Справа №: 127/5585/18
Провадження №: 1-кп/127/381/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000996 від 06.03.2017 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого директором ТОВ «Зебеш 770», із вищою освітою, розлученого, українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.03.2017 у справі № 127/17796/16-ц позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 задоволено. Вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у батька ОСОБА_3 та передати його матері ОСОБА_6 , рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері допустити до негайного виконання.

В подальшому, на підставі виконавчого листа № 127/17796/16-ц виданого Вінницьким міським судом Вінницьким міським судом Вінницької області 27.01.2017 старшим державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_8 31.01.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по факту відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 , у батька ОСОБА_3 та передати матері ОСОБА_6 .

Постанову про відкриття вищевказаного виконавчого провадження ОСОБА_9 отримав 06.02.2017, що підтверджується відміткою про отримання та його особистим підписом на супровідному листі № 775/10-33 від 31.01.2017.

В подальшому 17.02.2017 при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц в приміщенні Вінницького клінічного обласного шкірно-венерологічного диспансеру, за адресою: м. Вінниця, вул. Магістратська, 21 при вчиненні виконавчих дій ОСОБА_3 умисно, з метою недопущення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017, у справі № 127/17796/16-ц не передав дитину ОСОБА_7 його матері, добровільно відмовлявся від передачі дитини, з боку останнього здійснювався психологічний тиск на дитину, вимушував дитину відповідати матері негативно, фізично утримував і не відпускав дитину матері. Про вказаний факт ОСОБА_8 складено відповідний акт.

Надалі 24.02.2017 при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц в приміщенні Вінницького клінічного обласного шкірно-венерологічного диспансеру за адресою: м. Вінниця, вул. Магістратська, 21 при вчиненні виконавчих дій ОСОБА_3 продовжуючи свій злочинний умисел, з метою недопущення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 у справі № 127/17796/16-ц перешкоджав виконанню рішення суду, дитину добровільно не передав, фізично утримував та здійснював психологічний тиск на дитину. Про вказаний факт ОСОБА_8 складено відповідний акт.

Допитаний у ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_3 , вину в інкримінованому йому злочині не визнав та суду надав наступні показання.

Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 було вирішено відібрати дитину ОСОБА_7 у батька та передати його матері, рішення допустити до негайного виконання, із вказаним рішенням суду обвинувачений не був згодний, а тому оскаржив його в апеляційному порядку, однак рішення суду було залишено без змін.

В період з 27.01.2017 неповнолітній ОСОБА_7 знаходився на лікуванні в шкірно-венерологічному диспансері, тому ОСОБА_3 в усній розмові домовився зі своєю колишньою дружиною про те, що син закінчить лікування, потім попрацює з психологом, а після цього, обвинувачений поверне дитину матері самостійно, однак цього не зробив, оскільки працівникам державної виконавчої служби, матір`ю ОСОБА_6 та іншими учасниками виконавчого провадження 17.02.2017 та 24.02.2017 було спричинено значну моральну травму сину, і відповідне лікування з психологом ОСОБА_7 проходив понад рік.

17.02.2017, 24.02.2017 до ОСОБА_3 із сином, які в той час перебували на лікуванні в шкірно-венерологічному диспансері прийшли працівники державної виконавчої служби, представник Служби у справах дітей ОСОБА_10 , працівники поліції, матір ОСОБА_6 та двоє понятих, які були працівниками диспансеру та вимагали повернути дитину матері. Однак, ОСОБА_3 повідомив, що його син відмовляється жити з матір`ю.

В цей час, син постійно ховався за ОСОБА_3 , не хотів йти до матері.

Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_6 , судом було визначено місце проживання дитини із матір`ю, що і було зроблено, однак проживши разом із дитиною кілька місяців, матір ОСОБА_6 у 2015 році добровільно передала сина батьку, оскільки не може його виховувати самостійно, з вказаного часу, син постійно проживає із батьком.

Станом на сьогоднішній день, син ОСОБА_7 в категоричній формі відмовляється проживати із матір`ю. Обвинувачений не впускає свою колишню дружину до будинку та на подвір`я, остання спілкується із сином через хвіртку.

Допитана у ході судового провадження свідок ОСОБА_11 , суду надала наступні показання, що вона працює лікарем у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері.

Так, у 2016-2017 роках дитина ОСОБА_7 перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері. Весь час лікування дитини, його доглядав лише батько ОСОБА_12 .

Під час одного із лікувань, ОСОБА_11 була свідком того, як до дитини прийшла матір та принесла йому іграшку, однак між батьками почалась суперечка, у ході якої матір подряпала батьку обличчя.

З 30.01.2017 ОСОБА_7 знаходився на стаціонарному лікуванні у закладі, хлопчика навідував лише тато, матір мала змогу аналогічно приходити до дитини, однак цього не робила.

У лютому 2017 року ОСОБА_7 прийшла навідати матір, однак в той час хлопчик пішов гуляти із батьком, тоді ОСОБА_6 викликала працівників поліції та в лікарні почались розбірки.

Допитана у ході судового провадження свідок ОСОБА_8 , суду надала наступні показання, що вона в січні-лютому 2017 року працювала державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Так, в січні 2017 року до Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області надійшов виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передання його матері ОСОБА_6 . На підставі вказаного рішення та виконавчого листа, державним виконавцем ОСОБА_8 було винесено постанову про відкриття відповідного виконавчого провадження про що належним чином було повідомлено боржника.

Крім того, боржника ОСОБА_3 було повідомлено, як усно, так і письмово, порядок виконання вказаного рішення суду та процедуру відібрання дитини і подальшого передання матері, та було роз`яснено, що боржник має вчинити вказані дії добровільно протягом трьох днів, або ж у разі відсутності добровільного виконання, подальший порядок і дії державної виконавчої служби.

Так, ОСОБА_3 добровільно рішення суду не виконав, будь яких пояснень представникам державної виконавчої служби не надав. За місцем проживання боржника, двері будинку ніхто не відчиняв, до будинку не впускали, чим перешкоджали виконати рішення суду. Державним виконавцем ОСОБА_8 за систематичне невиконання ОСОБА_12 рішення суду були складені відповідні акти, винесені попередження та накладено штрафи на обвинуваченого, однак останній на вказані дії державної виконавчої служби жодним чином не реагував.

В подальшому, було встановлено місце перебування дитини та винесено постанову про вилучення дитини у приміщенні шкірно-венерологічного диспансеру, де ОСОБА_7 у лютому 2017 року проходив лікування, із залученням представника органу опіку та піклування, представників поліції, керівництва медичного закладу та у присутності матері ОСОБА_6 . Про вказане рішення був повідомлений і ОСОБА_3

17.02.2017 державний виконавець ОСОБА_8 , разом із колегами, працівниками поліції, представником Служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_10 , стягувачем ОСОБА_6 , понятими та керівництвом лікарні зайшли до палати шкірно-венерологічного диспансеру, де перебував обвинувачений разом із сином, ОСОБА_8 зачитала рішення, на підставі якого будуть вчинятись виконавчі дії, однак ОСОБА_3 відреагував негативно, почав сперечатись із матір`ю хлопчика, у подальшому із представниками влади, агресивно себе поводив та ображав свою колишню дружину ОСОБА_6 . Усі учасники виконавчої дії намагались заспокоїти ОСОБА_3 , пояснювали про доцільність виконання вказаного рішення, однак останній спілкуватись відмовлявся, взяв сина за руку та ходив по усій території шкірно-венерологічного диспансеру, відмовляючись у будь який спосіб передати дитину матері.

Вказана виконавча дія тривала близько двох годин, після чого було прийнято рішення скласти акт про не виконання, задля того, що б ще більше не травмувати дитину.

Крім того, свідок зазначила, що на вказану виконавчу дію прийшла матір ОСОБА_6 разом із іграшкою, хлопчик хотів взяти вказану іграшку та підійти до матері, однак батько не давав цього зробити, тримав сина за руку та не відпускав ні на секунду. Мати говорила до хлопчика, задала запитання, однак щоразу обвинувачений шарпав сина за руку при намаганні останнього хоч щось відповісти.

В період перебування неповнолітнього ОСОБА_7 в лікарні, останній міг повноцінно пересуватись вулицею, міг покидати лікувальний заклад та навіть ночувати вдома, лише вдень відвідувати процедури, тобто перебував на денному стаціонарі, та міг бути переданий в той день матері, про що державного виконавця ОСОБА_8 та учасників виконавчої дії повідомив лікуючий лікар, в протилежному випадку вказана виконавча дія не виконувалась б.

В подальшому 24.02.2017 повторно було винесено постанову про вилучення дитини у приміщенні шкірно-венерологічного диспансеру. Та всі дії відбувались аналогічно 17.02.2017, батько поводив себе так само, рішення суду в примусовому порядку не виконав. Потім взяв дитину за руку та намагався покинути приміщення лікарні, внаслідок чого були викликані працівники патрульної поліції

Допитана у ході судового провадження свідок ОСОБА_10 , суду надала наступні показання, що вона працює у Службі у справах дітей Вінницької міської ради.

Так, Вінницьким міським судом Вінницької області було винесено рішення про відібрання дитини ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передання матері ОСОБА_6 , оскільки батько добровільно відмовлявся виконувати рішення суду, було відкрито відповідне виконавче провадження, до виконання якого було залучено орган опіки та піклування.

Державною виконавчою службою було з`ясовано, що дитина перебуває на денному стаціонарі у шкірно-венерологічному диспансері та усі виконавчі дії відбувались там за участі лікаря, працівників поліції, державних виконавці, представника служби у справах дітей - ОСОБА_10 , боржника - ОСОБА_3 , стягувача - ОСОБА_6 , дитини ОСОБА_7

17.02.2017 зайшовши до палати шкірно-венерологічного диспансеру, державним виконавцем ОСОБА_13 було зачитано постанову та роз`яснено ОСОБА_3 порядок добровільної передачі дитини матері, однак обвинувачений поводив себе агресивно, висловлювався нецензурною лайкою в адресу всіх присутніх, нікому не давав доступу до дитини, поставив сина в куток і став перед ним щитом, не слухаючи при цьому жодних доводів та вмовлянь.

ОСОБА_10 намагалась поговорити з обвинуваченим про недоцільність такої поведінки перед малолітньою дитиною, пояснювала, що він лякає сина, однак ОСОБА_3 слухати не хотів та надалі агресивно себе поводив.

Потім ОСОБА_10 вмовила обвинуваченого надати можливість поспілкуватись із сином ОСОБА_7 без інших учасників виконавчої дії. Під час спілкування, ОСОБА_10 вдалось з`ясувати, що хлопчик не перебуває на лікуванні постійно, а лише приходить вдень на процедури, а потім йде додому разом із татом, у хлопчика був «лишай». На запитання чи хоче ОСОБА_7 спілкуватись із матір`ю відповів - «так», на запитання чи хоче проживати із матір`ю, відповів - «так».

Мати ОСОБА_6 прийшла із подарунком, хлопчик зрадів побачивши матір і подарунок, хотів підійти до неї, однак обвинувачений цього зробити не дозволяв, тримав дитину за руку, при намаганні сина відповісти на запитання матері, шарпав за руку.

24.02.2017 про повторній виконавчій дії ОСОБА_3 поводив себе аналогічно, та жодним чином не давав виконати рішення суду, тримав дитину за руку, ні до кого його не підпускав, кричав, виражався нецензурною лайкою на адресу колишньої дружити та усіх присутніх, внаслідок чого були викликані працівники патрульної поліції, однак ОСОБА_3 забрав сина та покинув приміщення лікарні.

Під час виконання виконавчих дій, Службою у справах дітей було проінспектовано місце проживання матері та встановлено, що остання має належні умови для комфортного проживання із сином. Також, під час інспектування умов життя батька було встановлено, що він має не надто належні умови для проживання із сином, на що ОСОБА_3 погодився та обіцяв виправити.

Крім того, свідок ОСОБА_10 повідомила, що мати на протязі усього часу проживання сина із батьком скаржилась на ОСОБА_3 , писала запити, клопотання до Служби у справах дітей Вінницької міської ради з проханням вжити заходів для того, що б син проживав із матір`ю, намагалась будь яким чином домогтися аби син проживав із нею, також ОСОБА_6 неодноразово скаржилась, що обвинувачений не дає можливості їй навіть спілкуватись із сином, бачитись не дозволяє, на поріг будинку не впускує, на телефонні дзвінки не відповідає, обвинувачений ОСОБА_3 не водить дитину до садочка, який той відвідував живучи із матір`ю, тому вона не має можливості відвідувати дитину навіть там. В подальшому, батько влаштував сина до приватної школи, на територію якої матір не впускають.

Натомість, в той час коли хлопчик проживав із матір`ю вона жодним чином не чинила перешкод у спілкуванні дитини із батьком. ОСОБА_7 постійно їздив до батька, залишався у нього на вихідні, приїздив на свята. Таким чином, одного разу обвинувачений і не повернув дитину матері, забравши сина на кілька днів та відмовившись в подальшому повернути дитину.

На час виконавчого провадження, хлопчик в дитячий садочок не відвідував, в подальшому навчався в єврейській приватній закритій школі, систематично пропускав уроки, спілкувався лише із батьком, не мав друзів, не міг без батька вийти на вулицю, не відвідував жодних гуртків, страждав на ожиріння.

Допитаний у ході судового провадження неповнолітній свідок ОСОБА_7 в присутності представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_14 , суду надав наступні показання, що йому 12 років, обвинувачений ОСОБА_3 є його батьком, з яким він спільно проживає в приватному будинку.

ОСОБА_7 навчається в приватній школі, назву якої згадати не зміг, будь які інші гуртки не відвідує, раніше після школи одразу йшов додому. На даний час уроки проводяться дистанційно тому ОСОБА_7 взагалі нікуди не ходить.

ОСОБА_7 із матір`ю бачиться рідко, раз на три-чотири місяці, оскільки не має бажання, матір телефонує та хоче приїздити, однак свідок не виявляє такого ж бажання, сам ОСОБА_7 матері не телефонує взагалі, хоча і має свій особистий мобільний телефон. Коли мати приїжджає то вони бачяться на вулиці неподалік будинку, на подвір`я та в будинок мати пускати не можна. ОСОБА_6 завжди пропонує сину прогулятись, запрошує до себе в гості, однак він не має бажання, мама завжди привозить їжу, подарунки не дарує.

ОСОБА_7 проживає удвох із батьком та із матір`ю проживати і спілкуватись в категоричні формі відмовляється, виключно через те, що мати постійно задає різні запитання, запитує що він робив протягом дня, що для нього цікаво, чим він займається в комп`ютері, який його улюблений урок, які оцінки він отримує в школі, чим він займався на вихідних, у зв`язку із чим ОСОБА_7 заблокував номер мобільного телефону матері, але вона продовжує телефонувати із мобільного телефону бабусі.

У вихідні дні ОСОБА_7 зазвичай знаходиться вдома із батьком, дивляться фільми, серіали, в парк гуляти не ходить, заклади харчування не відвідує, оскільки там готують шкідливу їжу. У ОСОБА_7 є 10 шкільних друзів, однак він із ними не бачиться, час разом не проводить, гуляти нікуди не ходить, в гості друзі не приходять та ОСОБА_7 в гості ні до кого не ходить, оскільки ОСОБА_7 не любить спілкуватись із іншими людьми. Тварин у ОСОБА_7 не має, хоча він дуже хоче мати собаку. ОСОБА_7 разом із батьком був на морі та в інших містах України.

ОСОБА_7 пам`ятає, що коли йому було 7 років в лікарні була сутичка між його батьками, там також були працівники поліції зі зброєю та багато інших людей.

Допитана у ході судового провадження свідок ОСОБА_6 , суду надала наступні показання, що обвинувачений ОСОБА_3 її колишнім чоловіком.

Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 у батька та передання матері, вказане рішення суду обвинувачений добровільно виконувати не хотів, свідок неодноразово зверталась до представників Служби у справах дітей Вінницької міської ради, до державних виконавців із проханням вжити заходів щодо передання сина їй, однак двері будинку, де мешкав ОСОБА_3 із дитиною систематично ніхто не відчиняв. Після чого, державною виконавчою службою було встановлено, що хлопчик відвідує процедури у шкірно-венерологічному диспансері та вирішено вилучати дитину там, про що було повідомлено, як матір ОСОБА_6 , так і батька ОСОБА_3

17.02.2017 до вказаного диспансеру прийшли працівники державної виконавчої служби, працівники поліції, представник Служби у справах дітей ОСОБА_10 , працівники лікарні та ОСОБА_6 , для вирішення вказаного питання адміністрація лікарні надала вільну палату та надали дозвіл на проведення вказаних виконавчих дій, оскільки у хлопчика був «лишай», який не перешкоджав вчиненню будь яких дій. В палату також прийшов обвинувачений разом із сином. Весь час, ОСОБА_3 поводив себе доволі агресивно, кричав, тримав сина за руку та взагалі його не відпускав. Державний виконавець та інші учасники дії весь час роз`яснювали порядок передання дитини матері, намагались переконати ОСОБА_3 повернути сина, однак він нікого слухати не хотів. ОСОБА_10 говорила із хлопчиком та він повідомляв, що хоче жити разом із мамою та татом.

ОСОБА_7 хотів підійти до матері, хотів взяти іграшку, яку вона принесла, однак батько не дозволяв цього зробити та не відпускав руку хлопчика.

Рішення суду виконано не було, та ОСОБА_3 дитину не повернув.

Надалі, 24.02.2017 вказані виконавчі дії відбувались аналогічно, поведінка ОСОБА_3 була такою ж, дитину тримав за руку, не повертав та не давав можливості сину підійти до матері.

На даний час ОСОБА_6 рідко бачиться із сином, обвинувачений не дозволяє свідку приходити в гості, заходити на подвір`я та в будинок, не відпускає сина в гості до матері та навіть не дозволяє разом піти прогулятись. Коли ОСОБА_6 приїжджає до сина, вони спілкують через хвіртку, таким чином, що свідок стоїть на вулиці, а ОСОБА_7 на подвір`ї і все спілкування відбувається лише в присутності батька. Свідок весь час приносить сину лише продукти, фрукти та солодощі, придбати іграшку або ж одяг можливості не має, тому що обвинувачений не відпускає сина навіть в магазин. Хлопчик навчається в приватній закритій школі, на територію якої ОСОБА_6 не впускають, він не ходить гуляти із друзями, не відвідує гуртків, парків, виходити з дому самостійно йому забороняє батько, тому син може вийти з дому лише з татом. У ОСОБА_7 є власний мобільний телефон, однак номер телефону матері там заблокований, тому свідок телефону із мобільного телефону бабусі.

Крім того, свідок зазначила, що після того, як батьки розійшлись, суд прийняв рішення про визначення місця проживання сина із матір`ю, тому син проживав зі свідком та бачився із татом постійно, ОСОБА_6 жодного разу не перешкоджала їх спілкуванню та навпаки сприяла цьому. Внаслідок чого, ОСОБА_3 у 2016 році взяв дитину на кілька днів в гості та більше не повернув.

На думку ОСОБА_6 , обвинувачений не хоче повернути їй сина, оскільки вона була ініціатором розлучення. ОСОБА_3 весь час налаштовує дитину проти матері, говорить, що мама його не любить, оскільки пішла із сім`ї та покинула їх із татом. ОСОБА_3 постійно водить сина по лікарях, придумує йому різні хвороби, для того, що б оформити сину групу інвалідності та отримувати відповідні виплати від держави.

Також судом у ході судового провадження безпосередньо досліджені наступні докази надані сторонами провадження, належність та допустимість, яких ніким не оспорюється, а саме:

? витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.03.2017 за № 0000996;

? копія виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/17796/16-ц від 27.01.2017 про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передання його матері ОСОБА_6 ;

? копія постанови Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 31.01.2017, відповідно до якої відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/17796/16-ц виданого 27.01.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 ;

? копія акту державного виконавця від 01.02.2017, відповідно до якого під час примусового виконання виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 , при виході за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що боржника ОСОБА_3 у будинку не було, двері ніхто не відчинив. Рішення суду не виконано;

? копія акту державного виконавця від 02.02.2017, відповідно до якого під час примусового виконання виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 , при виході за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що боржника ОСОБА_3 у будинку не було, двері ніхто не відчинив. Рішення суду не виконано;

? копія попередження державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця № 1192/10-33 від 03.02.2017 адресоване ОСОБА_3 , відповідно до якого останнього попереджено про складення відповідних актів та обов`язковість виконання рішення суду;

? копія постанови державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ВП № НОМЕР_1 від 03.02.2017 про накладення штрафу на ОСОБА_3 за не виконання рішення суду;

? копія акту державного виконавця від 17.02.2017, відповідно до якого у присутності двох понятих, стягувача ОСОБА_6 , боржника ОСОБА_3 , представника служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_10 , при залученні працівників поліції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 , в приміщенні Вінницького клінічного обласного шкіряно-венеричного диспансеру за адресою: м. Вінниця, вул. Магістратська, 21 , боржник не передав дитину ОСОБА_7 його матері, чим не виконав рішення суду. З боку боржника здійснювався тиск на дитину;

? копія акту державного виконавця від 24.02.2017, відповідно до якого у присутності двох понятих, стягувача ОСОБА_6 , боржника ОСОБА_3 , представника служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_10 , при залученні працівників поліції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 , батько ОСОБА_3 перешкоджав виконанню рішення суду, дитину добровільно не передав, фізично утримував дитину та здійснював психологічний тиск на дитину;

? копія попередження державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця № 2633/10-33 від 20.02.2017 адресоване ОСОБА_3 , відповідно до якого останнього попереджено про складення відповідних актів та обов`язковість виконання рішення суду;

? копія попередження державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця № 2699 від 21.02.2017, адресоване Службі у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про те, що 24.02.2017 о 10:00 год. будуть повторно проводитись виконавчі дії, щодо виконання рішення суду в примусовому порядку, а саме відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передача його матері ОСОБА_6 в приміщенні Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру (стаціонар);

? копія постанови державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця ВП № НОМЕР_1 від 24.02.2017 про накладення штрафу на боржника ОСОБА_3 за повторне перешкоджання виконання рішення суду, невиконання законних вимог державного виконавця;

? копія рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 у справі № 127/17796/16-ц, яким вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_12 у батька ОСОБА_3 та передати його матері ОСОБА_6 . Вказане рішення суду набрало законної сили 07.03.2017, згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 07.03.2017.

Аналізуючи всі докази у їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до наступного.

Так, у ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 382 КК України не визнав та пояснив, що не перешкоджав виконанню рішення суду, а не передав дитину матері у зв`язку із небажанням дитини та проходженням лікування.

Судом було встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 у справі № 127/17796/16-ц вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передати матері ОСОБА_6 . Рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері допустити до негайного виконання.

27.01.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області було видано виконавчий лист про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передання матері ОСОБА_6 . Рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері допустити до негайного виконання.

В подальшому, 31.01.2017 старшим державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_8 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 31.01.2017, відповідно до якої відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/17796/16-ц виданого 27.01.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 .

Після відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем ОСОБА_8 01.02.2017 було здійснено вихід за адресою місця проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 та встановлено, що двері ніхто не відчинив. Рішення суду не виконано, про що складено відповідний акт, копія якого міститься в матеріалах кримінального провадження.

02.02.2017 державним виконавцем ОСОБА_8 разом із стягувачем ОСОБА_6 повторно здійснено вихід за адресою місця проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 , однак двері будинку ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт із підписами понятих, копія якого міститься в матеріалах кримінального провадження.

В подальшому, 03.02.2017 державним виконавцем винесено попередження ОСОБА_3 про обов`язковість виконання рішення суду та складення відносно нього відповідних актів. Вказане попередження ОСОБА_3 отримав 06.02.2017.

Вчинення вказаних дій на виконання рішення суду підтвердила допита у ході судового провадження свідок ОСОБА_8 , яка послідовно та чітко описала усі свої дії, як державного виконавця спрямовані на виконання рішення суду в частині відібрання дитини у батька та передання матері.

Комплекс зазначених виконавчих дій результату не надав, тому, як зазначила свідок ОСОБА_8 було встановлено, що дитина ОСОБА_7 проходить лікування у Вінницькому обласному клінічному шкірно-венерологічному диспансері, та вирішено проводити виконавчі дії за місцем тимчасового перебування дитини.

17.02.2017 держаний виконавець ОСОБА_8 , за участі представника служби у Справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_10 , матері ОСОБА_6 , працівників поліції прийшли до приміщення Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, де отримали дозвіл на проведення виконавчого провадження, оскільки неповнолітній ОСОБА_15 перебував у закладі лише на денному стаціонарі, мав не важке захворювання, та приходив до закладу лише для отримання певних процедур, після чого повертався разом із батьком додому.

Як зазначила допитана у ході судового провадження свідок ОСОБА_10 - проведення вказаних виконавчих дій жодним чином не суперечили інтересам дитини, вказане питання було доведено до відома лікарів та погоджене із ними, у разі заперечення хоч одного із працівників лікарні, ОСОБА_10 , як представник Служби у справах дітей та діючи виключно в інтересах дитини, одразу б припинила будь які виконавчі дії.

Зайшовши до палати, яку надали працівники диспансеру для проведення виконавчого провадження, усі присутні помітили агресію зі сторони обвинуваченого, останній почав голосно виражатись нецензурною лайкою у їх сторону, особливо ображаючи матір дитини. Взяв дитину за руку та взагалі її не відпускав, тримав дитину в себе на руках, не дозволяв ні з ким спілкуватись, до матері не підпускав, забороняв відповідати на запитання матері, шарпаючи дитину за руку, закривав дитину собою, на систематичні вмовляння не перешкоджати виконувати рішення суду жодним чином не реагував та надалі продовжував поводити себе агресивно.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджуються показами усіх свідків, допитаних у ході судового провадження, а також актом державного виконавця від 17.02.2017, відповідно до якого у присутності двох понятих, стягувача ОСОБА_6 , боржника ОСОБА_3 , представника служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_10 , при залученні працівників поліції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 , в приміщенні Вінницького клінічного обласного шкірно-венерологічного диспансеру за адресою: м. Вінниця, вул. Магістратська, 21 , боржник не передав дитину ОСОБА_7 його матері, чим не виконав рішення суду. З боку боржника здійснювався тиск на дитину.

Після чого, старшим державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця винесено попередження № 2633/10-33 від 20.02.2017 адресоване ОСОБА_3 , відповідно до якого останнього попереджено про складення відповідних актів та обов`язковість виконання рішення суду. Вказане попередження надсилалось боржнику.

21.02.2017 державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця винесено попередження № 2699 від 21.02.2017, адресоване Службі у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про те, що 24.02.2017 о 10:00 год. будуть повторно проводитись виконавчі дії, щодо виконання рішення суду в примусовому порядку, а саме відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передача його матері ОСОБА_6 в приміщенні Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру (стаціонар).

В подальшому, 24.02.2017 при примусовому виконанні виконавчого листа, держаний виконавець ОСОБА_8 , за участі представника служби у Справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_10 , матері ОСОБА_6 , працівників поліції повторно прийшли до приміщення Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, де, знову ж таки, отримали дозвіл на проведення виконавчого провадження, оскільки неповнолітній ОСОБА_15 приходив до закладу лише для отримання певних процедур, після чого повертався разом із батьком додому.

Однак, поведінка ОСОБА_3 була аналогічною, останній не підпускав матір до дитини, поводився агресивно, чинив тиск на хлопчика, перешкоджав хлопчику у спілкуванні із матір`ю, постійно тримав його за руку та забороняв будь кому підходити, внаслідок чого перешкоджав виконання рішення суду, дитину добровільно не передав, фізично утримував дитину та здійснював тиск. Внаслідок чого рішення суду не було виконано та складено акт державного виконавця від 04.02.2017, відповідно до якого у присутності двох понятих, стягувача ОСОБА_6 , боржника ОСОБА_3 , представника служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_10 , при залученні працівників поліції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передачу його матері ОСОБА_6 , батько ОСОБА_3 перешкоджав виконанню рішення суду, дитину добровільно не передав, фізично утримував дитину та здійснював психологічний тиск на дитину.

Внаслідок вказаних подій, 06.03.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості № 0000996 на законних підставах.

Частиною 1 ст. 2 КК України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визначається злочином. Обов`язковими елементами будь-якого кримінального правопорушення є: об`єкт злочину, об`єктивна сторона злочину, суб`єкт злочину та суб`єктивна сторона злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є кримінальним правопорушенням.

ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що він знаючи, про існування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 про відібрання дитини ОСОБА_7 у батька та передання його матері ОСОБА_6 , добровільно вказане рішення не виконав та умисно перешкоджав виконанню вказаного рішення суду, що набрало законної сили. Вказані дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 382 КК України.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України є умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, і означає повне його ігнорування. Об`єктивна сторона зазначеного злочину також проявляється і в перешкоджанні виконанню судового рішення, що набрало законної сили, яке полягає в активних діях, які суттєво ускладнюють чи унеможливлюють виконання судового рішення, вчинені з метою недопущення виконання рішення суду.

Суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України є фізична особа не на користь якої ухвалено рішення суду та яку зобов`язано вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість судового рішення, згідно зі ст. 129 Конституції України, є однією з основних засад судочинства.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

У ході судового провадження було встановлено, що обвинувачений достеменно знав про рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017, яким вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_7 у батька та передати матері, знав, що рішення було допущено до негайного виконання. Також, ОСОБА_3 було відомо про відкриття виконавчого провадження відносно нього, оскільки вказану постанову він отримав 06.02.2017, у якій було зазначено, що боржнику необхідно виконати її негайно.

Суд звертає увагу, що Законом України «Про виконавче провадження» надається можливість боржнику добровільно виконати рішення суду у встановлені терміни, однак ОСОБА_3 добровільно рішення суду не виконав, а тому державний виконавець невідкладно розпочав його примусове виконання.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що він не передав дитину матері, у зв`язку із перебуванням сина на лікуванні, суд розцінює виключно, як спосіб уникнути кримінальної відповідальності, оскільки 01.02.2017 та 02.02.2017 при виході державного виконавця ОСОБА_8 на адресу місця проживання батька ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_7 двері помешкання ніхто не відчинив, а тому рішення суду не виконано.

В подальшому, як зазначили допитані у ході судового провадження свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , малолітня дитина ОСОБА_7 17.02.2017 та 24.02.2017 дійсно перебувала на лікуванні у Вінницькому обласному клінічному шкірно-венерологічному диспансері, однак виключно зі згоди лікарів проводились виконавчі дії, хлопчик перебував в диспансері лише на денному стаціонарі, після отриманих процедур батько забирав дитину додому та наступного дня приводив.

Слушним є твердження свідка ОСОБА_10 , яка зазначила, що будучи представником Служби у справах дітей Вінницької міської ради, діяла виключно в інтересах малолітньої дитини. Проведення вказаних виконавчих дій та вилучення дитини було погоджено із лікарями диспансеру та у разі заперечення хоч одного із працівників лікарні, ОСОБА_10 , одразу припинила будь які виконавчі дії.

Натомість, дитина ОСОБА_7 могла спокійно покидати диспансер після отриманих процедур, що і робив хлопчик разом із татом щодня, тому на думку суду, у разі не перешкоджання з боку обвинуваченого ОСОБА_3 виконанню рішення суду, дитина могла покинути диспансер разом із матір`ю та наступного дня продовжити курс лікування уже під наглядом матері, а не батька.

Фактично, обвинувачений ОСОБА_3 хоч і не визнав своєї вини у судовому засіданні, однак усвідомлював необхідність добровільного виконання рішення суду та не заперечував той факт, що не передав дитину матері з моменту прийняття рішення судом - 27.01.2017, хоч воно і було звернено до негайного виконання, добровільно не домовлявся із матір`ю про повернення дитини, а 30.01.2017 син ОСОБА_7 почав лікування у Вінницькому обласному клінічному шкірно-венерологічному диспансері, що на думку обвинуваченого перешкоджало виконанню рішення.

Разом з тим, суд враховує, що станом на день розгляду кримінального провадження ОСОБА_3 дитину матері не повернув та не вживав заходів для його повернення, а тому дитина і досі проживає із батьком.

Активні дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які проявлялись у психологічному тиску на сина, забороні відповідати на запитання матері, забороні підходити до матері, постійне тримання дитини за руку або ж на руках, не відпускати дитину, агресивне виражання на адресу учасників виконавчого провадження, ображання нецензурними слова матері в присутності шестирічної дитини, є діями, які суттєво ускладнюють та в подальшому унеможливлюють виконання судового рішення.

Таким чином, суд достовірно встановив, що при правильній поведінці обвинуваченого, як батька шестирічної дитини, у разі не чинення опору та перешкоджання дитини піти до матері, фізичному утриманні дитини, налаштуванні дитини проти матері, ОСОБА_3 мав реальну можливість не перешкоджати виконанню рішення суду та передати дитину матері.

Підтвердженням вчинення ОСОБА_3 інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, також є, відкриття виконавчого провадження та здійснення усіх подальших законних та послідовних виконавчих дій, докази яких були досліджені у ході судового провадження, які є належними, допустимими та такими, що ніким не оспорюються.

Крім того, беручи до уваги Постанову Верховного суду від 16.03.2021 у вказаному кримінальному провадженні в частині того, що поза увагою суду залишилось те з ким більше часу проживала дитина, та не з`ясована думка неповнолітнього ОСОБА_7 у частині того, чи мав він бажання повертатись до матері шляхом його допиту, та не з`ясовано чи умисно обвинувачений ОСОБА_3 перешкоджав виконанню рішення суду, чи це рішення неможливо було виконати, не завдаючи шкоди інтересам дитини, судом були досліджені вказані обставини та встановлено наступне.

Так, колишня дружина обвинуваченого - свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_7 , сім`я проживала разом до листопада 2012 року.

З листопада 2012 року між подружжям фактично припинились шлюбні відносини, однак офіційно шлюб розірваний не був, мати переїхали до іншого помешкання, дитина залишилась проживати із батьком та останній сина матері не віддавав, мотивуючи тим, що йому буде із батьком краще, у зв`язку із цим ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2015 визначено місце проживання сина разом із матір`ю ОСОБА_6 та зобов`язано батька передати сина матері.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням викладеного, суд враховує обставини викладені у рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2015, яке набрало законної сили, отже не може бути поставлено під сумнів. Зі змісту даного рішення суду вбачається, що судом було встановлено, що ОСОБА_6 цікавиться здоров`ям дитини, прагне займатись його вихованням, прагне зустрічей із сином, не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча в повній мірі позбавлена такої можливості.

Також, у вказаному рішенні суду зазначено, що на час проведення органом опіки та піклуванні Вінницької міської ради обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 із сином встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 складається із двох кімнат, кухні, коридору, санвузла. У кімнаті, де проживає батько із сином безлад, брудно, речі розкидано, непомітно дитячих іграшок, розвиваючих книжок, на кухні, ванній кімнаті, коридорі неохайно. Стан будинку незадовільний.

Таким чином, на підставі вказаного рішення було відкрито виконавче провадження та 25.05.2015 рішення суду було виконано, дитину повернуто матері, отже з травня 2015 року дитина проживала разом із матір`ю.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_6 в період проживання сина із нею, вона жодним чином не чинила опору та перешкоджала сину спілкуватись із батьком, обвинувачений забирав дитину до себе на кілька днів, потім повертав, міг вільно бачитись із сином у будь який день, хлопчик відвідував дитячий садочок.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 забрав сина до себе на кілька днів у гості та не повернув, на неодноразові благання матері повернути дитину, відповідав категорично, внаслідок чого свідок неодноразово зверталась до працівників поліції, до Служби у справах дітей Вінницької міської ради, однак обвинувачений відмовлявся повертати дитину та забороняв сину бачитись із матір`ю, для цього батько перестав водити хлопчика до дитячого садочка, що вбачається із довідки ДНЗ № 9 від 16.09.2016, згідно якої ОСОБА_7 не відвідує дошкільний заклад з 09.12.2015, зі слів батька дитина потребує «домашнього режиму».

Як було зазначено у судовому засіданні свідком ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_10 , мати ОСОБА_6 постійно, на протязі усього часу, коли не жила із сином, систематично вживає заходів задля повернення сина, однак ОСОБА_3 у будь який спосіб перешкоджає їй у вчинені вказаних дій.

В подальшому, ОСОБА_6 повторно звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання дитини та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 було вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_7 у батька ОСОБА_3 та передати його матері.

Зазначене рішення суду є предметом розгляду у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, на думку суду мати ОСОБА_6 систематично вживає всіх можливих заходів задля того що б син проживав із нею, однак цього не допускає будь якими способами батько хлопчика. За час проживання дитини з матір`ю син вільно спілкувався із батьком, бачився, залишався у нього.

Натомість, мати позбавлена можливості навіть обійняти сина, підійти до нього, обвинувачений не впускає колишню дружину на подвір`я, а сина не випускає з подвір`я, все спілкування відбувається виключно через хвіртку та в присутності батька. Мобільний телефон матері хлопчик заблокував у зв`язку із тим, що мати цікавиться його життям, задає різні запитання. Дитина відвідує приватну закриту школу, на територію якої матір не впускають.

Враховуючи викладене, на думку суду, батько ОСОБА_3 починаючи з жовтня 2015 року, як забрав дитину у матері та не повернув, створив усі умови аби син не спілкувався із матір`ю. Та відсутність вказаного спілкування не було зумовлено не бажанням матері, яка починаючи з 2015 року по цей час щоразу намагається у будь який спосіб поспілкуватись із сином, хвилюється за його здоров`я, емоційний та духовний розвиток.

У ході судового провадження допитано малолітнього свідка ОСОБА_7 та встановлено наступне.

Події, що мали місце у 2017 році дитина не пам`ятає, оскільки на той момент йому було 6 років, станом на сьогоднішній день хлопчику 12 років. Весь свідомий вік хлопчик проживає удвох із батьком, із матір`ю бачиться рідко, раз на три-чотири місяці, оскільки не має бажання, мати телефонує постійно та хоче приїздити, однак ОСОБА_7 не має такого ж бажання.

Неповнолітній ОСОБА_7 має особистий мобільний телефон, однак сам матері не телефонує та її мобільний номер заблокував, виключно через те, що мама постійно задає різні запитання, запитує що він робив протягом дня, що для нього цікаво, чим він займається в комп`ютері, який його улюблений урок, які оцінки він отримує в школі, чим він займався на вихідних, але мати продовжує телефонувати із мобільного телефону бабусі.

Коли приїжджає мама то вони бачяться на вулиці неподалік будинку, на подвір`я та в будинок мати пускати не можна. Його мати ОСОБА_6 завжди пропонує сину прогулятись, запрошує до себе в гості, однак він не має бажання, мама завжди привозить їжу, подарунки не дарує.

Крім того, на запитання суду, неповнолітній ОСОБА_7 відповів, що він майже нікуди не ходить, вихідні дні проводить із батьком, дивиться фільми, серіали, у нього є шкільні друзі, однак він із ними не бачиться, бо не любить спілкуватись із іншим людьми.

Так, дійсно на запитання чи має ОСОБА_7 бажання повертатись до матері хлопчик відповів у категоричній формі, що є зрозумілим і логічним, оскільки дитина на протязі 8 років спілкується виключно із батьком, матір до будинку та на подвір`я впускати заборонено, номер її мобільного телефону заблоковано.

Таким чином, на думку суду, обвинувачений ОСОБА_3 на протязі 8 років створив усі умови задля того, що б дитина не мала бажання проживати з матір`ю, шляхом заборони такого спілкування, намовлянь на маму та образ в її сторону.

Фактично дитина з 5 років живе виключно із батьком, має усталений спосіб життя та розуміння сім`ї, не любить спілкуватись та проводити час із іншими людьми, за виключенням батька, а тому і не бажає в категоричній формі спілкуватись будь з яким, в тому числі із матір`ю, що і зазначив хлопчик у судовому засіданні.

Разом з тим, суд враховує, що під час проведення виконавчих дій 17.02.2017 та 24.02.2017 під час спілкування представника Служби у справах дітей ОСОБА_10 із хлопчиком, на запитання із ким він бажає проживати, дитина відповіла із мамою та татом.

Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 стверджували, що хлопчик хотів підійти до мами, намагався це зробити, однак обвинувачений тримав його за руку та не давав можливості це зробити, при намаганні дитини відповісти на запитання мами, батько шарпав хлопчика за руки, стояв «щитом» перед дитиною не підпускав ні кого до сина.

А тому, на думку суду, станом на момент виконання рішення суду та вчинення виконавчих дій, дитина мала повне бажання проживати з матір`ю, що підтверджується показання свідків, які є логічними, допустимими та такими, що узгоджуються між собою.

Згідно принципу п. 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надання можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватись фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини.

Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

З урахуванням вказаного, суд вважає, що у ході судового розгляду доведено те, що обвинувачений ОСОБА_3 своїми діями умисно перешкоджав виконанню рішення суду, а тому суд критично оцінює позицію обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно якої він не передав дитину матері у зв`язку із небажання дитини та проходженням лікування, та вважає її такою, що направлена на уникнення від кримінальної відповідальності за вчинене діяння, оскільки вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України повністю знайшла своє підтвердження у ході судового провадження, доводиться дослідженими доказами, які є логічними, допустимими та такими, що узгоджуються між собою.

Аналізуючи та оцінюючи обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що стороною обвинувачення доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 382 КК України, умисне перешкоджання виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд враховує, що у постановах Верховного суду звернута увага на те, що відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Таким чином, судом враховано те, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно. Відповідно до довідки комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» № 20/4111 від 04.10.2017 ОСОБА_3 на обліку у закладі не перебуває. Згідно довідки комунального підприємства Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» № 2430 від 26.09.2017 ОСОБА_3 на диспансерному наркологічному обліку у закладі не перебуває.

Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме те, що останній раніше не судимий, ставлення до вчиненого, поведінку в ході судового провадження, а тому суд переконаний, що саме покарання у виді штрафу призначене обвинуваченому ОСОБА_3 буде необхідним та достатнім і досягне мети не лише кари ОСОБА_3 за вчинене, а й буде слугувати для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченими, так і іншими особами.

Разом з тим, згідно п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Відповідно до ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 1 ст. 382 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

Частиною 5 ст. 74 КК України передбачено, що особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 370, 371, 374, 615 КПК України, ст. ст. 49, 65, 74 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять) тисяч гривень.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 382 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вручити копію вироку обвинуваченому та прокурору - негайно.

Учаснику судового провадження, який не був присутній у судовому засіданні копію вироку суду надіслати поштою не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: