УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000909, за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2020 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Будище Черкаського району Черкаської області, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

- обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачені ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції з

Черкаського районного суду Черкаської області)

захисник ОСОБА_9 ,

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Представник потерпілого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Викласти вирок в наступній редакції:

ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186 КК України, та призначити покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 262 КК України - 5 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 186 КК України - 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 , за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 262 КК України - 5 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 186 КК України - 4 роки позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 , за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Цим же вироком, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 186, ч. ч. 1, 2 ст. 263 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК України - 7 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 262 КК України - 5 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 186 КК України - 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України - 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 263 КК України - 3 роки позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_10 , за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено відраховувати з моменту його затримання, тобто з 08.11.2018 р.

Ухвалено цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, - 5 000 грн., в рахунок моральної шкоди - 10 000 грн. та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу - 10 000 грн., на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, - 109 000 грн., в рахунок моральної шкоди - 10 000 грн. та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу - 10 000 грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 та ОСОБА_7 солідарно судові витрати за проведення експертиз у сумі 16 302 грн. на користь держави.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Узагальнені доводи осіб, апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 зауважує, що його довіритель не згоден із оскаржуваним рішенням в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої внаслідок м`якості та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутнє щире каяття, оскільки нею не відшкодовано шкоди, завданої потерпілому, що є невід`ємною ознакою даної обставини, яка пом`якшує покарання.

На думку апелянта, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини кримінального провадження, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання та належним чином не обґрунтував свої висновки про можливість застосування відносно неї положення ст. 75 КК України.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою обставину, яка, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 67 КК України є такою, що обтяжує покарання - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

Наголошує на тому, що обвинувачена ОСОБА_7 фактично не визнавала свою провину та висловила свою згоду лише в ході судових дебатів, після кількох вимог свого захисника та представника потерпілого прямо вказати чи визнає вона свою провину, що також підтверджує відсутність щирого каяття.

Зауважує, що судом безпідставно визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_7 - вчинення кримінальних правопорушень внаслідок збігу певних життєвих обставин, оскільки потерпілим надавалось безоплатне житло і триразове харчування та сплачувалась заробітна плата - раз на три місяці (оскільки на такій періодичності наполягали самі обвинувачені).

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_10 в період часу з 16.00 год. 07.11.2018 р. по 12.00 год. 08.11.2018 р., діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне заволодіння майном, шляхом розбиття віконної шибки та відкриття вхідних дверей проникли до будинку АДРЕСА_2 . Перебуваючи в будинку обвинувачені повністю розуміли та усвідомлювали, що їх дії є явними та відкритими для сторонніх осіб, оскільки на території домоволодіння встановлені камери зовнішнього відеоспостереження. Крім того, ОСОБА_12 застала їх під час вчинення злочину в будинку. Заволодівши відкрито майном, що на праві приватної власності належить ОСОБА_11 , зокрема, біноклем марки «Yukon» вартістю 8 000 грн., кавоварною машиною марки «Delonghi Magnifica» вартістю 11 000 грн., та іншим майном на загальну суму 31 900 грн., а також майном, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , а саме: декоративною рушницею-пістолетом старовинного зразка із металевим стволом вартістю 5 000 грн., мікрохвильовою піччю марки «LG, MS-268ts» вартістю 5 000 грн., декоративною шаблею вартістю 4 000 грн. та іншим майном на загальну суму 33 825,50 грн., обвинувачені завдали потерпілим майнової шкоди в розмірі 50 900 грн. та 47 825,50 грн. відповідно.

Також обвинувачені викрали карабін марки «SAVAGE AXIS DBM MATTE» калібру 308 WIN, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2016, вартістю 23 900 грн. та гвинтівку марки «Anschutz model 525», серійний номер НОМЕР_2 , з оптичним пристроєм марки «BUCKHORN» вартістю 14 500 грн., що на праві приватної власності належать ОСОБА_5 , чим спричинили останньому майнової шкоди в розмірі 38 450 грн.

Далі обвинувачені, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, проникли до приміщення гаражу, що знаходиться на території домоволодіння за вказаною адресою, при цьому не маючи дозволу власника на використання та розпорядження транспортним засобом, незаконно заволоділи автомобілем марки «TOYOTA TACOMA», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , після чого з місця події зникли, розпорядившись вказаним транспортним засобом за власним розсудом, завдавши потерпілому майнової шкоди в розмірі 329 692 грн.

Маючи умисел, направлений на незаконне носіння бойових припасів та вогнепальної зброї, а також іншої холодної зброї, без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_10 в період часу з 16.00 год. 07.11.2018 р. до 23.00 год. 08.11.2018 р., більш точного часу не встановлено, в належному йому рюкзаку та в автомобілі марки «TOYOTA TACOMA» реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_5 , протягом руху в с. Покровське Очаківського району Миколаївської області та в автомобілі марки «Mercedes» реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_13 , протягом руху із смт Геройське Голопристанського району Херсонської області до м. Херсона, більш точного маршруту не встановлено, носив 10 патронів калібру 7,62 мм, карабін марки «SAVAGE AXIS DBM MATTE», калібру 308 WIN, та гвинтівку «Anschutz model 525», з оптичним пристроєм, без передбаченого законом дозволу, а також ніж, який є холодною зброєю, а саме: короткоклинковою холодною зброєю колючо-ріжучої дії, виготовленим по типу ножів мисливського загального призначення саморобним способом з використанням промислового обладнання.

Дії ОСОБА_10 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням у житло, за ч. 2 ст. 262 КК України, як викрадення вогнепальної зброї, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в приміщення, за ч. 1 ст. 263 КК України, як незаконне носіння бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, та за ч. 2 ст. 263 КК України, як незаконне носіння іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням у житло, за ч. 2 ст. 262 КК України, як викрадення вогнепальної зброї, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в приміщення.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до нетяжких та тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим, характеризується посередньо. Встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття.

Обираючи вид і міру покарання, та, звільняючи обвинувачену ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, кримінальні правопорушення вчинила вперше, за місцем проживання, роботи та попереднього ув`язнення характеризується виключно позитивно. Встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини свідчать про наявність збігу певних життєвих обставин, за відсутності яких обвинувачена ніколи б їх не вчинила, оскільки, за переконанням суду першої інстанції, не є суспільно небезпечною особою.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченої, її захисника та прокурора, які вважали апеляційну скаргу не обґрунтованою, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 262 КК України, ч. 2 ст. 289 КК України, вірно та апелянтами не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, в межах санкцій інкримінованих правопорушень та апелянтом також не оскаржується.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд послався на ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, кримінальні правопорушення вчинила вперше, за місцем проживання, роботи та попереднього ув`язнення характеризується виключно позитивно. Встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття.

Суд послався і на те, що обставини провадження свідчать про наявність збігу певних життєвих обставин, за відсутності яких обвинувачена ніколи б не вчинила кримінальні правопорушення, оскільки не є суспільно небезпечною особою, із чим погоджується апеляційний суд.

Водночас, судом першої інстанції хоча й не зазначено, однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки, що підтверджується великою кількість рідних, які проживають разом за місцем реєстрації та постійного проживання останньої.

Про те, що ОСОБА_7 не є соціально небезпечною особою та стала на шлях виправлення свідчать ті обставини, що після ухвалення щодо неї вироку, обвинувачена працевлаштувалась в ПАТ «Санаторій «Мошногір`я», що підтверджується цивільно-правовим договором №19. Прийняла заходи до відшкодування матеріальної шкоди потерпілим, що підтверджується чеками.

Згідно листа Черкаського районного відділу №1 філії ДУ «Центр пробації» в Черкаській області за час перебування на обліку в цій установі ОСОБА_7 не допускала порушень встановлених судом обов`язків, для реєстрації з`являлась вчасно, фактів вчинення нових злочинів та притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності не виявлено. За місцем проживання ОСОБА_7 характеризується позитивно. Відповідно до результатів проведення оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, центром пробації зроблено висновки, що рівень ризику вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення є низьким.

Крім того, із наданих стороною захисту суду апеляційної інстанції документів вбачається, що ОСОБА_7 проживає разом із чоловіком ОСОБА_14 , який має тяжку хворобу та потребує тривалого лікування та часткового стороннього догляду, син ОСОБА_7 на теперішній час проходить службу у в/ч НОМЕР_5 , приймає безпосередню участь у бойових діях.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачена у віці 48 років вперше вчинила кримінальне правопорушення, за попередньою змовою із особою, раніше неодноразово судимою за вчинення умисних корисливих злочинів, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Стосовно доводів представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 про безпідставне визнання обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_7 - щире каяття у вчиненому, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.09.2019 р. у справі № 166/1065/18, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Враховуючи, що обвинуваченою визнано свою вину, що вкотре було зазначено під час апеляційного розгляду, завдана кримінальними правопорушеннями шкода частково відшкодована, шляхом повернення викраденого майна, прийняла заходи до відшкодування матеріальної шкоди шляхом перерахування грошових коштів потерпілим, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції встановлена відповідність поведінки ОСОБА_7 поняттю щирого каяття, внаслідок чого, ця обставина була зазначена як така, що пом`якшує покарання.

Відтак, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, були досліджені надані стороною захисту характеризуючи особу обвинуваченої ОСОБА_7 , матеріли, а саме лист ДУ «Центр пробації» в Черкаській області від 11ю05ю2023р., в якому зазначено, що ОСОБА_7 за період перебування на обліку Черкаського РВ №1 філії ДУ «Центр пробації», не допускала порушення встановлених судом обов`язків, для реєстрації з`явлалась вчасно, протягом іспитового строку до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, відповідно до результатів проведення оцінки ризиків вчинення нових кримінальних правопорушень відносно ОСОБА_7 рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, є низький. Крім того, обвинувачена в умовах воєнного стану займається волонтерською діяльність, що підтверджується цивільно-правовим договором укладеним між ПАТ «Санаторій «Мошногір`я» та ОСОБА_7 про обслуговування вимушених переселенців-біженців.

Всі надані суду характеризуючи дані щодо обвинуваченої, ще раз доводять те, що ОСОБА_7 вчинила злочин за наявності збігу певних життєвих обставин, за відсутності яких ніколи б його не вчинила.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного їй заходу примусу, представником потерпілого в апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, підстав вважати рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням таким, що прийняте у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

Крім того, слід зауважити, що відповідно до положень ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Положеннями ст. 407, 420 КПК України визначено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання скасувати вирок в цій частині та ухвалити новий вирок.

Разом з тим, апеляційна скарга представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 не містить вимог про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції. Зміна вироку в частині звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням та виклад вироку в будь якій іншій редакції без застосування положень ст. 75 КК України, як просить адвокат у своїй апеляційній скарзі, не передбачена вимогами ст. 407 КПК України, яка регулює повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги, та суперечить положенням ст. 420 КПК України, яка визначає порядок ухвалення вироку судом апеляційної інстанції. З урахуванням наведеного та дотримуючись положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості скасувати вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, як то передбачає кримінальний процесуальний закон.

За такого апеляційна скарга представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 408, 409, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2020 року, стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді