УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року

м. Харків

справа № 638/3954/23

провадження № 1-кп/638/1192/23

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000228 від 13 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюма Харківської області, українця, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених частиною другою статті 156, частиною шостою статті 152 КК України,

у с т а н о в и в:

09 травня 2023 року в провадження Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених частиною другою статті 156, частиною шостою статті 152 КК України.

Ухвалою колегії суддів Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 травня 2023 року кримінальне провадження №0000228 від 13 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених частиною другою статті 156, частиною шостою статті 152 КК України, прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючої судді - ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 року клопотання прокурора Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000228 від 13 лютого 2023 року, задоволено. До підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 58 днів - до 17:23 год 13 квітня 2023 року, в межах строку досудового розслідування. Взято підозрюваного ОСОБА_6 під варту з 17:23 год. 15 лютого 2023 року.

У подальшому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, зокрема, до 08 липня 2023 року включно.

15 червня 2023 року через канцелярію суду прокурором подано клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 на 60 днів.

Клопотання прокурора обгрунтовано тим, що ОСОБА_6 , який з 2016 року постійно проживає однією сім`єю з рідною матір`ю малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , восени 2017 року, в денний час доби, більш точної дати та часу досудовим розслідуванням встановити не виявилось можливим, перебуваючи в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 . діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом малолітньої на статеву свободу та статеву недоторканість ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої, що відповідає її зовнішнім фізіологічним даним, шляхом умовляння заставив взяти в руки свої геніталії, тобто вчинив стосовно неї розпусні дії.

На підставі викладеного ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною другою статті 156 КК України (в редакції станом на час вчинення кримінального правопорушення - злочину), тобто вчинення вітчимом розпусних дій щодо малолітньої особи.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений частиною другою статті 156 КК України, в кінці січня 2021 року, в нічний час доби, більш точної дати та часу досудовим розслідуванням встановити не представилось можливим, перебуваючи в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на статеву свободу та статеву недоторканість, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої, що відповідає її зовнішнім фізіологічним даним, користуючись її нездатністю чинити опір в силу її малолітнього віку, здійснив задоволення статевої пристрасті у вигляді орального проникнення у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій.

На підставі викладеного ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною шостою статті 152 КК України, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинений особою, яка раніше вчинила злочин передбачений частиною другою статті 156 КК України.

Не припиняючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений частиною другою статті 156 КК України, повторно, в середині жовтня 2021 року, у вечірній час доби, більш точної дати та часу досудовим розслідуванням встановити не виявилось можливим, перебуваючи в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на статеву свободу та статеву недоторканість, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої, що відповідає її зовнішнім фізіологічним даним, користуючись її нездатністю чинити опір в силу її малолітнього віку, здійснив задоволення статевої пристрасті у вигляді орального проникнення у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій.

На підставі викладеного ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною шостою статті 152 КК України, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинений повторно, особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений частиною другою статті 156 КК України.

Крім цього, ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений частиною статті 156 КК України, повторно, всередині жовтня 2021 року, у денний час доби, більш точної дати та часу досудовим розслідуванням встановити не виявилось можливим, перебуваючи в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на статеву свободу та статеву недоторканість, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої, що відповідає її зовнішнім фізіологічним даним, користуючись її нездатністю чинити опір в силу її малолітнього віку, здійснив задоволення статевої пристрасті у вигляді орального проникнення у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій.

На підставі викладеного ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною шостою статті 152 КК України, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди вчинений повторно, особою яка раніше вчинила злочин передбачений частиною другою статті 156 КК України.

Також, ОСОБА_6 , 01 січня 2023 року, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений частиною другою статті 156 КК України, повторно, приблизно о 2 годині, більш точного часу досудовим розслідуванням встановити не виявилось можливим, перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на статеву свободу та статеву недоторканість, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої, що відповідає її зовнішнім фізіологічним даним, користуючись її нездатністю чинити опір в силу її малолітнього віку, здійснив задоволення статевої пристрасті у вигляді орального проникнення у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій.

На підставі викладеного ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною шостою статті 152 КК України, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинений повторно, особою яка раніше вчинила злочин передбачений частиною другою статті 156 КК України.

Крім цього, ОСОБА_6 , 06 січня 2023 року, будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений частиною другою статті 156 КК України, повторно, приблизно о 15 годині, більш точного часу досудовим розслідуванням встановити не виявилось можливим, перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на статеву свободу та статеву недоторканість, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої, що відповідає її зовнішнім фізіологічним даним, користуючись її нездатністю чинити опір в силу її малолітнього віку, здійснив задоволення статевої пристрасті у вигляді орального проникнення у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій.

На підставі викладеного ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною шостою статті 152 КК України, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинений повторно, особою яка раніше вчинила злочин передбачений частиною другою статті 156 КК України.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених частиною другою статті 156, частиною шостою статті 152 КК України.

У вчиненні вказаних кримінальних правопорушень-злочинів обвинувачується ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Ізюм Харківської області, українець, громадянин України, раніше не судимий, офіційно непрацевлаштований, має середню-спеціальну освіту, розлучений, який зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час судовий розгляд кримінального провадження не розпочався, у зв`язку з чим продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 3 частини першої статті 177 КПК України.

Наявність зазначених ризиків обґрунтовується тим, що, перебуваючи на свободі, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що ним скоєно тяжкий та особливо тяжкий злочини, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавленням волі, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватись від слідства та суду на території України та за її межами, чим унеможливить досягнення завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України (п. 1 частини першої статті 177 КПК України).

По-друге, зважаючи, що причетність ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень - злочинів підтверджується, у тому числі і показаннями свідків, малолітньої потерпілої та її законного представника, перебуваючи на волі, останній буде мати можливість здійснювати на них незаконний вплив, чим перешкоджатиме встановленню істини у кримінальному провадженні. Враховуючи обставини кримінального провадження, за яких підозрюваному ОСОБА_6 відомі місця мешкання та місця перебування свідків, малолітньої потерпілої та її законного представника, що дає можливість останньому застосувати відносно них фізичний та психологічний вплив з метою зміни показань у подальшому на свою користь. Незважаючи на те, що в ході досудового розслідування свідки, малолітня потерпіла та її законний представник вже були допитані, однак суд відповідно до статтями 23, 95 КПК України сприймає докази безпосередньо (п. 3 частини першої статті 177 КПК України).

Водночас, ці обставини підтверджують недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим вище ризикам.

Також сторона обвинувачення звертає увагу на той факт, що розгляд кримінального провадження по суті не розпочато, докази не досліджені і необхідно керуватися принципами конвенційного прецедентного права, які передбачають чотири основні підстави: такими як ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд «рішення ЄСПЛ Штегмюллер проти Австрії 1969 року; ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя «рішення ЄСПЛ Вемгофф проти Німеччини 1968 року); вчинення ним подальших правопорушень «рішення ЄСПЛ Мацнеттер проти Австрії 1969 року).

У підготовчому судовому засіданні 16 червня 2023 року прокурор ОСОБА_5 підтримав подане клопотання, просив його задовольнити з наведених в ньому підстав, з посиланням на те, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, встановлені судом під час обрання запобіжного заходу, просив продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 просив не продовжувати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою, а змінити на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у виді домашнього арешту. Вважає, що це буде достатнім для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на те, що зазначені прокурором ризики є недоведеними. Просив змінити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт.

Колегія суддів, вислухавши думки учасників судового провадження, та дослідивши надані матеріали клопотання, дійшла такого висновку.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема статей 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до вимог пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також, наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Відповідно до вимог статті 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною третьою, п`ятою статті 199 КПК України встановлено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з частиною першою статті 333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до частини першої - третьої статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до частини пятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

При цьому слід враховувати, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу судом враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення «Лабіта проти Італії», згідно якого, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Суди повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість, багато епізодична злочинна діяльність та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченим злочину, наявна можливість ухилення від явки до суду.

При цьому суд зазначає, що тяжкість покарання, що загрожує, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими в статті 177 КПК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року Європейський суд з прав людини вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 року встановлено наявність зазначених ризиків та обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою підозрюваному був обраний з метою запобігання ризикам, передбачених п. п. 1, 3 частини першої статті 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом було враховано тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винним, а також характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя підозрюваного, його соціальні зв`язки.

Суд вважає встановленим продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Обвинувачений ОСОБА_6 є особою, який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до статті 12 КК України, є тяжким та особливо тяжким злочинами, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, офіційно непрацевлаштований, не має постійного джерела доходу, раніше не судимий.

Таким чином, є підстави вважати, що ОСОБА_6 , знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, зважаючи на кількість епізодів вчинення кримінального правопорушення, перебуваючи на свободі, з метою уникнення відповідальності за вчинені ним злочини, може переховуватись від суду, чим перешкодити досягненню основних завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України.

Отже, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винним, з огляду на вірогідність переховування від суду свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 частини першої статті 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Зважаючи на обставини вчинення кримінальних правопорушень, наявність ризику, передбаченого п. 3 частини першої статті 177 КПК України також обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, де постійно проживав за однією адресою з потерпілою та її матір`ю, враховуючи те, що наразі йому також відомі місця мешкання та місця перебування свідків, малолітньої потерпілої та її законного представника, буде мати можливість здійснення незаконного впливу або ж застосування відносно них фізичного чи/та психологічного впливу стосовно показань, які на даний час ще не допитані в судовому засіданні, що перешкоджатиме встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, судом встановлено, що на даний час продовжують існувати ризики, наявність яких була встановлена при обранні запобіжного заходу, передбачені п. п. 1, 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілу, законного представника, свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Однак, як встановлено у судовому засіданні, заявлені стороною обвинувачення ризики на цей час продовжують існувати та не зменшилися, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, запобігання спробам переховування від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, суд вважає, що на даній стадії судового провадження наявні правові підстави для продовження застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням обставин кримінального провадження, тяжкості покарання, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тобто застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого на даний час неможливе, оскільки ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не перестали існувати та не зменшилися.

Отже, зважаючи на умови воєнного стану, враховуючи, що заявлені стороною обвинувачення ризики наразі продовжують існувати та не зменшилися, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження та запобігання спробам переховування від суду, незаконного впливу на потерпілу, законного представника, свідків, суд на даній стадії судового провадження вважає, що на цей час існують правові підстави для задоволення клопотання прокурора та продовження застосування запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою.

Необхідность продовження строку тримання обвинуваченого під вартою ґрунтується на вищевикладених обставинах, які свідчать про те, що раніше заявлені ризики, не зменшилися, які виправдовують тримання особи під вартою.

Разом із тим, відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені статтею 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігати спробам вчинити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Що стосується застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, який полягає в забороні залишати житло цілодобово або в певний період доби, то його застосування в умовах воєнного стану суд вважає недоцільним. При цьому суд бере до уваги, що обвинувачений фактично проживав за однією адресою разом із особами, яка має статус потерпілої у даному кримінальному провадженні та її законного представника, що свідчить про наявність ризику незаконного впливу на них.

Таким чином, вирішуючи питання продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд бере до уваги наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, які на даний час не зменшились, тяжкість покарання у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , стан здоров`я, зокрема відсутність відомостей про наявність будь-яких захворювань у обвинуваченого, які унеможливлюють перебування останнього в умовах слідчого ізолятора, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан, а також те, що при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачений буде мати можливість незаконного впливу на потерпілу, її законного представника, свідків, тим самим перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_10 у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що судовий розгляд по суті не розпочато, а, відтак, судове провадження не завершене, потерпілу, свідків, обвинуваченого не допитано, докази не досліджено, суд доходить висновку про необхідність продовжити запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 14 серпня 2023 року, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені статтею 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Згідно зі статтею 205 КПК України ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Разом із тим, вислухавши думку учасників кримінального провадження, які не заперечували проти призначення до судового засідання, перевіривши обвинувальний акт на його відповідність вимогам статті 291 КПК України, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право, зокрема, бути негайно і детально поінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Відповідно до статті 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться, законність, верховенство права, забезпечення права на захист.

Згідно із п. п. 3, 5 частини третьої статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам статті 291 КПК України, а також призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Вимоги щодо обов`язкового зазначення конкретних обставин справи, зокрема місця, часу, способу вчинення, форми вини і його мотивів стосуються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, на стадії ухвалення обвинувального вироку (п. 2 частини третьої статті 374 КПК України), а на цій стадії таким вимогам відповідає виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та виклад ознак кримінального правопорушення, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом.

Практика ЄСПЛ виходить із необхідності забезпечення прав обвинуваченого бути докладно (детально) повідомленим про характер і підстави висунутого проти нього обвинувачення, тобто про всі суттєві факти інкримінованого йому правопорушення.

Відповідно до частини четвертої статті 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим статті 291 КПК України, яка в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Суд зазначає, що пред`явлене обвинувачення повинно бути конкретним. Пред`явлення неконкретного обвинувачення є порушенням права особи на захист, так як захищатися від неконкретного обвинувачення не можливо.

При цьому формулювання обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 348 КПК України, після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.

Завданням кримінального провадження є зокрема охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення, знати суть якого є беззастережним і абсолютним правом обвинуваченого. Недотримання цих принципів нівелює засади кримінального провадження, визначені статтею 7 КПК України, а тому є неприпустимим.

Відповідно до вимог статті 22 КПК України, під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 5 частини другої статті 291 КПК України, обвинувальний акт має містити, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно з пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року № 8 суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, в описовій частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин.

Вказаний принцип закріплений також в пункті «а» статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Суд зазначає, що формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо. Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статі кримінального закону, а й точне формулювання, у тому числі як суб`єктивної, так і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Із зазначеної норми Основного Закону випливає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті повинно бути конкретним.

Відсутність чіткого формулювання обвинувачення суттєво впливає на право обвинуваченого мати повну, вичерпну інформацію про характер, обсяг і причини обвинувачення для відповідної можливості реалізації свого права на захист та підготуватися до нього.

Право обвинуваченого на захист гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рішенні Європейського суду з прав людини, яке є джерелом права в Україні, по справі Абрамян проти Росії від 09 жовтня 2008 року, справі Камасінскі проти Австрії, Матточіа проти Італії від 25 липня 2000 року, зазначено, що відповідно до пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відіграти вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Надання повної та детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та правову кваліфікацію, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

В даному обвинувальному акті у відношенні ОСОБА_6 містяться фактичні дані, які прокурор вважає встановленими, та їх правова кваліфікація з формулюванням обвинувачення. Ці дані у своїй сукупності дають уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, що дає змогу стороні захисту ефективно підготуватися для захисту від висунутого обвинувачення.

В порушення вищезазначених вимог закону обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 містить розбіжності в формулюванні обвинувачення у викладенні фактичних обставин справи та правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Суд зазначає, що фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це стисла правова модель злочину, який інкримінується обвинуваченому та яка відповідає кримінально-правовій нормі.

Так, у формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 за частиною другою статті 156, частиною шостою статті 152 КК України,зазначено, що у сукупності ОСОБА_6 об`єктивно обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152 КК України.

Водночас, в обвинувальному акті при правовій кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність зазначено:

- ч. 2 ст. 156 КК України - (в редакції станом на час вчинення кримінального правопорушення - злочину) вчинення вітчимом розпусних дій щодо малолітньої особи.

- ч. 4 ст. 296 КК України - вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинений повторно, особою яка раніше вчинила злочин передбачений ч. 2 ст. 156 КК України.

Разом із тим, ч. 4 ст. 296 КК України передбачено відповідальність за хуліганство.

Частиною 4 ст. 296 КК України передбачено відповідальність за дії, передбачені частинами першою, другою або третьою цієї статті, якщо вони вчинені із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Частиною 1 ст. 296 КК України передбачено відповідальність за хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Частиною 2 статті 296 КК України - за ті самі дії, вчинені групою осіб.

За частиною 3 ст. 296 КК України - за дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, якщо вони були вчинені особою, раніше судимою за хуліганство, чи пов`язані з опором представникові влади або представникові громадськості, який виконує обов`язки з охорони громадського порядку, чи іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії.

Таким чином, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення не узгоджуються із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, а саме із положенням статті та частини статті закону України про кримінальну відповідальність, які вказано в обвинувальному акті.

Зазначені кримінальні правопорушення є різними за своєю тяжкістю, водночас, колегія суддів звертає увагу, що санкція частини шостої статті 152 КК України, що є особливо тяжким злочином, передбачає більш тяжке покарання, а саме - у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічного позбавлення волі.

При цьому, слід зауважити, що прокурор, дійсно має право змінити обвинувачення в суді, але це не позбавляє суд обов`язку під час підготовчого судового засідання перевірити обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК України і в разі якщо встановлено, що цих вимог не дотримано, то положення п. 3 частини третьої статті 314 КПК покладають на суд обов`язок повернути обвинувальний акт прокурору.

За таких обставин, право прокурора змінити обвинувачення в суді не позбавляє його обов`язку перевірити обвинувальний акт на відповідність положенням КПК України при його затвердженні або складанні під час досудового розслідування.

Вказані недоліки обвинувального акту щодо зазначеної правової кваліфікації кримінального правопорушення є істотним порушенням вимог КПК України, що перешкоджає суду призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Недотримання цих вимог закону може негативно вплинути на право обвинуваченого ефективно підготуватися для захисту від висунутого обвинувачення, що стане порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 7 КПК України визначені основні засади кримінального провадження, згідно з якими зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального судочинства, до яких, зокрема, відносяться верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути уваги, що в обвинувальному акті зазначено статус ОСОБА_6 як підозрюваного, а саме «захисник підозрюваного», разом із тим, відповідно до положень частини другої статті 42 КПК україни особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, з цього моменту набуває статус обвинуваченого (підсудного).

Згідно з вимогами п. 3 частини третьої статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Отже, суд доходить висновку, що прокурором в обвинувальному акті неправильно зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону, а саме - статтю та частину статті закону України про кримінальну відповідальність, що, за таких обставин, порушує право обвинуваченого на захист, а тому обвинувальний акт, відповідно до п. 3 частини третьої статті 314 КПК України, має бути повернуто прокурору, оскільки вищенаведені недоліки є істотними та такими, що перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду.

Усунення наведених вище недоліків обвинувального акту протягом розумного строку та їх виправлення надасть суду можливість призначити справу до судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 291, 314, 176 - 178, 183, 197, 199, 369 - 372, 376, 392-395 КПК України, суд -

постановив:

Клопотання прокурора Ізюмської окружної прокуратури Харківської області про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін - у виді тримання під вартою, продовживши строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів, тобто до 14 серпня 2023 року включно.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених частиною другою статті 156, частиною шостою статті 152 КК України - повернути прокурору Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 для приведення обвинувального акту у розумний строк у відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Строк дії ухвали в частині продовження строку тримання під вартою до 14 серпня 2023 року включно.

Повний текст ухвали складено та проголошено 16 червня 2023 року о 15 годині 00 хвилин.

Головуючий суддя - ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3