ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/181/23 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000120 від 09 липня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.2861 КК України

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого в АДРЕСА_2 , не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 2861 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк на 8 (вісім) років.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання цього вироку.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Як визнав суд, обвинувачений ОСОБА_7 , 08 липня 2022 року близько 20 год. 30 хв., усвідомлюючи, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем Mersedes Bens 108D, р.н. НОМЕР_1 , в порушення вимог п.2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 із змінами та доповненнями, рухався без вантажу автомобільною дорогою М19 «Доманове - Ковель - Чернівці - Тереблене» в межах населеного пункту смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області у напрямку від м. Тернопіль до м. Теребовля. Під час керування автомобілем водій ОСОБА_7 , не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб в разі її зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, завдавати шкоди життю та здоров`ю громадян, чим порушив вимоги п.2.3. (б, д) Правил дорожнього руху України.

Через проявлену під час керування автомобілем неуважність до дорожньої обстановки та її змін, в порушення вимог п. 12.3 цих же Правил дорожнього руху України при своєчасному виявленні небезпеки для руху, а саме автомобіля «Ford Sierra» р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_10 , який рухався попереду у попутному напрямку із двома пасажирами, без вантажу автодорогою М19 «Доманове - Ковель - Чернівці -Тереблене» а саме в межах населеного пункту смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області, водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України не дотримався безпечної дистанції, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення із автомобілем Ford Sierra р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_11 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля Ford Sierra р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у виді струсу головного мозку з дифузним аксональним ушкодженням (надривами або розривами аксонів, кровоносних судин або обох структур), забиття м`яких тканин шийно-потиличної ділянки, а також закритої травми органів заочеревного простору - вагітної матки з утворенням ретроплацентарної гематоми внаслідок передчасного відшарування нормально розміщеної плаценти на площі 32x43 мм і накопиченням між нею і стінкою матки крові об`ємом близько 75 мл, яка становила реальну загрозу життю вагітної, отже належить до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння (п. п. 2.1.1 а/, 2.1.2, 2.1.3 л/, о/ «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» - МОЗ України, Київ, 1995).

Таким чином, порушення водієм автомобіля «Mercedec Benz 108 D», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимог п. 2.3 «б», «д», п. 2.9 «а» та п. п. 12.3, 13.1 ГІДР України перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілій ОСОБА_12 тяжкого тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій та доведеність вини, вважає, що місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На переконання апелянта, судом першої інстанції, при призначенні покарання належним чином не враховано дані про особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків, котрим присвоєна група інвалідності; обставини, які пом`якшують покарання - добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілій, визнання вини; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Звертає увагу на положення стст.50, 65 КК України, які визначають мету і порядок призначення покарання, а також приписи ст.414 КПК України, якою визначено критерій невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що суд за наявності кількох пом`якшуючих обставин і за відсутності обтяжуючих обставин, безпідставно застосував до нього найтяжчий вид покарання у виді позбавлення волі, що, на думку апелянта, є явно несправедливим покаранням.

Стверджує, що вирок суду в частині призначеного покарання у виді позбавлення волі, без застосовування ст.69 КК України, є неналежно мотивованим, а призначене йому покарання надто суворим.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2023 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, та призначити йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді обмеження волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану ним апеляційну скаргу і просять оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок, яким пом`якшити обране обвинуваченому покарання, застосувавши статтю 69 КК України та призначивши покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; потерпілу ОСОБА_9 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і просить вирок суду першої інстанції залишити без зміни; прокурора, який вирок суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а обране судом покарання таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 2861 КК, апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині апелянт не оскаржує.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Цих вимог закону, суд першої інстанції, обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , дотримався.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.ст.50, 65 КК України, а також у приписах постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Як слідує із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 20232 р., обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, а також те, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння (стаття 130 КУпАП) і прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність обрання покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на тривалий термін.

Поряд з цим, судом першої інстанції враховано також наявні пом`якшуючі покарання обставини у виді визнання вини та часткового відшкодування шкоди потерпілій, відсутній обтяжуючих покарання обставин і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі і ті, про які останній вказує у своїй апеляційній скарзі, а саме те, що він раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків, котрим присвоєна група інвалідності, що давало підставу суду визначити основний вид покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті обвинувачення.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та надмірної суворості призначеного йому покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим

На переконання колегії суддів, зазначені обвинуваченим ОСОБА_7 обставини, які позитивно його характеризують, не дають підстав для пом`якшення обраного йому покарання та застосування статті 69 КК України, оскільки визначальними елементами для вирішення питання про вид та розмір покарання в даному випадку є:

- тяжкість вчиненого злочину;

- обставин справи та наслідки вчиненого, а саме те, що від його дій потерпіла особа отримала тяжкі тілесні ушкодження;

- дані про особу винного, який за короткий проміжок часу неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, після чого, не зробивши для себе відповідних висновків, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є не тільки кваліфікуючою обставиною вчиненого кримінального правопорушення, а й вказує на безвідповідальне ставлення обвинуваченого не тільки до власного здоров`я та життя, а й до здоров`я та життя сторонніх осіб, що істотно підвищує ступінь суспільної небезпеки злочину;

Тому, той факт, що обвинувачений раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків, котрим присвоєна група інвалідності, визнав свою вину і частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду не є достатніми мотивами для застосування до ОСОБА_13 положень ст. 69 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого покарання в його особистості відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії

В контексті наведених положень, колегія суддів приходить до переконання, що переконливого обґрунтування щодо можливості застосування норми ст. 69 КК, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не містить.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 8 (вісім) років повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі винного, узгоджується із санкцією статті обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Це рішення належним чином умотивоване, відповідає вимогам кримінального закону і підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і пом`якшення покарання шляхом застосування статті 69 УКК України, про що сторона обвинувачений ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2023 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді