УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 362/3195/22

провадження № 51-3037ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року в кримінальному провадженні № 0000036 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше

судимого 21 травня 2020 року Броварським міськрайонним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого на підставі ст. 75 КК звільненого із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки,

засудженого за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня

2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 309 КК

до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання

до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2020 року ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років 1 місяць.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 18 січня 2022 року близько 17:20 на вул. Глушкова у м. Києві поблизу сміттєвих баків поруч

з ТЦ «Магелан» знайшов згорток та колбу з полімерного матеріалу з білою порошкоподібною речовиною всередині, а також дві пластинки з 14 таблетками

з написом «Метадон-3Н», в яких містилася психотропна речовина, обіг якої обмежено, амфетамін масою 1,008 г та наркотичний засіб, обіг якого обмежено, метадон загальною масою 0,3146 г, які незаконно придбав шляхом привласнення знайденого та незаконно зберігав для власного вживання без мети збуту, поклавши наркотичний засіб та психотропну речовину до лівої кишені куртки. Цього ж дня ОСОБА_4

під час незаконного перевезення вказаних наркотичного засобу і психотропної речовини власним автомобілем автодорогою «Київ-Одеса» о 17:48 поблизу в' їзду

в с. Кодаки Обухівського району Київської області був зупинений та затриманий

у порядку ст. 289-2 КПК працівниками поліції, які під час проведення особистого обшуку виявили в лівій кишені його куртки вказані вище згорток та колбу з полімерного матеріалу з білою порошкоподібною речовиною, а також 2 пластинки з 14 таблетками з написом «Метадон-3Н».

Київський апеляційний суд ухвалою від 06 квітня 2023 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2022 року щодо останнього - без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання шляхом його пом`якшення, призначити йому за ч. 1 ст. 309 КК покарання

у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, а вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2020 року щодо нього ухвалити виконувати самостійно.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції під час призначення йому покарання не в повній мірі врахував усіх обставин, зокрема того, що він працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, як і за місцем роботи, на обліку

у нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Все вищевказане, на думку засудженого, залишилось і поза увагою суду апеляційної інстанції.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого щодо неправильного застосування закону України

про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, колегія суддів вважає безпідставними.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України

є кримінальним проступком, дані про особу винного, який на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, неофіційно працює, позитивно характеризується за місцем проживання і місцем роботи, має на утриманні малолітню дитину, а також взяв

до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та пом`якшуючу покарання обставину, якою визнав щире каяття.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, а також те,

що кримінальне правопорушення було вчинено засудженим у період іспитового строку, встановленого йому за попереднім вироком, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК та про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.

При цьому суд першої інстанції врахував правову позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду щодо повторного звільнення від відбування покарання у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, викладену у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 752/2269/18 та від 27 серпня 2020 року у справі

№ 127/10266/19, де вказано, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування

ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати

на підставі ст. 71 КК остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_5 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок в частині призначення покарання

з реальним його відбуванням без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

Доводи касаційної скарги засудженого не спростовують правильності та обґрунтованості визначення судом розміру та форми відбування призначеного йому покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3