Справа № 947/7354/23
Провадження № 1-кп/947/806/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року

Київський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

провівши в місті Одесі у відкритому судовому засіданні судовий розгляд у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000001 від 03.01.2023 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Довжанка Красноокнянського району Одеської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, військовослужбовця, який на момент інкримінованого йому кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді номера обслуги зенітного кулеметного відділення зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

22.06.2018 року Приморським районним судом міста Одеси за ч.1 ст.14, ч.2 ст.68, ч.4 ст.187 КК України до 4 років 4 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/22 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Режим воєнного стану неодноразово продовжувався у встановленому порядку.

В останній раз, відповідно до Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 року №2738-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 р. строком на 90 діб.

Відтак, з 24.02.2022 року по теперішній час діє воєнний стан.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.04.2022 № 119 молодшого сержанта ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду командира 2 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_2 , згідно із зазначеним наказом вважати таким, що з 08.04.2022 року справи та посаду командира 2 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_2 , прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою.

В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 05.09.2022 №108-РС молодшого сержанта ОСОБА_3 було увільнено з попередньої посади та призначено на посаду номера обслуги зенітного кулеметного відділення зенітно ракетного-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 .

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2022 № 305 вважати таким, що ОСОБА_3 з 30.09.2022 справи та посаду номера обслуги зенітного кулеметного відділення зенітно ракетного-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою.

Відтак, з 08.04.2022, тобто з моменту зарахування ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_2 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Однак, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та перебуваючи на посаді номера обслуги зенітного кулеметного відділення зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 58, 59, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, 01.10.2022 року о 08.00 годині не з`явився вчасно без поважних причин на службу до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 , у АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану та ухилявся від проходження військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, до 03 год. 40 хв.01.02.2023 року та в цей час був затриманий за адресою: АДРЕСА_3 , співробітниками правоохоронного органу порядку ст.208 КПК України, в іншому кримінальному провадженні, чим припинено злочинні дії останнього.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України.

В ході судового засідання обвинувачуваний ОСОБА_3 свою вину у скоєнні вказаного кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що дійсно, з 08.04.2022 року по 30.09.2022 року він проходив службу в АДРЕСА_4 . Наказом командира його було переведено до військової частини в Кіровоградську область. Йому видали наказ та номер телефону начальника особового складу частини. Він зв`язався з останнім, той дав йому номер телефону старшого офіцера, який повідомив, що підрозділ вже вирушив на бойову позицію. Після чого він зв`язався з командиром підрозділу, який повідомив йому, що потрібно прибути у відповідне місце, де розташовувався підрозділ. Коли він прибув у зазначене місце, то не зміг зв`язатись з командиром, його ніхто не зустрів. Він почекав деякий час, а потім повернувся, таким чином він не з`явився на бойову позицію.

Крім того, обвинувачений в судовому засіданні зазначив, що вважає за непотрібним досліджувати всі докази, він розуміє протиправність свого поступку, розкаюється у вчиненому та повністю відшкодував завдану потерпілій шкоду.

Крім пояснень обвинуваченого, судом було досліджено характеризуючий матеріал щодо ОСОБА_3 , яким підтверджено, що обвинувачений раніше судимий та відбув призначене судом покарання, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, за місцем служби характеризується негативно, за місцем проживання характеризується позитивно.

Даючи юридичну оцінку дослідженим в судовому провадженні доказам, суд вважає їх допустимими, належними та достовірними.

Інші докази відповідно до ч.3 ст.349 КПК України при судовому розгляді не досліджувались, так як за згодою учасників судового провадження визнано недоцільним дослідження інших доказів, так як фактичні обставини ніким не оскаржуються та відсутні сумніви відносно позиції обвинуваченого та інших учасників судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Оцінивши всебічно, повно та неупереджено дослідженні докази, які визнані судом належними, допустимими та достовірними, суд приходить до висновку, про доведеність в судовому засіданні, що в діях ОСОБА_3 дійсно є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (в редакції станом на 01.10.2022) за ознаками нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби) та обвинувачений дійсно винний в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При призначенні покарання, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, і вважає, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, покарання йому слід призначити у виді позбавлення волі.

Разом з тим, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття у скоєному, повне визнання своєї вини.

Суд також враховує, характер і обставин вчинення кримінального правопорушення, відсутність тяжких наслідків, бажання ОСОБА_3 боронити територіальну цілісність України, а тому суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_3 можливе в рамках звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч.2, ч.3 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

При цьому суд зазначає, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення було вчинене до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IХ, яким були внесені відповідні зміни до КК України, в тому числі й до ч.1 ст.75 КК України та визначені обмеження щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці. Так, положення ч.2 ст.5 КК України визначають, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Тобто, оскільки зміни до ч.1 ст.5 КК України були внесенні з 27 січня 2023 року, які погіршують становище особи,тому не можуть бути застосовані та не мають зворотної дії в часі.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд доходить висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

На думку суду, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.

Натомість судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Заходи забезпечення у кримінальному провадженні не застосовувались.

В кримінальному провадженні цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст.337, 370, 371, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним за ч.5 ст.407 КК України і на підставі цього закону призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Застосувати ст.75 КК України та звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) рокв іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.1, п.2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,в даному кримінальному провадженні не застосовувався.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд міста Одеси протягом 30 днів з моменту проголошення.

Суддя ОСОБА_1