Справа №582/527/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/439/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

01 травня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 582/527/21 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.02.2022, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тросник, Виноградівського району, Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_11 просить змінити вирок суду і призначити йому покарання не пов`язане з арештом, оскільки не забезпечено обов`язкової участі захисника на досудовому слідстві, не зібрані дані щодо особи потерпілої і способу її життя, механізм заподіяння тілесних ушкоджень нічим не доведений, а покарання є суворим, так як він є інвалідом 3-ї групи з дитинства, свого житла не має, роботою не забезпечений, має дохід у виді мінімальної пенсії;

- потерпіла ОСОБА_7 просить змінити вирок суду та пом`якшити призначене ОСОБА_12 покарання, оскільки у неї до обвинуваченого претензій морального та матеріального характеру не має, він проживає разом з нею, допомагає їй у веденні господарства.

Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.02.2022 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК, і йому призначене покарання з урахуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК у виді 4-х місяців арешту. Запобіжний захід ОСОБА_12 обраний у виді особистого зобов`язання з покладанням певних обов`язків.

Згідно вироку, 09.05.2021 ОСОБА_12 в домоволодінні по АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин наніс потерпілій ОСОБА_13 численні удари руками і ногами у різні частини тіла, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження. 13.05.2021 близько 16:00 ОСОБА_12 наніс потерпілій ОСОБА_13 удари руками у голову, чим спричинив їй легкі тілесні ушкодження. 15.05.2021 близько 18:30 ОСОБА_12 в ході сварки з потерпілою ОСОБА_13 наніс останній удари в область голови та тулубу, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження. 17.05.2021 о 17:00 ОСОБА_12 наніс потерпілій ОСОБА_13 численні удари руками і ногами у різні частини тіла, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, і легкі тілесні ушкодження. 18.05.2021 близько 16:00 ОСОБА_12 наніс потерпілій ОСОБА_13 удари руками в область голови, чим спричинив їй легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_10 , який підтримав апеляційні скарги та просив пом`якшити призначене обвинуваченому покарання, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення судового рішення без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілої задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах обвинуваченого та потерпілої фактично не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_13 про пом`якшення покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень; підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу; більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі ст. 70 та 71 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення; у цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів також дотримується і автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахував ступінь кримінальних правопорушень, внаслідок яких ОСОБА_12 заподіяв численні тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_13 , особу винного, який раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю ІІІ групи з дитинства загального захворювання, його каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, обставини, що обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення повторно і щодо особи похилого віку, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у межах санкцій ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК, яке відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості кримінальних правопорушень. При цьому визначене судом першої інстанції покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_12 покарання як за ч. 1 ст. 125 і ч. 2 ст. 125 КК, так і остаточного на підставі ч. 1 ст. 70 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на визнання вини останнім та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних проступків.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 про порушення права на захист, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки під час досудового розслідування будь-яких об`єктивних даних про наявність у ОСОБА_12 психічних розладів здоров`я установлено не було, він на відповідних обліках у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога в КНП «Недригайлівська лікарня» і КНП «Виноградівська лікарня» не перебував, мав ІІІ групу інвалідності з дитинства із загального захворювання, тільки експертом встановлено, що ОСОБА_12 виявляє ознаки легкої розумової відсталості (помірно виражена дебільність) F70, що не позбавляє ОСОБА_12 можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому правопорушення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку місцевого суду, колегією суддів не встановлено, тому оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим і підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК,

постановила:

Вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.02.2022 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4