У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2023 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

цивільного позивача ОСОБА_8 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні /кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2021 за № 0003271,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Черкаського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 заявив клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу. Заявлене клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, повністю визнає себе винним, вживає заходів, спрямованих на відшкодування завданої потерпілому шкоди, збори трудового колективу висловили намір взяти обвинуваченого на поруки.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити. Суду пояснив, що він повністю визнає свою вину, щиро розкаюється у вчиненому, сплатив потерпілому відразу після ДТП 10000, грн. більше сплатити на той час не мав можливості, оскільки дуже сильно пошкодився внаслідок ДТП, має на меті відшкодувати завдану шкоду. Щодо його першочергової позиції, про часткове визнання вини, зазначив. Під час досудового розслідування та судового розгляду, він не заперечував обставини вчинення ДТП та своє вини в ньому, і першочергово працівниками поліції був складений адміністративний матеріал, разом з тим, у нього виникли сумніви, щодо моменту спричинення перелому пальця руки у потерпілого, оскільки про даний перелом потерпілий повідомив лише через півтора місяці після події (внаслідок чого, дану ДТП стали кваліфікуватися, як злочин), і лише проведена, під час судового розгляду, комплексна експертиза усунула його сумніви.

Прокурор вважає, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки ОСОБА_7 під час розгляду справи свою вину заперечував та не відшкодував завдані збитки.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 вважає, що правові підстави для задоволення клопотання відсутні. Зокрема, зауважив, що в діях обвинуваченого відсутні ознаки щирого каяття, оскільки ним не відшкодовано шкоду потерпілому та цивільному позивачеві. Потерпілий ОСОБА_4 підтримав позицію свого представника.

Представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_9 вважає, що правові підстави для задоволення клопотання відсутні. Зокрема, зауважив, що в діях обвинуваченого відсутні ознаки щирого каяття, оскільки ним не відшкодовано шкоду потерпілому та цивільному позивачеві. Цивільний позивач ОСОБА_11 підтримала позицію свого представника.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши надані суду матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Зі змісту частини першої статті 285 КПК випливає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. При цьому частиною третьою статті 285 КПК визначено, що у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Крім того, частиною четвертою статті 286 КПК визначено, що у разі, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. При цьому частиною другою статті 288 КПК передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд України (далі ВСУ) у пункті 1 постанови Пленуму № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» (далі Постанова від 23.12.2005) зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК, у порядку, встановленому КПК.

Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

У абзаці п`ятому пункту 2 наведеної Постанови від 23.12.2005 зазначено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Суд також враховує, що у абзаці третьому пункту 2 зазначеної Постанови від 23.12.2005 роз`яснено, що умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно від того, закінчено його чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в абзаці четвертому пункту 2 Постанови від 23.12.2005 підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує (дійове каяття, примирення винного з потерпілим, припинення злочинної діяльності та добровільне повідомлення про вчинене тощо), або настання певної події (наприклад, зміна обстановки, закінчення строків давності).

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до частини першої статті 47 КК особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Необхідно також зауважити, що у абзаці другому пункту 5 Постанови від 23.12.2005 ВСУ зазначив, що підставою звільнення від кримінальної відповідальності з передачею на поруки є щире розкаяння особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом підприємства, установи чи організації та виправити свою поведінку.

У абзаці третьому пункту 5 Постанови від 23.12.2005 ВСУ роз`яснив, що звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 47 КК можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, про передачу її на поруки.

Відповідно до роз`яснень, наданих у четвертому пункті Постанови від 23.12.2005, за наявності зазначених вище обставин, а також належно оформленого клопотання суд вправі (але не зобов`язаний) звільнити особу від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу СТОВ «Птахоплемзавод «Коробівський» , суд враховує таке.

Окрім наведених вище роз`яснень, наданих у Постанові від 23.12.2005, ВС 13.02.2018 (справа № 161/13242/16-к) зауважив, що передача особи на поруки є правом, а не обов`язком суду і є виправданою лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування до неї заходів кримінально-правової репресії.

Судом вже вище зазначено, що ОСОБА_7 згідно з наданими суду матеріалами раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а тому є особою, яка вперше вчинила кримінально каране діяння (злочин), на момент вчинення злочину не перебував в стані алкогольного сп`яніння, а тому вимогу частини першої статті 47 КК в цій частині дотримано.

Згідно з приписами частини четвертої статті 12 КК України інкриміноване ОСОБА_7 діяння є нетяжким злочином.

Отже, застереження щодо неможливості застосування приписів частини першої статті 47 КК щодо тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 діяння також відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності такої умови для звільнення від кримінальної відповідальності як щире каяття, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Прокурор, представник потерпілого, потерпілий, представник цивільного позивача та цивільний позивач, заперечуючи наявність щирого каяття, посилались на те, що обвинуваченим не вжито заходів для відшкодування завданої потерпілому та цивільному позивачеві шкоди. Обвинувачений та його захисник на це повідомили, що відразу після ДТП, дружина ОСОБА_7 , передала потерпілому 10000 грн., на даний час, в зв`язку з тим, що обвинувачений дуже сильно постраждав в ДТП, довгий час не працював, перебував на лікуванні, рівень доходів обвинуваченого не дозволяє здійснити відшкодування завданої потерпілому шкоди одною виплатою, натомість обвинувачений на даний час вийшов на роботу, в силу своїх можливостей готовий здійснювати таке відшкодування періодично та частково.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, в постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Вирішуючи питання щодо наявності в діях ОСОБА_7 ознак щирого каяття, суд враховує, що з наданих суду матеріалів випливає, що під час ДТП ОСОБА_7 постраждав та значний період перебував на лікуванні. При цьому суд, також, враховує, що ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої потерпілому ОСОБА_4 шкоди було передано грошові кошти в сумі 10000 грн. Суд вважає слушними зауваження представника потерпілго в частині того, що з моменту вчинення кримінально караного діяння, обвинуваченим не було вжито заходів для добровільного відшкодування завданої потерпілому шкоди. Однак приписи частини першої статті 47 КК не містять застережень щодо необхідності відшкодування обвинуваченим завданої шкоди, а також застережень щодо часової вимоги здійснення такого відшкодування. При цьому в судовому засіданні не було спростовано твердження захисника обвинуваченого, що в силу розміру свого доходу та тривалого лікування, обвинувачений позбавлений можливості здійснити повне відшкодування завданої потерпілому шкоди впродовж нетривалого періоду часу.

Щодо позиції ОСОБА_7 , який спочатку не визнавав своє вини, а в повному обсязі її визнав, лише після ознайомлення з висновком судової комплексної експертизи, суд враховує наступне. Під час досудового розслідування та судового розгляду, ОСОБА_7 не заперечував обставини вчинення ДТП, не намагався приховати обставини скоєння ДТП, а його першочергова позиція, щодо часткового визнання вини, на думку суду, пов`язана з тим, що відразу після ДТП, працівниками поліції був складений адміністративний матеріал, а про наявність перелому пальця руки, потерпілий повідомив лише через півтора місяці після події, внаслідок чого, дії ОСОБА_7 стали кримінально караним діянням. Беручи до уваги викладене, суд вважає, що першочергова позиція ОСОБА_7 свідчить не про відсутність щирого каяття, а лише про певну недовіру до потерпілого, який повідомив про перелом лише через півтора місяці після події та органів досудового слідства, які відразу склали відносно нього адміністративний матеріал, а в подальшому кваліфікували його дії, як злочин. На даний час, ОСОБА_7 , повністю визнав свою вину, дав покази про всі обставини скоєння ДТП, повністю визнав цивільний позов

Отже, аналізуючи доводи учасників кримінального провадження, надані суду матеріали, наведені вище роз`яснення та правові позиції, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні підтверджено наявність у ОСОБА_7 ознак щирого каяття. Тому наявність зазначеної умови для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, на переконання, суду також дотримано.

Суд вважає за доцільне зауважити, що і ВСУ в постанові від 23.12.2005, і ВС у 13.02.2018, зміст яких наведений вище, зазначали, що передача особи на поруки є правом, а не обов`язком суду і є виправданою лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування до неї заходів кримінально-правової репресії. Тобто вирішення питання про можливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудовому колективу є судовою дискрецією.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Судом вже було зазначено вище, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінально караного діяння, яке є нетяжким злочином. Також в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 у вчиненому розкаявся і трудовий колектив клопотав про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності з передачею йому (трудовому колективу) на поруки. Слід при цьому зауважити, що частиною другою статті 47 КК встановлено ряд застережень, за наявності яких звільнена від кримінальної відповідальності особа має бути притягнута до кримінальної відповідальності. Наявність таких застережень, на переконання суду, буде додатковим стримуючим фактором з метою попередження вчинення обвинуваченим будь-якого протиправного діяння.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали, доводи учасників кримінального провадження, суд вважає, що правових перепон для задоволення клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудовому колективу, в судовому засіданні встановлено не було. В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину свою визнав повністю, щиро розкаявся, цивільні позови визнав в повному обсязі, підтвердив суду розуміння наслідків порушення умов звільнення від кримінальної відповідальності з передачею на поруки, висловив свою згоду на виконання виховних заходів та звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. Саме тому суд вважає за доцільне клопотання захисника обвинуваченого задовольнити та звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 286 КК, на підставі частини першої статті 47 КК у зв`язку з його передачею на поруки колективу СТОВ «Птахоплемзавод «Коробівський» за його (трудового колективу) клопотанням за умови, що обвинувачений протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до приписів статті 100 КПК.

В статті 118 КПК України визначені такі види процесуальних витрат: витрати на правову допомогу; витрати, пов`язані з прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрати, пов`язані зі зберіганням і пересиланням речей та документів.

Процесуальні витрати виникають і пов`язані зі здійсненням кримінального провадження. Це матеріальні витрати органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників провадження, в тому числі і потерпілого, його законного представника.

В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_7 витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи 2059,44 грн., судової комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи 1372,96 коп., судової автотехнічної експертизи 4530, 48 коп.

Що стосується заявлених потерпілим ОСОБА_4 витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц зазначила, що процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими гл. 8 КПК України.

У разі заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Захисник ОСОБА_6 , заперечив стягнення судових витрат з обвинуваченого, оскільки вони не підтверджені належними платіжними документами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16(провадження N 11-562ас18) зазначено, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат".

Разом з тим, представником потерпілого адвокатом ОСОБА_5 були надані свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю та ордер, які підтверджують, що він є кваліфікованим юристом та має право надавати юридичні послуги, уповноважений на здійснення представництва інтересів ОСОБА_4 , договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг та довідки про сплату на загальну суму 29500 грн. за надані послуги.

Вказані документи були долучені до матеріалів справи 16.06.2023 року.

Таким чином, враховуючи вище викладене, витрати ОСОБА_4 на правову допомогу в розмірі 19500 грн 00 коп підлягають задоволенню, оскільки ця сума підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у кримінальному провадженні. Витрати на правову допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю справи, наданим обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Вирішуючи питання, щодо заявлених ОСОБА_4 та ОСОБА_11 цивільних позовів, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 129 КПК ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

На відміну від правового регулювання відшкодування процесуальних витрат, кримінально-процесуальним законом здійснене застереження, що питання щодо цивільного позову вирішується судом при постановленні обвинувального вироку. Повноваження суду на вирішення цивільного позову ухвалою суду наведені вище приписи кримінально-процесуальним законом не передбачені. Саме тому суд дійшов до висновку, що цивільні позови, подані ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , слід залишити без розгляду.

Керуючись статтями 284, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України, у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу СТОВ «Птахоплемзавод «Коробівський», за умови, що він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286. Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2021 за № 0003271 - закрити.

Повідомити трудовий колектив СТОВ «Птахоплемзавод «Коробівський» про передачу їм ОСОБА_7 на поруки та направити їм копію ухвали.

Роз`яснити ОСОБА_7 , що у разі порушення ним умов передачі на поруки, відповідно до ч. 2 ст. 47 КК України, він буде притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України.

Роз`яснити колективу СТОВ «Птахоплемзавод «Коробівський», що відповідно до ч. 1ст. 289 КПК України, якщо протягом року з дня передачі ОСОБА_7 на поруки колективу, він не виправдає довіру колективу, ухилятиметься від заходів виховного характеру та порушуватиме громадський порядок, загальні збори колективу можуть прийняти рішення про відмову від поручительства за взяту ними на поруки особу. Відповідне рішення направляється до суду, який прийняв рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Речові докази:

- диск із записом з камер спостереження, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження - залишити у справі;

- автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , який переданий на зберігання ОСОБА_7 - повернути його власнику або іншому законному володільцю;

- автомобіль марки « Volkswagen Touareg», державний номерний знак НОМЕР_2 , який переданий на зберігання ОСОБА_4 - повернути його власнику або іншому законному володільцю;

- медичну картку стаціонарного хворого №12908, передану на зберігання КНП «Третя ЧМЛ ШМД» - залишити в КНП «Третя ЧМЛ ШМД»;

- медичну картку стаціонарного хворого №12906, передану на зберігання КНП «Третя ЧМЛ ШМД» - залишити в КНП «Третя ЧМЛ ШМД»;

- медичні документи на ім`я ОСОБА_4 та рентген знімок, які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_4 залишити останньому.

Стягнути з ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_4 - витрати на правову допомогу в розмірі 29500 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експертів Черкаського НДЕКЦ МВС України на загальну суму 3432 грн. 40 коп.

Стягнути зОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експерта ОСОБА_12 , під час здійснення досудового розслідування, за проведення судової автотехнічної експертизи № СТ/018Е-22 у сумі 4530,48 грн.

Цивільний позов, поданий ОСОБА_8 - залишити без розгляду.

Цивільний позов, поданий ОСОБА_4 - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1