ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

05 липня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000544 від 30.03.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , , у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 358, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 361-2 КК України,

встановив:

Ухвалою суду від 03 липня 2023 року призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 358, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 361-2 КК України.

В підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням, яке було підтримано обвинуваченим ОСОБА_5 та в якому захисник просила повернути обвинувальний акт прокурору для усунення недоліків. В обґрунтування клопотання захисник зазначила, що в обвинувальному акті не конкретизовані особи, в обвинуваченні не зазначено роль кожного з учасників і не визначено хто конкретно є організатором, не вірно зазначено адресу проживання обвинуваченого.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_4 щодо повернення обвинувального акту, та зазначив, що в даному кримінальному проваджені можливо призначити судовий розгляд, оскільки обвинувальний акт відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Крім того, прокурором подано клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в обґрунтування якого прокурор зазначив, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу до ОСОБА_5 під час досудового розслідування не зникли та існувати не перестали, просив визначити розмір застави, як альтернативного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим своїх обов`язків у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання прокурора, вважали ризики не доведеними та просили змінити запобіжний захід на домашній арешт з 21.00 год до 06.00 год., з покладенням обов`язків. Крім того, клопотання мотивувала тим, що обвинувачений має постійне місце проживання у м. Одеса, має у власності нерухоме майно - частину квартири АДРЕСА_1 , має на утриманні мати-інваліда - ОСОБА_6 , яка проживає одна, раніше не судимий та позитивно характеризується за місцем проживання.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту є недопустимим.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України - обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Вимоги до змісту обвинувального акту та додатків до нього викладені в ст.291 КПК України. Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення. При цьому, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Оцінюючи доводи захисника про те, що підставами для повернення обвинувального акту прокурору є відсутність у формулюванні обвинувачення зазначення ролі кожного з учасників, зокрема організаторів злочинів, суд вважає їх необґрунтованими з огляду на те, що прокурор як сторона у кримінальному провадженні є вільним у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом і суд, не вправі змушувати прокурора викладати обвинувачення, яке визнано ним доведеним тим чи іншим чином. В такому разі б суд замість перевірки даних обвинувального акту щодо ОСОБА_5 на предмет викладення в ньому відомостей, передбачених у п.п.1-9 ч.2 ст.291 КПК України, вдався б до аналізу та оцінки змісту обвинувального акту, співставлення обставин інкримінованих останньому злочинів з іншими обставинами, що є неприпустимим на стадії підготовчого судового засідання, тобто вдався б до вирішення питань, які приймаються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акту, чим фактично вийшов би за межі передбачених законом повноважень, які суд може здійснювати у підготовчому судовому засіданні.

Відповідаючи на доводи захисника про недоліки обвинувального акту в частині неконкретизації інших осіб - учасників злочинів, суд наголошує, що відсутність у обвинувальному акті прізвищ інших учасників навпаки свідчить про відповідність та дотримання прокурором вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 17, 20, 21, 22 КПК України та міжнародні стандарти у галузі судочинства, які вказують на неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий розгляд.

Так, відповідно до частини 2 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 статі 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини 1 статті 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Викладаючи формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_5 , прокурор не зазначивши в обвинувальному акті анкетні дані інших осіб, які діяли спільно з ОСОБА_5 , дійшов вірного висновку, оскільки можливість ідентифікації таких осіб в обвинувальному акті відносно ОСОБА_5 є неприпустимим та в такому б випадку обвинувальний акт не відповідав би вимогам КПК України.

Відтак, суд не бере до уваги доводи захисника про те, що в обвинувальному акті прокурор мав зазначити прізвища, імена та по батькові осіб, які є співучасниками злочинів, матеріали кримінального провадження щодо яких виділені в окреме провадження, а не зазначати таких осіб як «ОСОБА» з відповідними номерами. Суд не бере такі доводи до уваги з огляду на те, що в такому випадку з урахуванням вимог КПК України та практики Європейського суду, зміст обвинувального акту відносно ОСОБА_5 недвозначно вказував би на співучасть інших, осіб, у вчиненні злочинів, у яких обвинувачується ОСОБА_7 та було б фактичною констатацією цього факту і, всупереч принципу презумпції невинуватості, безпідставно б стверджував про причетність цих осіб до вчинення злочинів у даному кримінальному провадженні.

Суд наголошує, що встановлені щодо ОСОБА_5 фактичні обставини справи, не можуть вважатися встановленими щодо інших осіб, матеріали кримінального провадження щодо яких виділені в окреме провадження, не можуть бути зазначені в обвинувальному акті і потребують окремого дослідження при розслідуванні/розгляді судом справи відносно цих осіб.

На думку суду, зазначення в обвинувальному акті обставин кримінального правопорушення, скоєного іншими, крім обвинуваченого особами, провадження щодо яких, за твердженням сторін, на даний час перебуває на розгляді суду і щодо цих осіб не здійснюється судове провадження у даній справі, не лише входило б у колізію з нормами кримінального процесуального законодавства щодо вільної оцінки доказів, а й суперечило б передбаченим ст.ст. 2, 7 КПК України завданням та загальним засадам кримінального провадження, зокрема забезпеченню до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а тому було б незаконним.

З огляду на конституційно-правову та кримінальну засаду презумпції невинуватості є юридичний факт вчинення злочину, а тому беручи до уваги положення ст.17 КПК України, у яких реалізується положення ст.129 Конституції України, особа не може вважатися такою, що вчинила кримінальне правопорушення при відсутності обвинувального вироку щодо неї, який набрав законної сили.

Системний аналіз зазначених норм Основного Закону України та КПК України, а також правова позиція Верховного Суду України в Постанові ВСУ від 03 березня 2016 року у справі №5-347 кс15, вказують на те, що навіть незважаючи на непреюдиційність обвинувального акту, питання вини інших співучасників має бути доведено в іншому кримінальному проваджені.

При цьому, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до положень кримінального процесуального закону підлягає обов`язковому застосуванню та виходить з того, що презумпція невинуватості порушується, якщо судове рішення щодо особи, яка обвинувачується у вчинені кримінального злочину, відображає думку про його винність до того, як його вина була доведена відповідно до закону. Досить навіть за відсутності офіційних висновків того, що є деяке припущення, що суд розглядає обвинуваченого в якості винного (справи Мінеллі проти Швейцарії пункт 37; Нераттіні проти Греції пункт 23; Діду проти Румунії пункт 41).

Таким чином, суд констатує, що зазначення прокурором в обвинувальному акті при викладенні фактичних обставин кримінальних правопорушень та формулювання обвинувачення визнаного доведеним, про вчинення ОСОБА_5 злочинів з іншими особами, яких не можливо ідентифікувати через зазначення відомостей про них як «ОСОБА» під відповідним номером, є вірним, оскільки в протилежному випадку мало б місце порушення права цих осіб на презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини в окремому провадженні.

Також суд не приймає до уваги посилання сторони захисту як підставу для повернення обвинувального акту прокурору не зазначення в обвинувальному акті вірного місця проживання обвинуваченого, яке повідомлялось захисником слідчому, оскільки, якщо такі невідповідності і мають місце, то вони не є таким істотним порушенням КПК та такими виключними обставинами, які б заважали призначити обвинувальний акт до судового розгляду та слугували б підставою для повернення обвинувального акту прокурору. Такі зазначені стороною захисту недоліки самі по собі не перешкоджають судовому розгляду даного кримінального провадження, а місце проживання обвинуваченого буде встановлено судом під час судового розгляду і встановлення його особи.

Таким чином, за переконанням суду, за даними кримінального провадження, зокрема, обвинувального акту відносно ОСОБА_5 прокурором дотримано вимоги ст.291 КПК України, тобто обвинувальний акт містить формулювання обвинувачення стосовно кримінальних правопорушень інкримінованих ОСОБА_5 . Недоліки, зазначені обвинуваченим та його захистом в обвинувальному акті не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору. Інші доводи клопотання також не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору та не перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду.

За таких підстав, клопотання захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків є таким, що задоволенню не підлягає.

Відтак, під час проведення підготовчого судового засідання судом не встановлено підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 КПК України.

Згідно з наданим до суду обвинувальним актом, складеним слідчим відповідно до вимог КПК України, прокурором дотримані вимоги територіальної підсудності та підстав для закриття провадження або повернення обвинувального акту прокурору не встановлено.

Зазначене судове засідання з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ч.2 ст.27 КПК України відсутні.

Враховуючи, що обвинувачений в підготовчому судовому засіданні виявив бажання щоб кримінальне провадження відносно здійснювалось суддею одноособово, судове провадження відносно ОСОБА_5 слід здійснювати суддею одноособово.

Таким чином, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе закінчити підготовче судове провадження та призначити судовий розгляд.

Розглядаючи клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу..

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, визначені змістом ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини. При цьому зазначено, що встановлення небезпеки перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, вимірюватись суворістю можливого покарання, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

При цьому слід звернути увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При чому ризик втечі повинен оцінюватися у світлі таких факторів, як характер людини, її моральні принципи, місце проживання, робота, засоби до існування, сімейні зв`язки, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності (рішення у справі «Becciev v. Moldova», п. 58).

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд, відповідно до вимог ст.178 КПК України, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу суд враховує засаду верховенства права, закріплену у ст.8 КПК України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ), яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», N 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX).

Суд оцінює тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується, за один з яких передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна; вік та стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого відсутні відомості, які б перешкоджали триманню його під вартою; відомості щодо того, що він до затримання мав постійне місце роботи у обвинувальному акті відсутні.

Зазначені обставини свідчать про існування ризику можливого переховування обвинуваченого від суду та вчинення інших аналогічних кримінальних правопорушень, які є доведеними прокурором.

Крім того, судом враховується, що судовий розгляд у даному кримінальному проваджені ще не розпочатий, у зв`язку з чим судом згідно із засадою безпосередності дослідження показань, встановленої ст.23 КПК України, не допитаний сам обвинувачений, свідки, експерти, не досліджені письмові докази, знаходячись на свободі може підтримувати зв`язок з іншими співучасниками, місцезнаходження яких на даний час невідомо, надавати їм інформацію про хід судового розгляду отже існує ризик перешкоджання кримінальному провадженню.

Таким чином, вказані обставини свідчать, що наявні достатні підстави вважати, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, на даний час не зникли, оскільки є підстави вважати, що на даний час обвинувачений ОСОБА_5 перебуваючи на волі може переховатися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню та вчиняти інші кримінальні правопорушення, що було доведено прокурором в судовому засіданні.

Разом з тим, не знайшов свого підтвердження перед судом зазначений прокурором ризик того, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин злочину, оскільки самим прокурором у судовому засіданні було зазначено, що речові докази містяться в камері збереження речових доказів.

Судом враховується, що за твердженням сторони захисту обвинувачений має постійне місце проживання у м. Одеса, має у власності нерухоме майно, має на утриманні мати-інваліда, раніше не судимий та позитивно характеризується за місцем проживання, тобто його соціальні зв`язки беззаперечно мають істотне значення при вирішенні питання про вид запобіжного заходу, однак в даному випадку зазначені обставини не дають підстав для застосування запобіжного заходу ОСОБА_5 , не пов`язаного з триманням під вартою, а саме на домашній арешт з 21:00 год. до 06:00 год., оскільки ризики негативної поведінки обвинуваченого та небезпека наслідків такої поведінки, яка загрожує належній реалізації мети та досягнення завдань кримінального провадження, мають більш вагоме значення з точки зору публічного інтересу в контексті обставин, що обумовлюють необхідність застосування такого запобіжного заходу (перебуваючи на волі може переховатися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення або здійснити вплив на свідків, експертів та перешкоджати кримінальному провадженню). Більш того, ці доводи захисника про міцні соціальні зв`язки документально перед судом не були підтверджені.

Разом із цим, прокурором наведено достатньо ризиків, які б свідчили про необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вищезазначені обставини кримінального провадження свідчать про те, що на даній стадії кримінального провадження справжній інтерес суспільства у забезпеченні законності та запобігання порушенню прав осіб та інтересів правосуддя, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_5 на свободу.

Отже, за таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення клопотання захисника про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та домашній арешт.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин та особи ОСОБА_5 , того, що судовий розгляд у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий та існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були доведені прокурором, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів на даний час не може забезпечити належну поведінку ОСОБА_5 та запобігти вищевикладеним ризикам, передбаченим ч. 1 ст.177 КПК України, а тому суд вважає за необхідне обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує 60 днів.

Разом із тим, суд враховує, що доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 буде перевірена судом через нетривалий час, у тому числі вона може бути перевірена за клопотанням сторони захисту.

Вирішуючи у відповідності до положень ч.4 ст.183 КПК України питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, суд враховує наступне.

У відповідності до вимог ч.ч. 4, 5 ст.182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вказаний розмір застави, на думку суду, в повному обсязі здатний забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків з огляду на наступне

Суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, враховуючи майновий стан обвинуваченого, який офіційно не працює, має постійне місце проживання, чого не було спростовано прокурором, суд вважає за необхідне визначити розмір застави, у розмірі, визначеному п.3 ч.5 ст.182 КПК України, який буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

На думку суду, саме вказаний розмір застави буде в повній мірі гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого, у випадку її внесення, під загрозою звернення вказаного розміру застави в дохід держави за наявності відповідних для цього підстав (ч. 8 ст. 182 КПК України).

Разом з цим прокурором в клопотанні не обґрунтовано та перед судом не доведено виключних обставин, які б свідчили, що застава, у межах, визначених процесуальним законодавством для особливо тяжкого злочину, не здатна забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_5 , покладених на нього обов`язків, у зв`язку з чим, клопотання прокурора у частині визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб обвинуваченому ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 314, 369-372, 376 КПК України, суд, -

постановив:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту та про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Призначити судовий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000544 від 30.03.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , , у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 358, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 361-2 КК України, у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання №106 Приморського районного суду м. Одеси за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 33 на 13:30 год. 14 липня 2023 року.

Кримінальне провадження здійснювати суддею одноособово.

В судове засідання викликати сторони кримінального провадження.

Забезпечення явки свідків кримінального провадження покласти на прокурора.

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 02 вересня 2023 року.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_5 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 200 (двісті) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 800 (п`ятсот тридцять шість тисяч вісімсот) гривень.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу.

Обвинувачений ОСОБА_5 звільняється з-під варти після внесення застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_5 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

У разі внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_5 після звільнення з-під варти прибувати за кожною вимогою до суду, яким розглядається кримінальне провадження, протягом дії запобіжного заходу у виді застави.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та/або проживає без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи, контактних номерів мобільного телефону;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого більш суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали суду в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на обвинуваченого обов`язків, в разі внесення застави, становить до 02 вересня 2023 року.

Ухвала в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 10 липня 2023 року о 09:00 годині в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/13103/23

Номер провадження № 1-кп/ 522/2501/23

Головуючий суддя - ОСОБА_1