МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 945/279/23
Провадження № 1-кп/945/421/23
ВИРОК

Іменем України

21 червня 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області у м.Миколаєві кримінальне провадження №0000117, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.02.2023 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ленінабад, Таджикистан, громадянина України, українця, РНОКПП НОМЕР_1 , з середньою спеціальною освітою, неодруженого, раніше не судимого, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді майстра ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтного взводу забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «рядовий», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

Формулювання обвинувачення ОСОБА_4 визнаного судом доведеним.

У ході досудового розслідування встановлено, що рядовий ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 12.09.2022 року 15 годині 10 хвилин, діючи умисно, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді майстра ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтного взводу забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 , з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст.ст.9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.1, 3 ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно небезпечність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив місце несення служби - місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) та незаконно перебував поза межами місця несення служби, проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце несення служби 19 годині 00 хвилин 16.09.2022 року.

Крім того, він же, 26.09.2022 року о 22 годині 00 хвилин, діючи умисно, повторно протягом року, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді майстра ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтного взводу забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 , з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст.ст.9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.1, 3 ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», самовільно залишив місце несення служби - місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) та незаконно перебував поза межами місця несення служби, проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце несення служби до 17 години 50 хвилин 30.09.2022 року.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро каявся і дав показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує в межах пред`явленого йому обвинувачення за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю більше трьох діб, вчинене повторно протягом року.

У даному кримінальному провадженні 01.02.2023 року між прокурором ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , в присутності його захисника ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості згідно з вимогами ст.ст.468, 469, 472 КПК України.

Відповідно до змісту угоди про визнання винуватості прокурор ОСОБА_3 та підозрюваний ОСОБА_4 дійшли згоди щодо формулювання підозри і кваліфікації дій за ч.5 ст.407 КК України.

Згідно з угодою про визнання винуватості підозрюваний ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язується беззастережено визнати вину в обсязі підозри у судовому провадженні.

Сторони угоди про визнання винуватості також погодились на призначення покарання підозрюваному ОСОБА_4 за ч.5 ст.407 КК України на підставі ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі 1760 (однієї тисячі семисот шестидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 29920,00 грн (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять гривень).

Крім того, прокурор ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_4 визначили наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст.473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості і окремо умисного невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст.476 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні вважала, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України і КК України, просила угоду про визнання винуватості затвердити і призначити ОСОБА_4 узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні визнав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, в обсязі обвинувачення, дав згоду на призначення узгоджених виду та міри покарання у разі затвердження угоди про визнання винуватості та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди про визнання винуватості зобов`язання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Захисник ОСОБА_5 також просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Суд, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що будь-яких скарг обвинувачений ОСОБА_4 під час кримінального провадження не подавав.

Перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.5 ст.407 КК України є правильною. Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, однак, в силу вимог ч.4 ст.469 КПК України, вказане передбачає можливість укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.

Умови угоди про визнання винуватості відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін і інших осіб.

Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди про визнання винуватості є добровільним. Взяті обвинуваченим ОСОБА_4 на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує, що останній є осудним в розумінні ч.1 ст.19 КК України, однак відповідно до ст.12 КК України вчинив тяжкий злочин.

Суд також враховує умови життя обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, який неодружений, працевлаштований, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно; стан його здоров`я, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, відсутність тяжких наслідків, щире каяття ОСОБА_4 , його активне сприяння розкриттю злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного, який шкодує про те, що сталося.

У відповідності до положень ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, відсутність тяжких наслідків, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття ОСОБА_4 та його активне сприяння розкриттю злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд вбачає наявність фактичних підстав для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.5 ст.407 КК України, затвердження угоди про визнання винуватості та призначення ОСОБА_4 покарання на підставі ст.69 КК України. Так, суд вважає за можливе перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.5 ст.407 К К України, а саме покарання у виді штрафу у розмірі 1760 (однієї тисячі семисот шестидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 29920,00 грн (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять гривень).

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази та процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовувався.

Керуючись ст.ст.314, 369-371, 373, 374, 375, 468, 469, 472 КПК України, суд, -

ухвалив:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 01.02.2023 року, укладену у кримінальному провадженні № 0000117 від 01.02.2023 року між прокурором ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 .

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, у виді штрафу у розмірі 1760 (однієї тисячі семисот шестидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 29920 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять) грн 00 коп.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1

21.06.2023