Справа № 128/2541/21
Провадження №11-кп/801/882/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

та обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 21 липня 2023 року,

якою відмовлено в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, задоволено клопотання прокурора, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 2 місяців до 18 вересня 2023 року включно, без визначення застави щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання працюючого в ПП " Айснет" на посаді торгового представника, з його слів має неповнолітню дитину,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

У провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У судовому засіданні прокурор, клопотала про продовження строку запобіжного заходу у виді утримання під вартою ОСОБА_8 , враховуючи, що ризики, які стали підставою для встановлення міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зникли. Просила врахувати, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, що потягнув за собою смерть особи, намагався поза межами судового провадження спілкуватися зі свідками, тому може порушувати свої процесуальні обов`язки, зокрема уникати явки до суду та вчиняти тиск на недопитаних свідків. Щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченого на домашній арешт зазначила, що вважає більш м`який запобіжний захід таким, що не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Потерпіла та її адвокат ОСОБА_9 підтримали позицію прокурора, проти зустрічного клопотання сторони обвинуваченого, щодо зміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт заперечили.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 заперечили проти клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, просили змінити на цілодобовий домашній арешт. При цьому ОСОБА_8 , просив врахувати, що більше 2 років перебуває під вартою, хоча має стійкі соціальні зв`язки, батьків, неповнолітню дитину, був працевлаштований. Захисник ОСОБА_7 суду додала, що батьки обвинуваченого згодні надати йому для проживання власне житло, та забезпечити таким чином виконання ним своїх процесуальних обов`язків обвинуваченого.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21 липня 2023 року відмовлено в задоволені клопотання сторони обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт. Задоволено клопотання прокурора. Продовжено строк дії запобіжного заходу тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, строком до 2 місяців до 18 вересня 2023 року включно, без визначення застави.

Прийняте рішення мотивовано тим, що вирішуючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, суд враховує, що злочини, в якому обвинувачується ОСОБА_8 віднесений відповідно до ст.12 КК України до тяжкого злочину, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України строком покарання від 7 до 10 років позбавлення волі. Згідно обвинувального акту злочин був скоєний відносно особи, з якою обвинувачений перебував у близьких стосунках. Обвинувачений проживає в одній місцевості зі свідками. Таким чином, суд враховує, що окрім обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, що потягнув за собою смерть людини, обвинувачений не позбавлений можливості впливати на свідків та потерпілу сторону, не має постійного самостійного доходу, а отже є наявними ризики передбачені п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тому застосування іншого запобіжного заходу є недоцільним.

Відтак, для запобігання вказаним ризикам, та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст.2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинувачених, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п.79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, суд вважає виправданим тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та недостатнім застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Обставин, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України - не встановлено.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, який спричинив загибель людини.

У зв`язку із викладеним, на підставі ч.2 ст.315 та ч.3 ст.331 КПК України, суд вважає, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу - тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Виходячи з того, що на даний час кримінальне провадження лише призначено до судового розгляду, допит свідків не проведено, суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, вважає за необхідне продовжити термін тримання під вартою ОСОБА_8 строком до 2 місяців. Решту запобіжних заходів суд вважає такими, що не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. При цьому суд враховує, що речовий доказ у виді телефону потерпілої сторони був виданий родиною обвинуваченого лише через 5 місяців. На теперішній час допит обвинуваченого не проведено, частина свідків проживає по місцю проживання обвинуваченого в с. Цвіжин, що не виключає можливості вчинення на них психологічного тиску. Також суд враховує, що обвинувачений немає постійного самостійного доходу, та місця постійної реєстрації, тому враховуючи зазначене інші запобіжні заходи суд вважає такими, що не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 21.07.2023. Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 з покладенням на обвинуваченого додаткових обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що жоден ризик, із передбачених ч.1 ст.177 КПК України, у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою не доведений та не обґрунтований в оскаржуваній ухвалі суду. Судом безпідставно зазначено про те, що ОСОБА_8 проживає в одній місцевості зі свідками та не позбавлений можливості впливати на свідків, потерпілу сторону, не має постійного самостійного доходу.

Вказує, що допит свідків не проведено не з вини обвинуваченого ОСОБА_8 чи сторони захисту, а через затягування розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення та Вінницьким районним судом Вінницької області.

Обвинувачений ОСОБА_8 до затримання постійно офіційно працював, мав самостійний дохід, заощадження, що підтверджується копією його трудової книжки, наданої Вінницькому районному суду Вінницької області у попередніх засіданнях. Окрім того, надалі утримувати обвинуваченого згодні батьки, які мають постійні доходи та підтримують із ОСОБА_10 хороші стосунки (про що вони письмово повідомляли Вінницький районний суд).

Також обвинувачений ОСОБА_11 має постійне місце проживання, а саме будинок у с. Цвіжин, Вінницького району, Вінницької області, який придбаний його батьками для нього (що підтверджується письмовими поясненнями батьків, що перебувають в матеріалах справи), однак обвинувачений не встиг у ньому зареєструватися через військову агресію Російської Федерації проти України.

Звертає увагу суду на те, що суд в оскаржуваній ухвалі безпідставно зазначив, що решту запобіжних заходів (окрім тримання під вартою) вважає такими, що не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Окрім того, зазначає, що суд безпідставно врахував те, що речовий доказ у виді телефону потерпілої сторони був виданий родиною обвинуваченого, лише через 5 місяців. Однак, як стверджує батько обвинуваченого, телефон потерпілої сторони був знайдений ним за межами домоволодіння його дружини в с. Цвіжин саме через неналежний огляд працівниками поліції місця виявлення злочину. Більше того на його неодноразові телефонні дзвінки слідчим у кримінальному провадженні, одразу після знайдення телефону потерпілої з проханням забрати телефон, останні відповідали відмовою, аж поки він з адвокатом за власною ініціативою не привіз його до райвідділу поліції.

Також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_8 утримується під вартою більше 2-х (двох) років та 3-х (трьох) місяців незважаючи на те, що обвинувачення стосовно нього є необґрунтованим, його вину не доведено, докази його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, об?єктивно відсутні. Судовий розгляд затягується з вини Вінницького районного суду та прокуратури.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на обвинуваченого додаткових обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги захисника, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. Суду пояснила, що ризики, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати.

Мотиви і висновки суду

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого йому кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, можливість незаконно впливати на потерпілу та свідків, його репутацію та майновий стан, тому вважав, що застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання ризикам, передбаченими частиною 1 статті 177 КПК України, які продовжують існувати на час розгляду клопотання.

З огляду на те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 є тяжким та потягнуло за собою смерть особи, з якою обвинувачений перебував у близьких стосунках, суд не визначив обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді застави.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й суд апеляційної інстанції, оскільки вважає його законним, обґрунтованим і вмотивованим з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про відсутність продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду, або ж створять загрозу суспільству. При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду або незаконно впливати на свідків, суд бере до уваги те, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинене кримінальне правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів також не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо скасування обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід враховувати також і тяжкість звинувачення у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження.

Встановлено, що обвинувачений ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.121 КК України, який відноситься до тяжких. Тому з урахуванням фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та його наслідків, а саме вчинення кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, з якою обвинувачений перебував у близьких стосунках, що спричинило наслідок у вигляді смерті людини, невизнання обвинуваченим своєї вини, заперечення фактичних обставин кримінального правопорушення, а також тяжкості кримінального покарання, яке загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, рішення суду щодо продовження строку запобіжного заходу є законним та обґрунтованим, не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Окрім того, рішення суду про продовження строку тримання під вартою цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

На переконання колегії суддів, саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуваючи на волі може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також до неналежного дотримання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків.

Колегія суддів також бере до уваги, що відповідно до змісту оскаржуваної ухвали представник потерпілої та потерпіла підтримують клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу та просили його задовольнити.

Тому, на переконання апеляційного суду, подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України. Вказаний запобіжний захід є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має досягти суд. Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Окрім того, такі дані в судове засідання апеляційного суду надані не були.

Доводи апеляційної скарги про те, що ризики, наведені прокурором, формальні, апеляційний суд не бере до уваги, тому, що обвинувачений саме тому і не переховувався, оскільки перебував під вартою, а при зміні запобіжного заходу обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання судом винним у вчиненні інкримінованого злочину, зможе переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Що стосується ризику незаконно впливати на свідків, то апеляційний суд враховує, що всі свідки на даний час судом не допитані, тому вважає, що ризик такого впливу зберігається до дослідження їх показань безпосередньо судом під час судового розгляду. Окрім того, встановлено, що обвинувачений намагався поза межами судового провадження спілкуватися зі свідками. Вказане дає підстави обґрунтовано припускати про наявність можливості незаконного впливу на свідків зі сторони зацікавленої особи, яким є обвинувачений, з метою формування певної позиції шляхом викривлення їх показань чи надання останніми неправдивих показань.

Водночас доводи захисника, що обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання та неповнолітню дитину, батьків, які в змозі його утримувати колегія суддів приймає до уваги та вважає обґрунтованими, однак зазначені обставини не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки не спростовують існуючих ризиків. При цьому, вказані обставини існували і на час вчинення протиправних дій, проте у матеріалах судового провадження відсутні відомості, що вказані обставини утворюють моральні запобіжники при обранні ОСОБА_8 моделі поведінки, тому вони, на переконання колегії суддів, не здатні перешкодити вчинити обвинуваченому дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, не зможе забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Зрештою доводи захисника про недоведеність прокурором ризиків, які виправдовують необхідність продовження строку тримання під вартою та можливість застосування домашнього арешту суперечливі, оскільки, застосування будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. До того ж, як убачається з правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції. Відповідно згода обвинуваченого та його захисника на залишення йому певної форми арешту, на переконання колегії суддів, усе ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у кримінальному провадженні.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність доказів вини ОСОБА_8 в інкримінованому злочині, то вони передчасні, оскільки на даній стадії кримінального провадження апеляційний суд не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа повинна притягуватися до кримінальної відповідальності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування або продовження щодо неї обмежувального заходу. Разом з тим, обвинувальний акт скеровано до суду першої інстанції, ОСОБА_8 набув процесуального статусу обвинуваченого, тому, на переконання апеляційного суду, лише можна стверджувати про наявність існування обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Разом з цим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про тривалий розгляд кримінального провадження, тому звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду кримінального провадження, за яким обвинувачений тривалий час перебуває під вартою.

Керуючись ст.ст.404, 405, 422, 422-1 КПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 21 липня 2023 року - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4