ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кс/753/4232/21
У Х В А Л А

"28" жовтня 2021 р. слідчий суддя Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , власника майна ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0002018, внесеному до ЄРДР 09.07.2021 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Дарницької окружної прокуратури м. Києва, який є процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0002018 від 09.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно.

За змістом клопотання прокурор зазначає, що у межах зазначеного кримінального провадження, досудове розслідування у якому провадиться СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві, встановлено, що ОСОБА_3 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_5 оформила на себе квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти на яку надав потерпілий, таким чином спричинила останньому шкоду на суму 1 393 230,91 грн.

Так, в ході розслідування встановлено, що потерпілий ОСОБА_5 тривалий час мешкав разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 , двома дітьми та тещею ОСОБА_3 , і за довгий період спільного мешкання ОСОБА_6 та її мати ОСОБА_3 суттєво увійшли в його довіру.

В якийсь певний період часу вони почали вмовляти ОСОБА_5 придбати ще одну квартиру для поліпшення житлових умов, посилались на наявність у потерпілого достатніх статків, розповідали, що за необхідності квартиру можна буде здавати в оренду та отримувати додатковий прибуток. Оскільки потерпілий постійно зайнятий на роботі, вирішенням усіх документальних питань взялася займатись ОСОБА_3 , таким чином увійшовши в довіру.

Згодом ОСОБА_5 з`ясував, що ОСОБА_3 оформила усі майнові права на квартиру на своє ім`я. Так, 11.10.2017 між ОСОБА_3 та ПАТ АКБ "Аркада" було укладено договір № 82853 про участь у фонді фінансування будівництва квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 13.03.2018 між ОСОБА_3 та ПАТ АКБ "Аркада" було укладено договір № 82853 про уступку майнових прав на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 08.08.2019 було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Після оформлення права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 , відношення в родині до потерпілого різко погіршилося, почались постійні сварки, безпідставні звинувачення, приниження честі, гідності та ділової репутації, поради виїхати з придбаного житла та влаштовувати життя самостійно.

26.03.2020 ОСОБА_3 самоуправно із залученням 8 осіб фізичної статури вигнала ОСОБА_5 з квартири без наявності правових підстав/рішення суду та залишила без житла. Наприкінці листопада 2020 року потерпілий ОСОБА_5 розірвав шлюбні відносини зі своєю дружиною - ОСОБА_6 .

У клопотанні прокурор стверджує, що у з метою встановлення істини у кримінальному провадженні, шляхом проведення експертних досліджень та враховуючи те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом по матеріалах кримінального провадження № 0002018 від 09.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, на зазначену квартиру необхідно накласти арешт.

У судове засідання прокурор не з`явився, причини своєї неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду клопотання не надав. Оскільки прокурор був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду клопотання, відповідно до приписів ч. 1 ст. 172 КПК його неявка не перешкоджає розгляду клопотання по суті.

Власник майна ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вважаючи відсутніми підстави для накладення арешту на належну їй квартиру.

Вислухавши власника майна, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження являється арешт майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є, зокрема, запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення та відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

П. 1 ст. 171 КПК України передбачено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до п. 2 ч. З ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, «кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві». Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Слідчим суддею встановлено, що прокурором у клопотанні єдиною підставою для накладення арешту на майно зазначено необхідність експертного дослідження квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурором ані у клопотанні, ані у судовому засіданні не наведено належного обґрунтування необхідності накладення арешту на квартиру, належну ОСОБА_3 та будь-яких можливих наслідків невжиття такого заходу забезпечення. Експертне дослідження, на думку слідчого судді, може бути проведено без накладення арешту на вищевказану квартиру.

Також у своєму клопотанні прокурор стверджує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом по матеріалах кримінального провадження № 0002018 від 09.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, проте матеріали клопотання не містять процесуального рішення про визнання нерухомого майна, про яке йде мова у клопотанні, речовим доказом, що свідчить про безпідставність клопотання.

Будь яких інших підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, для арешту нерухомого майна прокурором не наведено, а слідчим суддею не встановлено, у зв`язку з чим клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 98, 131, 132, 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0002018, внесеному до ЄРДР 09.07.2021 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлений 02.11.2021.

Слідчий суддя ОСОБА_1