Справа № 751/1440/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/534/23
Категорія - ч.1 ст. 263 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

перекладача ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000259 від 07 вересня 2022 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 квітня 2023 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нахічевань Азербайджанської Республіки, громадянина Азербайджанської Республіки, маючого посвідку на проживання в Україні, не одруженого, не працюючого, який має на утриманні неповнолітню дитину 2017 року народження, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 263 КК України до 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання, якщо протягом іспитового строку 2 роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Запобіжний захід ОСОБА_6 скасований він був звільнений з-під варти в залі суду.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 4 908 грн. 28 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів і документів було вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що маючи прямий умисел на незаконне придбання, носіння, зберіганні та збут бойових припасів, у невстановлені досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, незаконно, без передбаченого законом дозволу, придбав боєприпаси в кількості 1397 штук, а саме: патрони калібру 7,62x39 мм, які переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та залишив незаконно зберігати з метою подальшого їх незаконного збуту.

19 жовтня 2022 року, о 13 год. 42 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, маючи прямий умисел на незаконний збут боєприпасів, з корисливих мотивів, без передбаченого законом дозволу, незаконно, за грошові кошти у сумі 20 000 гривень збув ОСОБА_10 боєприпаси в кількості - 1 397 штук, а саме: патрони калібру 7,62x39 мм, які є проміжними патронами з кулями зі сталевими сердечниками та призначені для проведення пострілів із бойової зброї відповідного калібру, придатними до стрільби, які виготовлені промисловим способом та відносяться до категорії боєприпасів.

Продовжуючи злочинну діяльність, ОСОБА_6 , маючи прямий умисел на незаконне придбання, носіння, зберіганні бойових припасів, у невстановлені досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, незаконно, без передбаченого законом дозволу, придбав один корпус ручної осколкової гранати дистанційної дії РГД-5, один запал ручної гранати УЗРГМ-2, патрони калібру 9-мм (9x18 ПМ) в кількості 24 штуки, патрони калібру 5,6 мм в кількості 8 штук, патрон калібру 7,62 мм, які переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де продовжив незаконно зберігати без передбаченого законом дозволу.

15 грудня 2022 року, у період з 16 год. 50 хв. по 20 год. 56 хв., у ході проведення обшуку житла за місцем проживання ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_3 , працівниками поліції виявлено та вилучено: один корпус ручної осколкової гранати дистанційної дії РГД-5 та один запал ручної гранати УЗРГМ-2, які в конструктивному поєднанні є вибуховим пристроєм промислового виготовлення, відносяться до категорії боєприпасів та придатні до вибуху; патрони калібру 9-мм (9x18 Г1М) в кількості 24 штуки, які є пістолетними патронами промислового виготовлення, відносяться до категорії боєприпасів та придатні до стрільби; патрони калібру 5,6-мм в кількості 8 штук, які є спортивно-мисливськими гвинтівочними патронами кільцевого запалення до гвинтівок, карабінів, пістолетів та револьверів промислового виготовлення, відносяться до категорії боєприпасів та придатні до стрільби; патрон калібру 7,62-мм (7,62x39) в кількості 1 штуки, який є бойовим проміжним патроном до автоматів, ручних кулеметів промислового виготовлення, відносяться до категорії боєприпасів та придатні до стрільби, які ОСОБА_6 , без передбаченого законом дозволу, незаконно зберігав за місцем свого проживання.

В апеляційні скарзі прокурор просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК України призначити покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Аргументує тим, що ОСОБА_6 своїми діями свідомо створював ризики настання негативних насідків, пов`язаних з використанням незаконно здобутих боєприпасів,адже після того,як він їх знайшов, то не вжив заходів для того, щоб здати їх до поліції, продовжував зберігати у себе за місцем проживання.

Суд у вироку вказав на молодий вік обвинуваченого, але залишив поза увагою, що ОСОБА_6 1978 року народження, тому має усвідомлювати наслідки вчинених ним протиправних та незаконних дій, в тому числі і щодо поводження з боєприпасами.

Наявність у ОСОБА_6 малолітнього сина спростовується тим, що останній в ході підготовчого судового розгляду навіть не зміг пояснити, де мешкає його дитина. При цьому,обвинувачений сам пояснив, що ніде не працював, у зв`язку з чим мав борги, а тому є сумнівним факт утримання ним дитини.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання ОСОБА_6 , суд не в повній мірі оцінив суспільну небезпеку вчиненого злочину, а саме розповсюдження боєприпасів в державі і можливість їх використання в період військового стану.

На думку прокурора, суд призначив надто м`яке покарання винному, що не відповідає суспільній небезпеці вчинених дій та особі ОСОБА_6 , оскільки вирішуючи питання про розмір покарання, необхідно забезпечувати не лише інтереси обвинуваченого, але і високі стандарти охорони суспільних інтересів, що потребує більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив призначити обвинуваченому більш суворе покарання виключно у виді позбавлення волі, оскільки під час розгляду не було встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого та зменшували ступінь суспільної небезпеки винного, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти аргументів сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в незаконному носінні, зберіганні, придбанні та збуті бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, відповідають фактичним обставинам справи, які в апеляційній скарзі не оспорюються. Розгляд в суді першої інстанції відбувався за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого, шляхом призначення більш м`якого покарання ніж визначено санкцією частини статті, за якою він засуджується.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Статтею 75 КК України визначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення винного від покарання з випробуванням є поєднання, по-перше, наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, по-друге, врахування особи винного, і по-третє - переконання суду в тому,що таке покарання буде дієвим саме по відношенню до особи, яка визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, та сприятиме її виправленню.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер вчиненого кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409,414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті вищевказаної статті кримінального процесуального закону розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з урахуванням мети та засад його призначення.

Так, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, яке відповідно до ст. 12 цього Кодексу, відноситься до категорії тяжких, та пов`язане із розповсюдженням бойових припасів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на обставини придбання ОСОБА_6 вказаних боєприпасів. Так, після того, як Чернігівська область була звільнена від окупаційних військ російської федерації, ОСОБА_6 пішов забирати речі із підвалу, де переховувався під час бомбардувань міста, в підвалі він виявив ящик з боєприпасами та переніс його за місцем свого проживання.

Слушними є твердження прокурора про те, що обвинувачений мав можливість здати боєприпаси до поліції, адже мав розуміти протизаконність своїх дій, але він цього не зробив, за що і притягується до кримінальної відповідальності.

Однак, фактично він випадково набув вказані боєприпаси, які тривалий час стояли в нього квартирі, аж допоки він не піддався на вмовляння ОСОБА_10 та не продав їй патрони в кількості 1 397 грн. за 20 000 грн. Такий свій вчинок обвинувачений пояснив тим, що не міг влаштуватись на роботу, мав великі борги, а тому погодився на пропозицію та продав патрони.

Така версія обвинуваченого стороною обвинувачення не оспорюється, а тому вірно була прийнята до уваги судом та приймається до уваги колегією суддів, адже через вторгнення військ сусідньої держави на територію України, окупацію міста та області, більшість людей втратили роботу, приватний бізнес не відновив роботу, а люди лишились заробітку. На даний час, кількість безробітних переважає пропозиції з влаштування на роботу, що утруднює працевлаштування, тим більше для особи, яка погано володіє мовою та має лише посвідку на проживання.

Разом з тим, ОСОБА_6 позитивно характеризується Громадською організацією азербайджанців Чернігівської області, з якими підтримує відносини, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, проживає на території України більше десяти років, має постійне місце проживання.

Колегія суддів приймає до уваги доводи прокурора про те, що сумнівним є той факт, що обвинувачений утримує свого малолітнього сина, оскільки навіть не знає місця його проживання, однак, виключення цієї обставини не характеризує ОСОБА_6 з негативного боку, а лише свідчить про те, що за відсутності заробітку він втратив можливість підтримувати дитину.

Більш того, ОСОБА_6 , в апеляційному суді пояснював, що його син проживає з його матір`ю, з бабусею, з якою під час активних бойових дій виїхали до Німеччини.

Таким чином, обираючи обвинуваченому ОСОБА_6 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та повне визнання своєї провини, відсутність обставин які б його обтяжували і цілком обґрунтовано застосував звільнення від відбування покарання з випробуванням

Той факт, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на думку колегії суддів, свідчить про можливість його виправлення без призначення покарання у виді позбавлення волі, як на цьому наполягає прокурор. Визначений судом вид покарання буде дієвим покаранням для обвинуваченого та зможе запобігти вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, у разі порушення умов випробування та вчинення нового кримінального правопорушення, ОСОБА_6 загрожує покарання виключно у виді позбавлення волі на строк більший ніж визначив суд цим вироком, що на думку колегії суддів буде додатковим стримуючим засобом для ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, прокурор жодним чином не спростовує висновків суду, не наводить об`єктивних даних, які б негативно характеризували особу винного, свідчили про неможливість його виправлення без призначення покарання, пов`язаного тільки із позбавленням волі, в той час, як сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не може бути єдиною підставою для призначення покарання у виді позбавлення волі, тим більше на такий тривали строк, як просить прокурор, для цього мають бути встановлені й інші обставини.

За таких обставин, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки не вважає обране йому покарання м`яким, з врахуванням даних про особу обвинуваченого, обране судом покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13