Номер провадження: 11-сс/813/1413/23
Справа № 522/7191/23 1-кс/522/4940/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000109 від 17.03.2023 року (об`єднаного з кримінальним провадженням №0000213 від 08.06.2023 року), щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Норильськ, РФ, громадянина України, одруженого, який має неповнолітніх дітей 2007, 2011 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.6 ст.111-1 КК України,

встановив:

В провадженні СВ УСБУ в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000109 від 17.03.2023 року (об`єднане з кримінальним провадженням №0000213 від 08.06.2023 року), за підозрою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.6 ст.111-1 КК України, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

12.06.2023 року ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК України затримано уповноваженими особами УСБУ в Одеській області.

12.06.2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.6 ст. 111-1 КК України (колабораційна діяльність), за кваліфікуючими ознаками: здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором, спрямованої на підтримку держави-агресора, за відсутності ознак державної зради.

13.06.2023 року слідчий СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 про обрання підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2023 року підозрюваному ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді триманні під вартою, яка переглянута Одеським апеляційним судом 24.07.2023 року та залишена без змін.

В подальшому ухвалою слідчого судді від 08.08.2023 року продовжено строк досудового розслідування до 10.10.2023 року.

04.08.2023 року слідчий УСБУ в Одеській області ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором ОСОБА_9 , про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , оскільки ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України на даний час діють та існувати не перестали.

Клопотання слідчого обґрунтоване тим, що в умовах збройної агресії РФ, громадянин України ОСОБА_6 здійснював колабораційну діяльність, а саме інформаційну діяльність у співпраці з державою-агресором, спрямованої на підтримку РФ, та такі дії підтверджуються зібраними матеріалами на стадії досудового розслідування, які долучені до клопотання.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором ОСОБА_9 та підозрюваному ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжний захід у виді тримання під вартою,строком до 07.10.2023 року,без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на: обґрунтованість підозри, з посиланням на долучені органом досудового розслідування докази; доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК; тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання підозрюваного винуватим у вчиненні інкримінованих йому дій, а також дані про особу підозрюваного, який виправдовував збройну агресію РФ проти України та поширював таку інформацію на інформаційному полі.

Посилаючись на вказані обставини, слідчий суддя дійшов до висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити виконання покладених на ОСОБА_6 обов`язків.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Захисник посилається на те, що підозрюваний ОСОБА_6 раніше не судимий, має сім`ю, матір пенсійного віку та двох неповнолітніх дітей на утриманні, до затримання офіційно працював охоронцем у фірмі «Гепард», має постійне місце проживання на території Одеської області. Вказані обставини, на думку сторони захисту, свідчать про відсутність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності підозрюваного, який не заявляв клопотання про здійснення розгляду за його участі, та його захисника ОСОБА_5 , яка просила здійснювати розгляд за її відсутності.

Прокурор звернувся із заявою про здійснення апеляційного розгляду без його участі.

Відповідно до положень ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК України (далі - КПК) апеляційний розгляд проведено в письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України (далі - КПК) основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.197 КПК, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК, та сукупний строк тримання під вартою підозрюваному, під час досудового розслідування у кримінальному проваджені щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, не повинен перевищувати дванадцяти місяців.

Згідно ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ст.111-1 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, слідчий суддя виконав вимоги ст.199 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання підозрюваного під вартою, без визначення розміру застави.

З матеріалів судового провадження вбачається, що на стадії розгляду слідчим суддею питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , останній обґрунтовано підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.6 ст.111-1 КК України.

Питання обґрунтованості підозри детально досліджувалось при обранні слідчим суддею запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного, в ході якого було встановлено, що докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності останнього до вчинення інкримінованих йому дій.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про продовження до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ухвала містить достатнє мотивування прийнятого рішення, з посиланням на всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_6 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що долучені до клопотання та були враховані слідчим суддею, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі, у своїй сукупності підтверджують обґрунтованість підозри, висунутої останньому.

Дані докази, на думку колегії суддів, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_6 можливо вчинив інкримінований йому злочин: колабораційна діяльність, за ознаками: здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором, спрямованої на підтримку держави-агресора, за відсутності ознак державної зради. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Остаточна оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою продовження запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які не перестали існувати з моменту обрання найсуворішого запобіжного заходу та дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_6 , апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.6 ст.111-6 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків та іншого підозрюваного у цьому ж кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими, свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного ОСОБА_6 на свідків та іншого підозрюваного у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на свідків та інших учасників, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, апеляційний суд вважає цілком можливим вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п.2 ч.1 ст.177 КПК, а саме може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки здійснював колабораційну діяльність в засобах масової інформації, зокрема на телебаченні країни-агресора, поширював неправдиву інформацію серед громадян України за допомогою технічних засобів.

Також, колегією суддів не виключається ризик вчинення іншого кримінального провадження, що підтверджується його бажанням зниження обороноздатності України в умовах воєнного стану і збройної агресії Російської Федерації проти України, враховуючи дії підозрюваного, які йому інкриміновані.

Продовжуючи строк дії до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя на законних підставах не визначав альтернативний запобіжний захід у виді застави, так як відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, пов`язаного проти основ національної безпеки України.

Колегія суддів звертає увагу, що захисником не наведено та не підтверджено наявності обставин, що могли б гарантувати запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, який просив обрати захисник.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що вагомість наданих стороною обвинувачення доказів про ймовірне вчинення підозрюваним інкримінованого йому кримінального правопорушення, та дають достатні підстави вважати, що дії останнього, які виразились у фактичному наданні представникам країни агресора допомогу у проведенні підривної діяльності проти України під час відкритої збройної агресії, нашкодили інформаційній безпеці держави та безпеці кожного громадянина, а суспільство не може терпіти злочинні дії, якими намагаються поставити нашу країну на коліна перед нашими ворогами.

На підставі викладеного, апеляційний суд констатує про наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що надані органом досудового розслідування до клопотання про продовження строку запобіжного заходу докази, в своїй сукупності, на даній стадії досудового розслідування, вказують на обґрунтованість висунутої ОСОБА_6 підозри у вчиненні інкримінованих йому дій та продовження існування раніше встановлених ризиків, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника про незаконність ухвали слідчого судді про продовження строку тримання підозрюваного під вартою, суд визнає безпідставними.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні № 0000109 від 17.03.2023 року, яке об`єднано з к/п №0000213 від 08.06.2023 року, продовжено строк дії запобіжний захід у виді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4