УХВАЛА

Іменем України

13 вересня 2023 року справа № 542/1495/23

провадження 1-кс/542/225/23

Новосанжарський районний суд Полтавської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Новосанжарського районного суду Полтавської області клопотання начальника Новосанжарського відділу Решетилівської окружної прокуратури в Полтавській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.09.2023 за № 0000231 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України про арешт майна, -

в с т а н о в и в:

11 вересня 2023 року до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшло клопотання начальника Новосанжарського відділу Решетилівської окружної прокуратури в Полтавській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.09.2023 за № 0000231 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України про арешт майна, а саме: сої вагою 3280 кг, врожаю 2022 року, сорту 0009, середня соя, яка була об`єктом вчинення кримінально-протиправних дій та набута кримінально-протиправним шляхом, яку надав для огляду ОСОБА_4 та належить ОСОБА_5 , з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування, яа передана під зберігальну розписку представнику потерпілого ОСОБА_6 та буде зберігатися у ПП «Лавіта» за адресою: вул. Шкільна, 50, с. Лелюхівка Полтавського району Полтавської області.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 07.09.2023 до ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області надійшла заява від ОСОБА_5 про те, що невстановлена особа, в період часу з 03.09.2023 по 04.09.2023 здійснила крадіжку сільськогосподарської культури-сої з території поля в с. Забрідки Полтавського району Полтавської області, чим заподіяла йому матеріальну шкоду.

Вказав, що відомості за вказаним фактом 08.09.2023 внесені до ЄРДР за № 0000231 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Зазначив, що представник потерпілого ОСОБА_6 повідомила, що 07.09.2023 при об`їзді території полів на яких висаджені сільськогосподарські культури сої, було виявлено крадіжку сої, врожаю 2022 року, сорту 0009 середня соя.

Вказав, що 08.09.2023 в ході огляду сої, яка знаходилась у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 на підставі добровільної згоди надав для огляду сою, яка знаходилась у гаражному приміщенні та у причепі марки «Лев» з д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 . У подальшому проведено огляд автомобіля марки ВАЗ 2107 з д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 , який повідомив, що на даному автомобілі він перевозив викрадену сою. У подальшому на вагах марки «Vesta weighing equipment» із серійним номером 745 проведено зважування сої. Вага сої становить 3280 кг. Також відібрано зразок сої, який поміщено до спецпакету НПУ № INZ1071703. Присутній під час огляду ОСОБА_9 , повідомив, що 04.09.2023 він обмолочував поле у с. Забрідки, яке було засіяне соєю. Після чого викрав сою та перевіз її у посадку. Згодом зателефонував до свого знайомого ОСОБА_10 та попрохав його допомогти перевезти сою із посадки до домогосподарства ОСОБА_11 , аргументуючи це тим, що директор дозволив взяти йому сою, але у домогосподарстві ОСОБА_12 не має місця для зберігання сої. ОСОБА_4 погодився, після чого на автомобілі марки ВАЗ 2107 з д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 та з використанням причепу марки «Лев» з д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , перевезли сою до домогосподарства ОСОБА_11 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що сою вагою 3280 кг. визнано речовим доказом та передано під зберігальну розписку представнику потерпілого ОСОБА_6 .

Зауважив, щозазначена речовина в подальшому може бути використаний як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження

Прокурор в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання без його участі, зазначивши, що клопотання підтримує та просить його задовольнити.

Представник потерпілої особи ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, 12.09.2023 надала до суду заяву про розгляд клопотання за її відсутності. У заяві, зокрема, зазначила, що клопотання прокурора підтримує та просила його задовольнити. Водночас, в подальшому 13.09.2023 подала до суду заяву, в якій вказала, що заперечує проти задоволення клопотання про арешт майна, а саме сої, оскільки це перешкоджає підприємницькій діяльності ПП «Лавіта». Зазначила, що підприємство не має можливості зберігати окремо таку кількість сої на території підприємства. Просила розгляд клопотання проводити без її участі.

Директор ПП «Лавіта» ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності. В заяві зазначив, що заперечує проти задоволення клопотання про арешт майна, оскільки це перешкоджає підприємницькій діяльності. Вказав, що підприємство не має можливості окремо зберігати таку кількість сої на своїх складах.

ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності. У заяві, зокрема, зазначив, що клопотання прокурора підтримує та просив його задовольнити.

Слідча суддя у відповідності до положень ч. 1 ст. 172 КПК України вважає за можливе розглянути клопотання у відсутність осіб, які не з`явилися.

Відповідно до положень частини 4 статті 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Вирішуючи клопотання прокурора про арешт майна, слідча суддя дійшла до таких висновків

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в постанові № 4 від 07.02.2014 «Про узагальнення судової практики розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження», арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Так, із фабули кримінального провадження та проведеним досудовим розслідуванням установлено, що невстановлена особа, в період часу з 03.09.2023 по 04.09.2023 здійснила крадіжку сільськогосподарської культури - сої з території поля в с. Забрідки Полтавського району Полтавської області, чим заподіяла потерпілому матеріальну шкоду.

Як свідчать матеріали клопотання, у даному кримінальному проваджені проведено слідчі дії по встановленню власника майна, задокументовано його вилучення, здійснено зважування.

При цьому у клопотанні прокурора не наведено, які саме сліди кримінального правопорушення зберегли на собі 3280 кг сої, які інші відомості можливо отримати за їх допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що розпочато за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України.

Крім того, у клопотання відсутні дані про те, яким чином буде використаний як доказ у кримінальному провадженні вилучений урожай сої.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню:

1) повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;

2) передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;

3) знищуються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду, якщо такі товари або продукція, що піддаються швидкому псуванню, мають непридатний стан;

4) передаються для їх технологічної переробки або знищуються за рішенням слідчого судді, суду, якщо вони відносяться до вилучених з обігу предметів чи товарів, а також якщо їх тривале зберігання небезпечне для життя чи здоров`я людей або довкілля.

У випадках, передбачених цією частиною, речові докази фіксуються за допомогою фотографування або відеозапису та докладно описуються. У разі необхідності може бути збережений зразок речового доказу, достатній для його експертного дослідження або інших цілей кримінального провадження.

Таким чином, автором клопотання не обґрунтовано саму необхідність арешту майна з огляду й на те, що подію, з якою сторона обвинувачення пов`язує застосування заходу забезпечення кримінального провадження, та її обставини зафіксовано в ряді письмових доказів, не доведено яким є зв`язок із накладенням арешту на вилучені 3280 кг сої із встановленням обставин щодо їх викрадення, на що посилається прокурор у клопотанні.

Тобто із змісту самого клопотання не вбачається для доказу якого саме факту чи обставин, пов`язаних з розслідуванням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, прокурор просить накласти арешт на вказане в клопотанні майно.

Разом з тим, не обгрунтованим є посилання у клопотанні, як на підставу для його задоволення, необхідність проведення експертних досліджень, не вказано, які саме експертні дослідження необхідно провести, для встановлення яких обставин кримінального провадження та не обгрунтовано неможливість проведення таких експертних досліджень з використанням зразка речового доказу за правилами ч. 6 ст. 100 КПК України.

Таким чином не обгрунтовано недостатність збереження зразка речового доказу, достатнього для його експертних досліджень, або досягнення інших цілей кримінального провадження.

Слідчий суддя звертає увагу, що згідно практики ЄСПЛ втручання у власність (користування) юридичних осіб це вимушений захід, який держава застосовує тимчасово для досягнення певного результату.

Правомірним є арешт за умови одночасного існування критеріїв правомірності цього втручання (зокрема, законності, суспільного інтересу та справедливого балансу).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

Крім того, слідчий суддя також враховує, що арешт майна, відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, не може перешкоджати здійсненню нормальної господарської діяльності юридичної особи, майно якої арештовано, а арешт сільськогосподарської продукції (сої), яка є власністю юридичної особи ПП «Лавіта», призведе до обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, змусить вживати додаткових заходів щодо створення умов для належного збереження речового доказу з метою недопущення його псування та врати якісних характеристик. Водночас, тривале зберігання урожаю сої за відсутності таких умов не узгоджується із завданням арешту майна та не сприяє його збереженню як речового доказу.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію, згідно з якою при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Так, матеріали клопотання не містять належного обгрунтування підстав та мети накладення арешту на вилучене майно, що визначені ст. 170, 171 КПК України.

На переконання слідчого судді, стороною обвинувачення не дотримано вимог закону щодо врахування загальних засад вжиття заходів забезпечення кримінального провадження. Так, прокурором у клопотанні не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням.

З огляду на викладене, слідча суддя дійшла висновку про відсутність правових підстав, визначених ст. 170 КПК України, для арешту сої вагою 3280 кг.

Таким чином клопотання не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 98, 170, 172, 173, 309, 369-372 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання начальника Новосанжарського відділу Решетилівської окружної прокуратури в Полтавській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.09.2023 за № 0000231 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України про арешт майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Новосанжарського

районного суду Полтавської області ОСОБА_1