"08" вересня 2023 р. Справа № 363/4531/21
УХВАЛА

Іменем України

08 вересня 2023 року слідчий суддя Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0000606, внесеного до ЄРДР 16.06.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

встановив:

До слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області надійшло клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи подання, прокурор посилається на наступне.

Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000606 від 16.06.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 05.04.2017 року між ТОВ «Вишгородміськреконструкція-1» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 3.290-ЗРР-ИП, згідно п. 1.1 якого за цим договором та у відповідності до пункту 1 статті 6 та статті 656 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру, попередні технічні характеристики якої прописані в п. 2.1 цього договору, в складі проекту «Будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , 3 черга будівництва, код 1122.1» та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

04.02.2019 року між ТОВ «Вишгородміськреконструкція-1», ОСОБА_5 (попередній покупець) та ОСОБА_6 (новий покупець) укладено Договір № 1 про відступлення прав та переведення обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 3.290-ЗРР-ИП від 05.04.2017 року, згідно п. 1.1 якого відповідно до умов цього договору попередній покупець, за згодою продавця, передає, а новий покупець приймає на себе усі права та обов`язки, що належать попередньому покупцю за Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 3.290-ЗРР-ИП від 05.04.2017 року, що укладений між продавцем та попереднім покупцем.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 269623207 від 09.08.2021 - 26.04.2021 на підставі витягу з переліку покупців від 24.04.2021 № 24/04/2021-3 виданого ТОВ «Вишгородміськреконструкція-1», акту приймання-передачі, від 24.04.2021 № б/н, довідки про повну оплату від 24.04.2021 № 24/04/2021-4 виданої ТОВ «Вишгородміськреконструкція-1», договору купівлі продажу майнових прав від 05.04.2017 № 3.290-ЗРР-ИП зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

В подальшому 17.06.2021 року на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 17.06.2021 № 807, 808 посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ПП «Пролісок 2000».

Аналізуючи матеріалів кримінального провадження встановлено, починаючи з 04.02.2019 року ОСОБА_4 та керівництву ТОВ «ВИШГОРОДМІСЬКРЕКОНСТРУКЦІЯ-1» було достеменно відомо про те, що після закінчення будівництва та введення об`єкту будівництва в якому розташована квартира що є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, належить ОСОБА_6 і всі відповідні право установчі документи мають бути складені та видані на її ім`я.

Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 діючи умисно, у злочинній змові з невстановленими на даний час посадовими особами ТОВ «ВИШГОРОДМІСЬКРЕКОНСТРУКЦІЯ-1», яким було достовірно відомо про Договір № 1 від 04.02.2019 року, згідно якого майнові права на квартиру належали ОСОБА_6 , не ставлячи до відома ОСОБА_6 про дії ОСОБА_4 , використовуючи довірливі відносини з останньою, отримав від ТОВ «ВИШГОРОДМІСЬКРЕКОНСТРУКЦІЯ-1» довідку за вихідним номером № 24/05/2021-4 від 24.04.2021 року про повну оплату майнових прав на квартиру за Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 3-290-ЗРР-ИП від 05.04.2017 року та Акт приймання-передачі оплачених Покупцем майнових прав на квартиру від 24.04.2021 року.

Після цього, діючи умисно, ОСОБА_4 та згідно розробленого плану, у злочинній змові з директором ТОВ «ВИШГОРОДМІСЬКРЕКОНСТРУКЦІЯ-1» ОСОБА_8 та директором ПП «Пролісок 2000» ОСОБА_9 , використовуючи дублікати договорів про право власності майнових прав на квартиру, що належали ОСОБА_6 , скориставшись послугами приватного нотаріуса ОСОБА_10 , який діяв як реєстратор та зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 , відповідно до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.04.2021 за реєстраційним номером 45316525, яка була подана останнім. Після чого, відповідно до акту приймання-передачі майна до статутного капіталу ПП «Пролісок 2000» ОСОБА_4 було передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 до статутного капіталу ПП «Пролісок 2000» в особі директора ОСОБА_9 .

Надалі, директор ПП «Пролісок 2000» ОСОБА_9 скориставшись послугами приватного нотаріуса ОСОБА_11 , яка діяла як реєстратор та зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ПП «Пролісок 2000», відповідно до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.06.2021 року за реєстраційним номером 46290220, яка була подана останнім в такий спосіб фактично позбавив ОСОБА_6 права власності на вищевказану квартиру.

Вказаними злочинними діями ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_6 була завдана майнова в розмірі 615 684,07 грн.

Так, 05.09.2023 року слідчим винесено постанову про визнання речовим доказом квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває у власності ПП «ПРОЛІСОК 2000» (код СДРПОУ: 30400316).

За таких обставин, прокурор просить у клопотанні накласти арешт на приміщення квартири АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ПП «ПРОЛІСОК 2000», з забороною її відчуження.

Прокурор в судове засідання не з`явився, в просильній частині клопотання про арешт майна просить про здійснення розгляду клопотання без виклику слідчого та прокурора.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглядати клопотання у відсутність прокурора та слідчого.

Дослідивши матеріали справи за клопотанням про накладення арешту, слідчий суддя дійшов до наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи за клопотанням про арешт майна, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог статті 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень статті 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів.

Однак, суд вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Доводи прокурора про відповідність майна, а саме, квартира за адресою: АДРЕСА_5 , критеріям передбаченим статті 98 КПК України, - не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів. Слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям зазначеної статті, при цьому його висновки не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу).

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Дослідивши надані письмові матеріали клопотання про арешт майна, слідчий суддя прийшов до висновку, що прокурором не доведено про необхідність арешту майна на квартира за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки остання не відповідає критеріям зазначеним у статті 98 КПК України, в межах кримінального провадження № 0000606, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Враховуючи вищевикладене, клопотання прокурора про арешт майна подано в рамках кримінального провадження № 0000606 від 16.06.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 98, 170-173, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

У задоволенні клопотанні прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1