ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.08.2023 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001061 від 28.11.2020, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки міста Києва, зареєстрованої та жительки цього АДРЕСА_1 , такої, що має вищу освіту, працюючої офіційно на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту розвитку торгових марок департаменту маркетингу ТОВ «ЕЛЬФА ЛАБОРАТОРІЯ», маючої на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , несудимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпіла ОСОБА_9 ,

обвинувачена ОСОБА_10 ,

захисник ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и в:

28.11.2020 приблизно о 17:07 водій ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом - «CHEVROLET AVEO» (д.н.з. НОМЕР_1 ) по проїзній частині вулиці Скляренка з боку вулиці Сирецької в напрямку вулиці Автозаводської у місті Києві, рухаючись у крайній лівій смузі для руху транспортних засобів з трьох наявних смуг у попутному напрямку руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за перехрестям з вулицею Петропавлівська площа та позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 та введених у дію 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху), які інформували її про наближення до пішохідного переходу, на якому діє перевага в русі пішоходів, всупереч вимогам пункту 1.5., підпункту «б» пункту 2.3. та пункту 18.1. Правил дорожнього руху не відреагувала належним чином на появу пішохода на пішохідному переході, не зменшила швидкість, щоб дати дорогу пішоходу та не зупинилася, створивши своїми діями небезпеку для руху та загрозу здоров`ю пішохода, внаслідок чого на пішохідному переході, розташованому на перехресті з вулицею Петропавлівська площа, скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Під час руху водій ОСОБА_10 грубо порушила вимоги пункту 1.5., підпункту «б» пункту 2.3. та пункту 18.1. Правил дорожнього руху:

- пункт 1.5.: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- підпункт «б» пункту 2.3.: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- пункт 18.1.: водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, в тому числі й таке, що за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Порушення водієм ОСОБА_10 пункту 1.5., підпункту «б» пункту 2.3. та пункту 18.1. Правил дорожнього руху знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до висунутого обвинувачення визнала повністю, щиро покаялася, беззаперечно підтвердила обставини кримінального провадження, не оспорювала такі обставини та дала суду наступні показання.

Так, обвинувачена ОСОБА_10 зазначила, що дуже жалкує, що так сталося, попросила вибачення в потерпілої сторони, водночас беззаперечно підтвердила обставини кримінального провадження, зокрема те, що 28.11.2020 близько 17-ої години вона керувала автомобілем марки «CHEVROLET AVEO» по проїзній частині вулиці Скляренка з боку вулиці Сирецької в напрямку вулиці Автозаводської у місті Києві, швидкість руху автомобіля була допустимою, при цьому на вулиці вже було темно, вуличне освітлення було повністю відсутнє. Під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, вона побачила пішоходів, які переходили дорогу, а тому вона пригальмувала й пропустила пішоходів, після чого плавно надавила на педаль газу, щоб рухатися далі і в якусь мить раптово з правого боку з`явилась потерпіла, вона (обвинувачена) відразу застосувала екстрене гальмування та вивернула руль максимально ліворуч, виїхавши на зустрічну смугу руху, але уникнути зіткнення з пішоходом не змогла. При цьому, на місці події світлофор не працював, розмітка на той час була відсутня, з того боку, звідки вийшла потерпіла, знаходиться бетонний паркан (напівпромислова зона міста), а тому для неї було неочікувано, що з того боку хтось може переходити дорогу, потерпіла була одягнена в темний одяг, на голові був капюшон, що злилося з сутінками. Вона (обвинувачена) вибігла з автомобіля і намагалася надати потерпілій першу допомогу, неподалік були патрульні поліцейські, які, не зволікаючи, під`їхали до місця події. Після події вона відразу передала 10 тисяч грн на лікування потерпілої, постійно цікавилася станом здоров`ям останньої, постійно тримала зв`язок із батьками потерпілої, згодом відшкодувала ще 10 тисяч грн, тобто надавала матеріальну допомогу на лікування, та пізніше за згодою потерпілої сторони в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди передала 150 тисяч грн. Зазначила, що вважає цю подію страшною, трагічною життєвою ситуацією, вона є активним волонтером, до народження сина й до сьогодні плете сітки на фронт, дотепер намагається не керувати транспортним засобом в темну пору доби. Зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, просила суд призначити покарання відповідно до санкції закону, що передбачає відповідальність за вчинене, при цьому за можливості просила не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки вона є матір`ю одиначкою, на утриманні має батька, який хворіє онкологічним захворюванням та потребує постійного догляду та належного лікування.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність, підтвердила, що 28.11.2020 близько 17-ої години вона переходила проїзну частину вулиці Скляренка в місті Києві й трапилося дорожньо-транспортна пригода, деталей вона повідомити не змогла, оскільки через отримані тілесні ушкодження прийшла до тями через деякий час у лікарні, тоді й познайомилася з обвинуваченою. Підтвердила, що остання постійно цікавилася її здоров`ям, підтримувала матеріально. Жодних претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої немає.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та потерпілої, дослідженням матеріалів, долучених прокурором відповідно до встановленого порядку, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченої ОСОБА_10 в межах пред`явленого обвинувачення, допитавши останню та потерпілу, дослідивши письмові матеріали, долучені стороною обвинувачення відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми КК України наділяють суд правом вибору певного виду і розміру у визначених законом межах заходу примусу. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При цьому, із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до пункту 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання ОСОБА_10 , суд враховує ступінь тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що відповідно до ст. 12 цього Кодексу відноситься до тяжких злочинів, характеризується необережною формою вини, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченої, зокрема те, що вона раніше несудима, до кримінальної відповідальності притягається вперше, неодружена, має вищу освіту, офіційно працевлаштована на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту розвитку торгових марок департаменту маркетингу ТОВ «ЕЛЬФА ЛАБОРАТОРІЯ», має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем фактичного проживання та місцем роботи характеризується виключно позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про її осудність, добровільно відшкодувала потерпілій шкоду, завдану злочином - як морального так і матеріального характеру. Зважує суд і на посткримінальну поведінку обвинуваченої, ставлення останньої до вчиненого, котра зі слів потерпілої сторони допомагала матеріально, тобто вбачається розуміння обвинуваченою суті скоєного та наслідків як для неї, так і для потерпілої особи.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_10 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до яких, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку таких обставин.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, згідно ст. 66 КК України суд визнає: - щире каяття; - добровільне відшкодування завданого збитку.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «щире каяття» обґрунтовується наступним.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_10 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки, попросивши вибачення у потерпілої, зазначив про готовність нести кримінальну відповідальність, винуватість у вчиненні злочину визнала повністю та під час допиту в суді зазначила, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «добровільне відшкодування завданого збитку» обґрунтовується наступним.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема, батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди.

Тобто, добровільним відшкодуванням шкоди є відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди потерпілому без примусу у спосіб, встановлений чинним законодавством. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Воно полягає в усуненні винною особою наслідків скоєного правопорушення шляхом компенсації шкоди в повному розмірі.

У своїй розписці від 03.07.2022, яку долучено до матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 зазначила про те, що їй відшкодовано моральну шкоду в повному обсязі в сумі 150 000 грн відповідно до договору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28.11.2020, а тому вона жодних претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої немає. Ці обставини потерпіла ОСОБА_9 підтвердила в судовому засіданні, що свідчить про те, що обвинувачена із власної ініціативи до прийняття рішення судом по суті обвинувачення добровільно відшкодувала завданий збиток, усунула заподіяну шкоду, що підтверджує наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «добровільне відшкодування завданого збитку».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 16.08.2022 справа №592/5779/20, від 15.02.2022 №283/460/2021 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченій ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, що сприятиме запобіганню вчиненню останньою нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та буде достатнім для її виправлення. При цьому, не вбачає підстав для призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченій ОСОБА_10 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Аналіз характеру та обсягу допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху, з огляду на обставини кримінального провадження, а також на той факт, що обвинувачена має на утриманні батька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який відповідно до долученої до матеріалів кримінального провадження тяжко хворіє та потребує постійного відповідного лікування та догляду, крім того, є матір`ю-одиначкою, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно працевлаштована на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту розвитку торгових марок департаменту маркетингу ТОВ «ЕЛЬФА ЛАБОРАТОРІЯ», до її посадових обов`язків входить регулярний моніторинг місць продажу продукції, відвідування яких здійснюється на власному автотранспорті, є активним волонтером, зважуючи на позицію сторони обвинувачення та потерпілої сторони, з яких, кожен окремо, просили не застосовувати до обвинуваченої додаткового покарання, суд приходить до висновку про можливість не застосування до обвинуваченої додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа№206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на викладене, враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання в сукупності, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами, водночас, зваживши на дані про особу обвинуваченої, наявність пом`якшуючих покарання обставин і відсутність таких, що його обтяжує, беручи до уваги посткримінальну поведінку обвинуваченої, що є виключно позитивною, те, що остання добровільно повністю відшкодувала потерпілій шкоду, завдану злочином, а також позиції у судових дебатах учасників кримінального провадження, з яких як прокурор і потерпіла, так і обвинувачена та її захисник, кожен окремо, просили призначити покарання у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами зі звільненням від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком, суд приходить до висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченої можливо без ізоляції від суспільства, та вважає за можливе застосувати положення ст. 75 КК України, оскільки виправлення та попередження вчинення обвинуваченою нових кримінальних правопорушень, на переконання суду, можливо без реального його відбування, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченої протягом іспитового строку з покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільний позов відсутній.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати - в порядку ст. 124 КПК України.

Водночас, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03.12.2020 накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки ««CHEVROLET AVEO» (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_13 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (справа № 761/3918/20, провадження 1-кс/761/23796/2020) (а.к.п. 116-118, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 02.06.2020 серії НОМЕР_2 , про що складено актовий запис № 35, ОСОБА_13 змінила ім`я на ОСОБА_10 (а.к.п. 125, т. 1)

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадках виправдування обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 03.12.2020 за №761/3918/20, на транспортний засіб - автомобіль марки ««CHEVROLET AVEO» (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_13 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підстав для обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченої ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_14 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_14 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 03.12.2020 за №761/3918/20, на транспортний засіб - автомобіль марки ««CHEVROLET AVEO» (д.н.з. НОМЕР_1 ).

Речовий доказ: - транспортний засіб - автомобіль марки ««CHEVROLET AVEO» (д.н.з. НОМЕР_1 ), який було передано на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_15 , - після набрання вироком законної сили залишити власнику (законному володільцю) за належністю.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): UA0026006; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження):

- висновок експерта від 19.10.2021 №СЕ-19/111-21/47672-ІТ: 2 574 (дві тисячі п`ятсот сімдесят чотири) грн 30 коп;

- висновок експерта від 08.12.2020 №СЕ-19/111-20/58512-ІТ: 1961 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят одна) грн 40 коп;

- висновок експерта №042-324-2021: 3 771 (три тисячі сімсот сімдесят одна) грн 60 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1