ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/650/23 (1-кс/953/4356/23) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/913/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6

свідка - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000349 від 27.03.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою накладено арешт на речі та документи, що належать громадянину КНР ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1) стільниковий телефон «Xiaomi, imei: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 », із сім-картками НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ;

2) стільниковий телефон «Iphone 12 Pro» imei:, із сім-карткою НОМЕР_5 ;

3) предмети схожі на грошові кошти - долари США, купюрами номіналом:

- 100 доларів США у кількості 747 купюр;

- 50 доларів США у кількості 33 купюра;

- 20 доларів США у кількості 1 купюра;

- 5 доларів США у кількості 2 купюри;

- 1 долар США у кількості 1 купюра, загальною сумою 76381 долар США.

Місце зберігання арештованого майна визначено камеру схову УСБУ.

На зазначену ухвалу слідчого судді, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати в частині накладення арешту на грошові кошти, посилаючись на те, щоухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, яка постановлена з порушенням чинного законодавства. Вказує, що вилучені під час обшуку грошові кошти належать саме йому та не мають відношення до будь-якого кримінального правопорушення. Вважає, що в матеріалах провадження відсутні доказі про те, що вилучені грошові кошти є знаряддям злочину.

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав її законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000349 від 27.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

12.06.2023 прокурор звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна по вказаному кримінальному провадженню, а саме, просив накласти арешт на майно, яке належить громадянину КНР ОСОБА_7 , що які були виявлені та вилучені під час обшуку у домоволодіння 08-09.06.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 . Місце зберігання цього майна просив визначити згідно з Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 14 червня 2023 рокунакладено арешт на майно, яке було зазначено у клопотанні прокурора.

Постановляючи таке рішення, суд першої інстанції мотивував це тим, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки сприятимуть досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування та забезпечення збереження речових доказів, таке втручання у право на власність є пропорційним, оскільки завдяки цьому заходу забезпечення кримінального провадження може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки вилучене під час обшуку майно, враховуючи кваліфікацію злочину за ч. 2 ст. 111 КПК України, може бути предметом доказування.

Зокрема, відповідно до відомостей ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2023 року (арк. 8-9), надано дозвіл на проведення обшуку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , в якому фактично проживає громадянин КНДР ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить громадянці ОСОБА_10 , з метою відшукання та вилучення предметів, що мають значення для розслідування у даному провадженні, в тому числі комп`ютерної техніки, носіїв інформації, документів, засобів зв`язку, чорнових записів, грошових коштів, що використовуються з метою здійснення останнім або іншими особами вищезазначеної злочинної діяльності.

Відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 09 червня 2023 року (арк. 20-21), визнано речовими доказами у цьому кримінальному провадженні 1) стільниковий телефон «Xiaomi, imei: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 », із сім-картками НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; 2) стільниковий телефон «Iphone 12 Pro» imei:, із сім-карткою НОМЕР_5 ; 3) предмети схожі на грошові кошти - долари США, купюрами номіналом: - 100 доларів США у кількості 747 купюр; - 50 доларів США у кількості 33 купюра; - 20 доларів США у кількості 1 купюра; - 5 доларів США у кількості 2 купюри; - 1 долар США у кількості 1 купюра, загальною сумою 76381 долар США.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, вказане майно відповідає критеріям, зазначеним в ч. 3 ст. 170 КПК України та підлягає арешту для запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором доведено існування обставин, які передбачені п.1 ст. 170 КПК України, а тому, клопотання прокурора відповідає вищезазначеним нормам закону і підлягає задоволенню. Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Існують ризики того, що у разі не накладення арешту можливо відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Майно підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 , а також ОСОБА_7 повідомили, що грошові кошти належать саме ОСОБА_7 на праві власності та не мають будь-якого відношення до злочинних дій, а тому підлягають поверненню власнику, а саме ОСОБА_7 .

Поряд з цим, захисник зазначав, що грошові кошти ОСОБА_7 отримав від позикодавця та законних підставах.

Проте, з відомостей документів, які апелянт надав до апеляційної скарги (арк. 61-62) дійсно вбачається, що ОСОБА_7 отримав 207 000 доларів США.

Отже поза розумним сумнівом вбачається, що кількість грошових коштів, яку виявили та вилучили під час обшуку значно відрізняється від тієї, яка зазначена у долучених до апеляційної скарги документах, а тому встановлення походження грошових коштів є предметом з`ясування органу досудового розслідування, на що слушно посилався прокурор у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів також встановила, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження є необхідним на цьому етапі кримінального провадження і є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту згідно положень ст. 174 КПК України, за наявністю правових підстав.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Колегія суддів, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, учасниками судового провадження не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання ОСОБА_7 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк для апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харова від 14 червня 2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2023 рокузалишити без змін.

Роз`яснити третім особам, які вважають, що їх права порушені внаслідок накладення арешту на майно про можливість звертатися до слідчого судді з відповідними клопотаннями про скасування арешту майна в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді