Єдиний унікальний номер 205/5764/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

представника ДУ «ДВК (№89)» - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, -

В С Т А Н О В И В:

До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 , у якому він просив суд звільнити його від подальшого відбування покарання. Своє клопотання мотив наступним.

Санкція статті 93 КК України 1960 року станом на травень 1994 року передбачала покарання за це правопорушення у вигляді позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання.

Згідно з положеннями ст. 25 КК України 1960 року, верхня межа позбавлення волі встановлювалась законом за двома категоріями: до 10 років; до 15 років. Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року при заміні в порядку помилування виняткової міри покарання на позбавлення волі могло бути призначено на строк понад 15 років, але не більше 20 років.

Кримінальний кодекс України 1960 року на момент вчинення тяжкого правопорушення, за яке його ( ОСОБА_6 ), було засуджено, не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі.

На момент вчинення інкримінованого йому, правопорушення, передбаченого ст. 93 КК України 1960 року, діяла «одноярусна» загальна (звичайна) система призначення покарання, яка встановлена Конституцією України з 29.06.1996 року, та остаточно закріплена Рішенням КСУ від 29.12.1999 року №11-рп/99.

Законом України «Про внесення змін до кримінального, Кримінально - процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року №1483-111, що набули чинності лише з 29 березня 2000 року, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, що належить до загальної системи призначення покарання.

Відповідальність за ст. 93 КК України 1960 року була значно посилена порівняно з тією, яка була передбачена КК України 1960 року в редакції яка була чинною на момент вчинення інкримінованого мені, правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції, чинній після 29.03.2000 р., при заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі, позбавленням волі воно може бути призначено і на строк понад 15 років, але не більше 25 років.

28 червня 1996 року в Україні було прийнято Конституцію, яка визнала людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеку найвищою соціальною цінністю (ст. 3), а також за кожною людиною - невід`ємне право на життя (ст. 27).

У Кримінальному кодексі України 1960 року система покарань та призначення покарань була «двохярусною», тобто складалася із двох частин: загальної (звичайної) і виняткової.

Загальна (звичайна) система покарання містила вичерпний перелік видів використовувати та застосовувати їх як норму прямої дії при розв`язанні конкретних питань (ст. 8 Конституції України).

Таким чином, керуючись Конституцією України, як Основним законом, норми якого є нормами прямої дії чинними міжнародними договорами, постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року, суди зобов`язані при застосуванні ст. 93 КК України 1960 року до діянь, що мали місце з 29 червня 1996 року, застосовувати саме норми Конституції України як норми найвищої юридичної сили.

29 грудня 1999 року Конституційний Суд України визнав нечинним положення кримінального кодексу України 1960 року і які передбачали виняткову міру покарання (п.1 Рішення КСУ від 29.12.1999 р. № 11-рп/99).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність.

Своїм рішенням від 29 грудня 1999 року Конституційний Суд України не створив жодної нової конституційної норми та не скасував жодної чинної конституційної норми. Цим рішенням КСУ дав тлумачення чинних конституційних норм і підтвердив верховенство Конституції України, а відповідно, ствердив, що з 29 червня 1996 року виняткова міра покарання, а саме, положення ст.ст. 24,93 та інші КК України 1960 року не можуть застосовуватись, тому що вони вступили в конкуренцію з нормами більш високого рівня - нормами основного закону Конституції України, що забороняли на підставі судового рішення позбавляти особу життя.

Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції до 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становила 20 років.

Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції після 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становить 25 років.

Таким чином, в Кримінальному кодексі України 1960 року який діяв до 01 вересня 2001 року не існувало інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Всі покарання завжди мали певний строк. Максимальна верхня межа позбавлення волі встановлена положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року становила 25 років.

Що стосується довічного позбавлення волі, як нового виду покарання за загальним правилом, то він може застосовуватись в Україні до правопорушень, вчинених починаючи з 29.03.2000 року, тобто з моменту вступу в дію закону від 22.02.2000 року №1483-111, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі.

Інститут заміни довічного позбавлення волі на диференційований строк позбавлення волі від 15 до 25 років передбачено правовим положенням ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року. Ця заміна можлива лише в порядку помилування, де інститути заміни й помилування діють разом в сполучній формі застосування цього кримінально - правового процесу, тобто заміна допускається після факту вступу в дію винесеного вироку з призначенням винному довічного позбавлення волі. Тільки в таких випадках діє норма про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі від 15 років до 25 років (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року).

Кримінальний кодекс України 1960 року не знає інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Це покарання завжди призначається на певний строк.

Новий вид покарання довічне позбавлення волі, який діє з 29.03.2000 року і застосовується за ст. 93 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є строковим видом покарання з максимальним строком позбавлення волі яка обмежена верхньою межею - строком 25 років, який встановлюється правовим положенням ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року.

Кримінальний кодекс України 2001 року встановив інститут невизначених вироків до позбавлення волі. Вид покарання - довічне позбавлення волі, який діє з 01.09.2001 року і застосовується до ст. 115 КК України 2001 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є безстроковим видом покарання, який встановлюється правовим положенням ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року (за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від 25 років і більше, де верхня межа не обмежена, що встановлює безстроковість виду покарання).

Якщо особа відносно якої вступив в дію вирок за яким винному призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, не скористалася діями інститутів заміни та помилування, згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі диференційованим строком від 1 5 років до 25 років. Винна особа відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року складає строк позбавлення волі 25 років, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання. Тобто особа яка відбула строк 25 років позбавлення волі звільняється з установи виконання покарань де діяла примусова ізоляція засудженого, через те, що в органів державної влади не має більше правових підстав позбавляти волі дану особу за вироком суду, також згідно з нормами ст.ст. З, 8,19,64 Конституції України.

Таким чином, позбавлення його волі - є порушенням його законних прав і свобод, що фактично прирівнюється до катування (ст. З Європейської конвенції з прав людини).

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання засудженого, посилаючись на його необґрунтованість, і пояснив, що законодавство України не передбачає звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, з тих підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_6 .. Засуджені до довічного позбавлення волі, відповідно до вимог чинного законодавства, відбувши вказане покарання строком не менше 20 років, можуть звернутися до Президента України з проханням про помилування. З огляду на це прокурор вважав клопотання таким, що не підлягає задоволенню.

Засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні просив задовольнити його клопотання з підстав викладених у клопотанні, застосувавши правове положення викладене у ч.1 ст.25 КК України (в редакції 1960 року) та звільнити його від покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду м.Києва від 06.06.2002 року.

В судовому засіданні захисник засудженого - адвокат ОСОБА_5 , підтримала клопотання, та просила задовольнити його з підстав, викладених у ньому, застосувавши положення ч.1 ст.25 КК України (в редакції 1960 року.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року за ст.69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.15, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28.11.2002 року вказаний вище вирок від 06.06.2002 року залишено без змін.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№89)».

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 вчинив злочини, за які його засуджено, на час, коли Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ яким було встановлено такий вид покарання як довічне позбавлення волі набрав чинності, що передбачало та надавало суду можливість застосувати такий вид покарання до засудженого.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_6 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та особи засудженого не стосується.

КК України в редакції 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (ст. 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (ст. 93 КК України в редакції 1960 року).

За таких обставин, суд вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України в редакції 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давала підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушило б принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідало б принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року(справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Слід також зазначити, що ст. 25 КК України в редакції 1960 року в редакції, чинній на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_6 , дійсно передбачала можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`ятнадцяти років.

Разом з тим, поза увагою засудженого залишилися положення ст. 25-2 КК України в редакції 1960 року, норми якої передбачали можливість призначення судом покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Водночас, ОСОБА_6 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з виправної установи на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Таким чином, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися засуджений ОСОБА_6 ..

За таких обставин, суд приходить до висновку, що дане клопотання не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 372, 537, 539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1

З оригіналом згідно: Суддя -

Секретар -