КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0003164 стосовно, -

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білогородка Бучанського (Києво-Києво-Святошинського) району Київської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, офіційно непрацюючого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК Україниза апеляційною скаргою прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури - прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що 13.10.2022 року близько 08 год. 00 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , який належить потерпілій ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, зайшов до веранди та взяв ключі, які знаходились у нагрудному кармані куртки, після чого, маючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, відчинив двері, зайшов до вказаного будинку, з якого викрав належні потерпілій ОСОБА_8 золоті сережки вартістю 6439,64 гривень та у подальшому з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_8 матеріальний збиток на вищевказану суму.

Вказаним діями, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану.

На вказаний вирок прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.2023 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ч.4 ст. 70, ст. 72 КК України, шляхом складання покарань, призначених за даним вироком та за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.01.2023 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, апелянт вважає оскаржуваний вирок незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

При цьому зазначає, що згідно вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.2023 року ОСОБА_6 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення 13.10.2022 року, тобто до ухвалення вироку Києво- Святошинського районного суду Київської області від 05.01.2023 року, а тому при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, в порушення вимог ч.4 ст. 70 КК України, не врахував зазначений вирок, тобто не застосував закон, який підлягає застосуванню, а отже неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Крім того вказує, що при ухваленні оскаржуваного вироку суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин в умовах воєнного стану, який відноситься до категорії тяжких та за який передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, а також не врахував особу ОСОБА_6 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та має посередню соціально-моральну оцінку, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, а тому апелянт вважає, що призначене судом покарання у виді 5 років позбавлення волі, від відбування якого ОСОБА_6 звільнений на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком, є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_5 , яка частково підтримала подану апеляційну скаргу, вказуючи на необхідність призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, а в решті вирок залишити без зміни; пояснення обвинуваченого, який покладався на розсуд суду; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового розгляду, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин апеляційним судом не перевіряються.

Переглядаючи вказане судове рішення в порядку ч. 1 ст. 404 КПК України в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м"якості та неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

За приписами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 , всупереч доводам прокурора, в повній мірі дотримався вищевказаних норм закону про кримінальну відповідальність.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, яке за класифікацією кримінальних правопорушень згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини його вчинення, зокрема те, що останній вчинив крадіжку у особи, з якою перебував у сімейних відносинах, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується посередньо, не працює, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, в силу ст. 89 КК України не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд обгрунтовано визнав щире каяття обвинуваченого. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Отже, врахувавши принцип індивідуалізації покарання, використовуючи не надмірні, а лише необхідні та зумовлені загальною метою заходи, за наявності такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , суд обгрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Крім того, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України та його звільнення від відбування покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Свої висновки в цій частині суд достатньо обґрунтував і з цими висновками повністю погоджується колегія суддів, а тому вважає наведені прокурором в апеляційній скарзі доводи безпідставними, які не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а інших даних на спростування висновків суду в апеляційній скарзі прокурором не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході апеляційного розгляду не здобуто.

Також безпідставними колегія суддів вважає і доводи апеляційної скарги прокурора про те, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що злочин, за який ОСОБА_6 засуджений цим вироком, останній вчинив 13.10.2022 року, тобто до ухвалення вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.01.2023 року, а відтак суд не застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме частину четверту ст. 70 КК України, яка підлягає обов"язковому застосуванню.

Так, з матеріалів кримінального провадження №0003164 стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не вбачається, що останній був притягнутий до кримінальної відповідальності та засуджений вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.01.2023 року за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Ці обставини стали відомі тільки з апеляційної скарги прокурора у провадженні ОСОБА_7 та долученої до апеляційної скарги копії вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.01.2023 року стосовно ОСОБА_6 , а тому у який спосіб про вказане судове рішення повинен був знати суд першої інстанції, ухвалюючи вирок у досліджуваному кримінальному провадженні №0003164, яке розглянуто за участі цього ж прокурора ОСОБА_7 та яке не містить жодної інформації, що ОСОБА_6 притягується до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні.

Виходячи з того, що у даному кримінальному провадженні були відсутні відомості про притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.01.2023 року в іншому кримінальному провадженні, яке розглянуто судом у спрощеному провадженні без виклику його учасників, колегія суддів не вбачає підстав вважати оскаржуваний вирок незаконним, а відтак і правових підстав для його скасування та застосування до ОСОБА_6 положень ч. 4 ст.70 КК України, оскільки прийняття даного рішення не позбавляє прокурора права на звернення до суду в порядку п. 11 ст. 537, ст. 539 КПК України для призначення покарання за декількома вироками.

За викладеним, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 законним, обгрунтованим та належним чином мотивованим, призначене покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для його скасування та ухвалення апеляційним судом нового вироку, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року у кримінальному провадженні №0003164 стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3