення волі людини вчинене з корисливих мотивів, щодо двох осіб, що супроводжувалось заподіянням їм фізичних страждань, здійснюване протягом тривалого часу, за ч.1 ст.127 КК України, як катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілих вчинити дії, що суперечать їх волі, а саме передати грошові кошти та залякати їх.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Прокурор вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.2 ст. 146, ч. 2ст. 189 КК України та призначити йому покарання: за ч. 1 ст. 127 КК України - 4 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 146 КК України - 3 роки позбавлення волі; за ч.2 ст.189 КК України - 4 роки позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «майор поліції». На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарання визначити остаточне покарання обвинуваченому у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «майор поліції».

Прокурор посилається на те, що судом безпідставно постановлено рішення про виправдання обвинуваченого з огляду на порушення органом досудового розслідування права на захист під час вручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру, оскільки ст.52 КПК України визначає виключний перелік підстав для обов`язкового залучення захисника до участі у кримінальному провадженні, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 не містить таких підстав для обов`язкової участі захисника під час вручення повідомлення про підозру. Отже, на думку прокурора, суд, усупереч вимогам ст. 94 КПК України, не оцінив кожний доказ точки зору його належності і достовірності, а сукупність доказів з точки зору взаємозв`язку, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про не вчинення ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Потерпіла ОСОБА_11 в апеляційній скарзі посилається на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Потерпіла вказує на необґрунтованість вироку, оскільки діючий КПК України не вимагає обов`язкової участі захисника під час вручення повідомлення про підозру, тільки якщо відповідно до вимог ст.52 КПК України участь захисника є обов`язковою. Крім того, потерпіла вказує, що суд першої інстанції не мотивував, які саме конституційні права та свободи обвинуваченого було порушено та як такі порушення вплинули на справу.

Захисник ОСОБА_9 подала до апеляційного суду заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілої, просила визнати їх немотивованими, необґрунтованими та залишити вирок суду першої інстанції без змін. При цьому, сторона захисту зазначила, що місцевий суд, дослідивши докази по справі, на законних підстав визнав їх неналежними та недопустимими.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та частково підтримав апеляційну скаргу потерпілої; потерпілих, які підтримали подану апеляційну скаргу та частково підтримали апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого та його захисників, які просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілої; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вислів «встановлений законом» стосується не лише правових підстав самого існування суду, але й дотримання цим судом особливих правил, якими він має керуватися, а також складу суду в кожній справі (рішення ЄСПЛ у справах «Посохов проти Росії», «Бускаріні та інші проти Сан-Марино»).

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст.370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Виправдувальний вирок - основний акт правосуддя, що має властивості обов`язковості, винятковості, незмінності, істинності і завершує стадію судового розгляду.

Окрім того, вирок є один із засобів реакції держави в особі судової влади на діяльність посадових осіб, які здійснюють досудове розслідування, він спрямований на зведення до мінімуму помилок, допущених при досудовому розслідуванні.

Підстави виправдання є обставинами, що виключають провадження в кримінальній справі, вони перелічені у ст. 373 і п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Це «класична» тріада реабілітуючих особу підстав:

- відсутність події кримінального правопорушення;

- відсутність у діянні складу кримінального правопорушення;

- не встановлення винуватості особи.

Правова сутність підстав виправдання зумовлена існуванням та дією принципів кримінального права і процесу, серед яких презумпція невинуватості та принцип «non bis in idem».

Виправдувальний вирок ухвалюється лише по одній із наведених у законі підстав. Результатом виправдання обвинуваченого є, окрім підтвердження невинуватості, його «правова» реабілітація.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Як зазначено у ст. 94 КПК, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Виправдовуючи ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України, суд першої інстанції зазначив, що органом досудового розслідування не доведено належними та допустимими доказами, що діями обвинуваченого вчинені кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується.

Мотивуючий такий висновок, місцевий суд послався лише на одну обставину - при врученні ОСОБА_10 письмового повідомлення про підозру від 01 червня 2018 року, останньому не було забезпечено право на захист, чим порушено його конституційні права. Саме з таких підстав на думку суду першої інстанції, отримані на стадії досудового розслідування докази в кримінальному провадженні, що здійснювалось стосовно особи без належного повідомлення їй про підозру, є недопустимими.

Водночас в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції обмежився викладенням змісту наданих стороною обвинувачення та досліджених судом доказів без зазначення, які саме інкриміновані ОСОБА_10 обставини ці докази підтверджують або спростовують, що суперечить положенням ст.94 КПК.

Відповідно до ст. 91 КПК визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. При доказуванні насамперед повинні бути встановлені обставини, які відносяться до події злочину. Тобто, злочин повинен розглядатися як окреме явище, що відбулося та має передбачені кримінальним законом ознаки. При доказуванні обставин, які утворюють подію конкретного злочину, належить встановлювати передбачені нормою кримінального закону наслідки діяння для матеріальних складів та наявність між ними причинного зв`язку. Подія злочину розуміється як елемент об`єктивної сторони складу злочину, що відбувся у певному часі, місці та певним способом. При цьому передбачені зазначеною нормою процесуального закону обставини мають бути встановлені по кожному обвинуваченню, що пред`явлене особі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні трьох окремих кримінальних правопорушень, які передбачені різними статтями Кримінального кодексу України.

Виходячи з наведених положень процесуального закону, суд мав встановити фактичні обставини справи по кожному інкримінованому обвинуваченому діянню, дати відповідну оцінку доказам, які надав орган досудового розслідування, по кожному із цих злочинів окремо та відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК навести підстави для виправдання обвинуваченого по кожному епізоду злочинної діяльності із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Такий висновок колегії суддів узгоджується з правовою позицією Другої судової палати ККС у складі ВС, викладеної в постанові від 04.07.2019 року (справа № 128/1266/16-к; провадження № 51-8157 км 18).

Крім того, безпосередність дослідження доказів та їх оцінка означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч.1 ст.94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

У постанові Другої судової палати ККС у складі ВС від 15.03.2018 року (справа №725/1900/13-к) зазначено, що суд, у разі виправдання особи, обов`язково надає оцінку кожному доказу та мотивує своє рішення, у разі визнання доказів недопустимими.

Колегія суддів вважає, що посилання місцевого суду на порушення права на захист ОСОБА_10 при врученні повідомлення про підозру та як наслідок недопустимість всіх доказів у даному кримінальному провадженні - є декларативними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Глава 22 КПК не містить положень щодо обов`язку органу досудового розслідування або прокурора залучення захисника при здійсненні повідомлення особі про підозру.

Обов`язкова участь захисника регламентована положеннями ст.52 КПК.

Водночас обставини даного кримінального провадження не є такими, що відповідно до вимог ст. 52 КПК вказують на обов`язкову участь захисника, оскільки інкриміновані ОСОБА_10 злочини у відповідності до вимог Кримінального Кодексу України відносяться до категорії тяжких.

За наведених обставин, висновок суду щодо порушення права ОСОБА_10 на захист при повідомленні про підозру, що відповідно тягне за собою визнання всіх доказів в кримінальному провадженні недопустимими, колегія суддів визнає необґрунтованим, в тому числі і з огляду на те, що місцевий суд не сформулював у вироку свого висновку - в який спосіб таке порушення, якщо воно на думку місцевого суду існує, могло вплинути або вплинуло на достовірність, належність та допустимість всіх доказів наданих стороною обвинувачення.

Така правова позиція узгоджується з рішенням Третьої судової палати ККС у складі ВС від 01.08.2022 року (справа №161/7088/20, провадження №51-3815км20).

Таким чином, висновок суду про недопустимість всіх доказів наданих стороною обвинувачення в обгартування доведеності вини обвинуваченого, з посиланням лише на те, що при повідомлені про підозру порушено право на захист ОСОБА_10 , є необґрунтованим.

Також, колегія суддів визнає необґрунтованим висновок суду щодо відсутності доказів на підтвердження у потерпілої ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, з посиланням на недопустимість як доказу експертизи №350 від 30 червня 2017 року, з мотивів того, що вказана експертиза призначена слідчим та розпочата до внесення відомостей в ЄРДР, оскільки суд зобов`язаний був надати оцінку повторній експертизі тілесних ушкоджень у потерпілої від 07.05.2018 року (т.1, а.п. 229).

Оскільки, суд першої інстанції при постановленні вироку порушив вимоги ст.ст. 8, 9, 23, 370, 374 КПК, зокрема не надав будь-якої оцінки дослідженим доказам, необґрунтовано пославшись при цьому лише на недопустимість цих доказів з мотивів, які визнаються апеляційним судом необґрунтованими, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти своє рішення, в тому числі і надати іншу оцінку цим доказам, про що просить прокурор, з огляду на очевидну неможливість надання іншої оцінки доказам за відсутності первинної оцінки цим доказам місцевого суду.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення під час ухвалення вироку, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 8, 9, 23, 370, 374, 409, 412, 415 КПК, є істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч.1 ст.412 КПК, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас згідно положень п.1 ч.1 ст.415 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів також враховує положення ч.1 ст.9 КПК, відповідно до яких під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

В той же час, відповідно до положень ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в загальному порядку, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Частинами 2 та 3 ст. 415 КПК України передбачено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

У зв`язку із необхідністю скасування вироку із вказаних вище підстав та призначення нового розгляду кримінального провадження, апеляційний суд не вправі перевіряти та надавати оцінку іншим доводам апеляційної скарги сторони обвинувачення, перевірка яких відноситься до повноважень суду першої інстанції, якому під час нового судового розгляду необхідно усунути порушення вимог закону, а також постановити законне, обґрунтоване й вмотивоване судове рішення.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.12.2020 року в справі №444/2200/15-к (провадження №51-2322кмо18), від 14.09.2020 року в справі №740/3597/17 (провадження №51-6070кмо19) та від 23.09.2019 року в справі №728/2724/16-к (№51-7543кмо18), відповідно до якої, у разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК, він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на необґрунтованості висновку суду щодо порушення права на захист ОСОБА_10 під час повідомлення йому про підозру, що на думку суду першої інстанції є безумовною підставою для визнання всіх доказів недопустимими, та відповідно передчасності висновків суду щодо не доведеності вчинення останнім інкримінованих йому злочинів.

За наведених обставин, апеляційний суд звертає увагу місцевого суду, що під час нового судового розгляду даного кримінального провадження суду необхідно ретельно, повно та всебічно перевірити та надати належну правову оцінку доказам в даному провадженні, наданим стороною обвинувачення в підтвердження винуватості, на підставі чого, за результатами такого судового розгляду, керуючись вимогами ст.ст. 370, 374 КПК, постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки судом першої інстанції допущено істотні порушення норм кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, апеляційна скарга потерпілої підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, оскільки вона містить вимогу щодо скасування вироку, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 - задовольнити.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.03.2023 року, яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виправданий у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акта №0001247 від 30.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України,в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4