Справа № 939/226/23
УХВАЛА

19 липня 2023 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Бородянського районного суду в смт Бородянці Бучанського району Київської області по вул. Шевченка, 3 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0000009 від 03 січня 2023 року, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Грозний російської федерації, громадянина російської федерації, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , командира ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України,

встановив:

27 січня 2023 року з Київської обласної прокуратури до Бородянського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 30 січня 2023 року, головуючим у цьому кримінальному провадженні визначено суддю ОСОБА_1 ..

За ухвалою головуючого від 01 лютого 2023 року підготовче судове засідання було призначено на 01 березня 2023 року на 14 годину 00 хвилин. 01 березня 2023 року підготовче судове засідання у зв`язку з неявкою прокурора і обвинуваченого ОСОБА_4 було відкладено на 05 квітня 2023 року на 15 годину 30 хвилин. 05 квітня 2023 року підготовче судове засідання у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 було відкладено на 05 травня 2023 року на 12 годину. 05 травня 2023 року підготовче судове засідання у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_4 було відкладено на 05 червня 2023 року на 16 годину. 05 червня 2023 року підготовче судове засідання було відкладено на 19 липня 2023 року на 16 годину, у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_4 ..

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн - засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (ХХV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року рф. Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Свропі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано - Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома і більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Згідно ч. 1 ст. 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації під владою зі сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після припинення бойових дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 зазначеної Конвенції, поранені та хворі, а також інваліди та вагітні жінки перебувають перед особливим захистом і користуються особливим шануванням.

Відповідно до ст. ст. 31-34 вказаної Конвенції забороняється, зокрема: пограбування; захоплення заручників; жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а і на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Жодну особу, що перебуває під захистом, не може бути покарано за правопорушення, якого вона не вчинила особисто. Колективні покарання, так само як і будь-які залякування чи терор, забороняються.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво Україні» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади російської федерації та службових осіб з числа керівництва збройних сил російської федерації (далі ЗС рф), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами - членами, які були розцінені представниками влади і ЗС рф як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам рф, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту рф на території України - в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС рф вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та рф, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території рф службові особи Генерального штабу Збройних Сил російської федерації (далі - ЗС рф), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей рф, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно - східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно - східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС рф серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту російської федерації (далі - ЧФ рф), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ ЗС рф поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС рф, співробітників інших силових відомств рф, представників влади, інших громадян рф та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади рф створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС рф.

Так починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС рф.

У подальшому військовослужбовцями ЗС рф здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для рф рішень. Крім того, здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади рф і службовими особами ЗС рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС рф вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні - квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС рф вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС рф, 07 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади ЗС рф.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування рф та військовослужбовці ЗС рф чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади рф під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Оскільки окупація АР Крим і м. Севастополя, частини Донецької і Луганської областей України не принесла бажаних результатів у вигляді встановлення впливу над політичними та економічними процесами в Україні, відмови України від співпраці з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації, та відмови від євроінтеграційного курсу розвитку країни, вищим політичним і військовим керівництвом рф вирішено перейти до наступного етапу збройної агресії проти України, розв`язаної ще з лютого 2014 року, а саме до повномасштабного вторгнення на територію України із застосуванням ЗС та інших військових формувань рф.

З листопада 2021 року представники влади та ЗС рф, з метою підготовки до повномасштабного нападу на Україну, організували перекидання підрозділів ЗС рф та інших військових формувань рф до кордонів України, що пояснювалося запланованими спільними російсько-білоруськими навчаннями «Союзна рішучість-2022», які розпочалися 10 лютого 2022 року.

Станом на 8 лютого 2022 року вздовж усього кордону з Україною з боку рф, Республіки Білорусь та тимчасово окупованих територій України зосереджено 140 тис. військових рф, включаючи повітряний та морський компонент.

З метою створення приводів для ескалації воєнного конфлікту і здійснення спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, представниками влади та ЗС рф розроблено окремий план, який передбачав вчинення дій, спрямованих на введення в оману і залякування громадян рф та мешканців тимчасово окупованих територій України, а також вчинення провокацій, які полягали у імітації нападів і вогневих ударів, вчинених нібито підрозділами ЗС України по території рф та тимчасово окупованим територіям України.

Одночасно із зазначеним передбачалося визнання керівництвом рф «Донецької народної республіки» і «Луганської народної республіки» незалежними державами та отримання від них звернення із запитом про надання військової підтримки, яка викликана нібито агресією Збройних Сил України.

На виконання зазначених намірів, 15 лютого 2022 року Державна дума російської федерації звернулася до президента російської федерації з проханням визнати незалежність «самопроголошених Донецької та Луганської народних республік».

18 лютого 2022 року керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей повідомлено про проведення евакуації місцевого населення тимчасово окупованих територій України до Ростовської області, що пояснювалося вигаданими застереженнями про те, що Збройні Сили України мають намір атакувати тимчасово окуповані території та здійснити їх силове повернення під контроль України.

19 лютого 2022 року вказаними особами було оголошено так звану загальну мобілізацію жителів тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до президента російської федерації з проханням визнати незалежність так званих Донецької та Луганської народних республік.

В цей же день, президент російської федерації скликав позачергове засідання Ради безпеки російської федерації, де обговорено питання щодо доцільності визнання незалежності Донецької та Луганської народних республік.

Службові особи з числа вищого керівництва рф, які входять до складу Ради безпеки рф, публічно підтримали звернення Державної думи рф та заявили про необхідність визнання президентом рф незалежності «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

Цього ж дня президент російської федерації підписав указ про визнання незалежності Донецької народної республіки та Луганської народної республіки.

22 лютого 2022 року президент російської федерації підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та радою федерації рф.

В цей же день президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до ради федерації рф звернення про використання збройних сил рф за межами рф, яке було задоволено.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до президента російської федерації з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 року о 5 годині президент російської федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

У подальшому, цього ж дня, Збройними Силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і ЗС рф, віроломно здійснено пуски крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України та цивільним об`єктам, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань рф здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період із 5 години 24 лютого 2022 року та до цього часу підрозділи ЗС та інших військових формувань рф здійснили спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права, чим розпочали активну фазу ведення агресивної війни проти України.

Крім того співучасники з числа представників влади рф та ЗС рф розпочавши 24.02.2022 року вторгнення на територію України, прийняли рішення про вчинення дій спрямованих на окупацію території України.

У зв`язку з цим, 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан.

Для реалізації злочинного наміру щодо спроб окупації території України, серед інших був залучений військовий підрозділ ЗС рф, в якому проходить службу військовослужбовець рф ОСОБА_4 , а саме мобільний загін особливого призначення (ОМОН) Управління Федеральної служби військ національної гвардії рф по Чеченській Республіці «Ахмат», яка дислокована за адресою: м. Грозний, Чеченська Республіка, рф.

У свою чергу, громадянин російської федерації ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем ЗС рф, а саме командиром мобільного загону особливого призначення (ОМОН) Управління Федеральної служби військ національної гвардії рф по Чеченській Республіці «Ахмат», діючи умисно, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади та ЗС рф, які діють в порушення ст. ст. 1-3, 68 Конституції України, всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушив принципи Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Свропі від 1 серпня 1975 року та вимог частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX) з мотивів перешкоджання євроінтеграційному курсу розвитку України, встановлення контролю російської федерації над політичними, економічними та інформаційними процесами в Україні, виконуючи злочинні накази, у складі підрозділу, в якому він проходив військову службу, здійснив перетин державного кордону України в рамках широкомасштабного вторгнення підрозділів Збройних сил російської федерації, спільно з іншими військовими формуваннями рф, з метою окупації території України, із бойовим застосуванням їх штатної зброї, а також приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території селища міського типу Бабинці Бучанського району Київської області.

Зокрема, 07 березня 2022 року близько 12 год. 00 хв., перебуваючи на території Київської області у Бучанському районі, військовослужбовець російської федерації ОСОБА_4 , знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_3 , разом з іншими невстановленими досудовим розслідуванням військовослужбовцями ЗС рф, достовірно знаючи, що вказане домоволодіння належить старості смт. Бабинці ОСОБА_6 , з метою проведення обшуку, проник на його територію, де в цей час перебував неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та побачивши останнього, у ОСОБА_4 виник умисел на захоплення його в полон.

Перебуваючи у вказаному будинку, ОСОБА_4 для реалізації свого злочинного умислу, в порушення ст. 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03 липня 1954 року та ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 8 червня 1977 року, будучи озброєними автоматичною вогнепальною зброєю, з метою подавлення волі та спроможності ОСОБА_7 до опору, достовірно знаючи, що останній є неповнолітнім, умисно направив на нього автоматичну зброю та, погрожуючи вбивством, що було сприйнято потерпілим як реальне, проводив допит щодо наявності у ОСОБА_7 зброї, місць розташування ЗСУ та територіальної оборони України.

ОСОБА_4 продовжуючи погрожувати автоматичною зброєю та вбивством неповнолітньому ОСОБА_7 , яку останній сприйняв як таку, що може здійснитися, в порушення ст. ст. 31, 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, примусив останнього вийти до поля, що знаходиться біля вказаного домоволодіння, та змусив викрикувати: « ОСОБА_8 виходь! Не ховайся, а то мене вб`ють», оскільки ОСОБА_4 було відомо про те, що батько потерпілого є старостою селища.

Після цього, за вказівкою ОСОБА_4 , невстановлені досудовим розслідуванням військовослужбовці російської федерації проти волі неповнолітнього потерпілого протиправно відкрито захопили його, підвели до броньованого автомобіля, та, в порушення ст. 31, 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ОСОБА_4 приставив до горла ніж, погрожуючи вбивством останнього, яке потерпілий сприйняв реально, знову допитував неповнолітнього щодо розташування Збройних сил України, територіальної оборони та зброї.

У подальшому, ОСОБА_7 позбавили можливості вільно пересуватись, протиправно перешкоджаючи йому обирати за своєю волею місце знаходження, із погрозами вбивства, за вказівкою ОСОБА_4 посадили в броньований автомобіль, де він не мав бажання знаходитись та не мав можливості вільно залишити вказаний автомобіль, тобто взяли в полон.

Залишивши територію домоволодіння АДРЕСА_3 , на броньованому автомобілі ОСОБА_4 в порушення ст. 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, погрожуючи ОСОБА_7 зброєю та вбивством, взявши в полон, змусив останнього їздити з ним таіншими військовими рф у вказаному броньованому автомобілі з метою допиту потерпілого щодо місць розташування Збройних сил України.

Після цього, не отримавши від ОСОБА_7 запитувану інформацію військовослужбовці рф залишили остатнього біля селищної ради, що знаходиться за адресою: вул. Травнева, 64 в смт. Бабинці Бучанського району Київської області.

Своїми умисними діями, які виразились у безпідставному проведенні обшуку, в погрозі вбивством, незаконному позбавленні волі та незаконному допиті неповнолітнього, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 порушив вимоги ст. ст. 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, тобто діяв з прямим умислом.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 , посилаючись на те, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог КПК України, підстав для закриття провадження або внесення подання про визначення підсудності немає, просила призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 не заперечував проти призначення кримінального провадження до судового розгляду, також вважав, що оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванацяти років, то розгляд кримінального провадження необхідно здійснювати колегіально судом у складі трьох суддів.

Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце проведення підготовчого судового засідання був повідомлений належним чином шляхом публікації інформації про проведення підготовчого судового засідання на офіційному веб-сайті Бородянського районного суду Київської області, на сайті Офісу Генерального прокурора та шляхом опублікування повідомлення в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження "Урядовий кур`єр".

Вислухавши думки прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 , вивчивши обвинувальний акт, суд вважає, що кримінальне провадження підсудне Бородянському районному суду Київської області, підстав для закриття кримінального провадження не встановлено, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України, а тому кримінальне провадження необхідно призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Прокурор ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні заявила клопотання про здійснення спеціального судового провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 за викликами, розміщеними на сайті Офісу Генерального прокурора та шляхом опублікування повідомлення в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті "Урядовий кур`єр", не з`являється, безпідставно ухиляється від явки до суду та переховується від суду, перебуває на території держави-агресора РФ, оголошений у державний, міждержавний та міжнародний розшук і заходи щодо його розшуку наразі продовжуються, а тому з метою притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності необхідно провести спеціальне судове провадження.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 щодо здійснення спеціального судового провадження у даному кримінальному провадженні не заперечував.

Вислухавши думки учасників судового провадження, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КПК України, ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 318 КПК України, судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 2971 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 2971 КПК України, спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, зокрема, передбачених статтями 110 і 437 Кримінального кодексу України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук. Здійснення спеціального досудового розслідування щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли злочини вчинені особами, які переховуються від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошені у міжнародний розшук, та розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Отже, Кримінальним процесуальним кодексом України встановлено перелік правових підстав, за сукупності яких можливе проведення спеціального судового провадження, а саме: обвинувачення у вчиненні певних видів злочинів, оголошення у міждержавний та/або міжнародний розшук, підтвердження того, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, ухилення від явки на судовий виклик (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази), підтвердження того, що обвинувачений переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

У рішенні ЄСПЛ, яке є частиною національного законодавства України - "Меденіца проти Швейцарії" зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією. Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснене відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа "Сейдовіч проти Італії").

Судом встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року у справі №760/584/23 надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 ..

Згідно з ч. 2 ст. 314 КПК України, підготовче судове засідання відбувається за участю обвинуваченого (крім випадків, коли здійснювалося спеціальне досудове розслідування), прокурора, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, а тому відносно цього злочину відповідно до ч. 2 ст. 2971 КПК України допускається спеціальне провадження.

Оцінюючи викладене, суд вважає, що клопотання прокурора у даному випадку підлягає задоволенню і відповідно до положень КПК України розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, необхідно здійснювати за правилами спеціального судового провадження.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявила клопотання про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , який оголошений у міжнародний розшук, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Своє клопотання прокурор обгрунтовувала тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме, у захопленні полонених та застосуванні тортур (катуванні) цивільного населення, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, який є особливо тяжким злочином, а тому, розуміючи, що він вчинив тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до дванадцяти років, постійно перебуває на території держави, визнаної Верховною Радою України державою - агресором, може переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків, потерпілого у цьому кримінальному провадженні, продовжувати свою злочинну діяльність та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки є командиром мобільного загону особливого призначення (ОМОН) Управління Федеральної служби військ національної гвардії рф по Чеченській Республіці «Ахмат», а тому жоден інший більш м`який запобіжний захід, крім виключного - тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 щодо клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання його під вартою заперечував.

Вислухавши думки учасників судового провадження, оглянувши матеріали кримінального провадження, суд приходить до такого висновку.

За ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м Києва від 09 листопада 2022 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Згідно з ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися в судове засідання. Пунктом 4 цієї статті гарантовано право кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняття рішення про звільнення, якщо затримання є законним.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до копії постанови слідчого від 20 січня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина рф оголошено у міжнародний розшук.

Відповідно до ч. 4 ст. 197 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не визначається.

Згідно з абзацом 7 ч. 4 ст. 183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Оцінюючи викладене, суд вважає, що тяжкість і обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який не має постійного місця проживання на території України, постійно перебуває на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, щонайменше на момент вчинення злочину був діючою службовою особою - командиром мобільного загону особливого призначення (ОМОН) Управління Федеральної служби військ національної гвардії рф по Чеченській Республіці «Ахмат», місце реєстрації якого знаходиться у АДРЕСА_1 , Краснодарського краю російської федерації, яка продовжує вести повномасштабну війну проти України, свідчать про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, намагатися знищити, сховати або спотворити речі та документи, які мають істотне значення для кримінального провадження, незаконно впливати на свідків, потерпілого з метою уникнення кримінальної відповідальності, продовжувати свою кримінально-протиправну діяльність, вчинити інші кримінальні правопорушення, і застосування більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки це забезпечить запобігання цим ризикам, а тому суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора і обрати обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та строку дії ухвали.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 КПК України кримінальне провадження у суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого.

Керуючись ч. 2 ст. 2971, ст. 314, 315, 316, 323, КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Здійснити спеціальне судове провадження у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000009 від 03 січня 2023 року, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" без визначення розміру застави та строку дії ухвали.

Після затримання ОСОБА_4 не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки до місця кримінального провадження, забезпечити його доставку до Бородянського районного суду Київської області для вирішення питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Призначити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 438 КК України, до судового розгляду на підставі обвинувального акта у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Бородянського районного суду Київської області на 31 липня 2023 року на 15 годину 00 хвилин.

В судове засідання викликати прокурора, захисника, та у встановленому законом порядку обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого, його законного представника.

Кримінальне провадження розглянути судом колегіально.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення лише в частині обрання запобіжного заходу.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали суду.

Головуючий-суддяОСОБА_1