Номер провадження: 11-сс/813/1417/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000581 від 22.08.2022 року, стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Чорноморськ, Одеської області, громадянина України, має середню освіту, неодруженого, працюючого експедитором, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відносно якого перебуває на розгляді обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001592 в Овідіопольському районному суді Одеської області за ч. 2 ст. 15, п.1 ч. 2 ст. 115, ч.1 ст.121, ч.1 ст.122, ч.2 ст. 125 КК України, та кримінальне провадження №0000241 ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.07.2023 року за обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.2 ст.146; ч.3 ст.27, ч.2 ст.186; ч.1 ст.255-1 КК України, направлено для подальшого розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України,

встановив:

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000581 від 22.08.2022року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-2, ч. 1 ст. 255-1 КК України.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 255-2, ч. 1 ст. 255-1КК України, за фактом вчинення кримінальних правопорушень за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

23.02.2023 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України та того ж дня останньому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених:

- ч. 2 ст. 255-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне поширення в суспільстві злочинного впливу, вчиненого повторно, в слідчому ізоляторі, за відсутності ознак, зазначених у частині 5 ст. 255 КК України;

- ч. 1 ст. 255-2 КК України, за кваліфікуючими ознаками: участь у злочинному зібранні (сходці) осіб, які здійснюють злочинний вплив, для координації злочинної діяльності, у тому числі розподілу сфер злочинного впливу, у тому числі з використанням засобів зв`язку.

Слідчий звернувся з клопотанням до слідчого судді про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси 24.02.2023 року було задоволено.

В подальшому ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_7 продовжувався строк тримання під вартою, в останнє оскаржуваною строком до 11.08.2023 року.

09.08.2023 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 .

Клопотання мотивоване тим, що завершити досудове розслідування до вказаного строку не представляється можливим, оскільки до повного, об`єктивного та всебічного розслідування вказаного кримінального провадження необхідно проведення низку слідчих дій: допитати свідків, отримання висновків лінгвістичної та судової експертизи звуко-, відеозапису, долучення до матеріалів провадження документів, які ще не були вилучені, здійснення заходів щодо зняття грифів таємності з частини матеріалів, та долучення їх в якості доказів до кримінального провадження, проведення слідчих дій з вилученими в рамках вказаного кримінального провадження мобільних телефонів, відомості на яких можуть бути використані в якості доказів інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень. Крім того, слідчий послався на те, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1ст.177 КПК України, яким неможливо запобігати шляхом застосування ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, оскільки останні не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання ст. слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором ОСОБА_9 та підозрюваному ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,в межах строку досудового розслідування, до 23.08.2023 року, оскільки 16.06.2023 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси продовжено строк досудового розслідування даного кримінального провадження до 6 місяців, а саме до 23.08.2023 року.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та обрати менш суворий запобіжний захід підозрюваному - у виді домашнього арешту з 23 години до 06 години за місцем його постійного проживання.

Захисник посилається на необґрунтованість підозри та відсутність ризиків, які слугують підставою для продовження строку тримання підозрюваного під вартою. Слідчий суддя не врахував міцність соціальних зв`язків підозрюваного ОСОБА_6 (офіційне місце роботи, сім`ї, зайнятість волонтерською діяльністю), характеристику з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», досудове розслідування кримінального провадження триває майже рік та з цього часу у слідчого було достатньо часу для проведення всіх необхідних слідчих дій.

Крім того, захисник звертає увагу, що посилання слідчого судді на можливість продовження вчинення інших кримінальних правопорушень, з огляду на те, що в іншому суді перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні особливо тяжкого злочину - є припущеннями, оскільки жодного запобіжного заходу у вказаному кримінальному провадженні до останнього не застосовано, як і не застосовувалось у іншому кримінальному провадженні, яке перебуває в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області, куди ОСОБА_7 з`являвся самостійно. Ризик знищення, приховування документів та речей, що можуть мати значення для кримінального провадження відсутній, оскільки такі речі і документи перебувають у володінні органу досудового розслідування. Захисник посилається на те, що слідчий суддя формально підійшов до розгляду клопотання слідчого, не розглянув обставини наявності у ОСОБА_6 на утриманні хворої матері, про яку нікому окрім нього піклуватись. Зважаючи на що, захисник вважає, що з огляду на недоведеність підозри та відсутність ризиків, відсутні підстави для утримання ОСОБА_6 під вартою, а запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний час доби буде достатнім для нього стримуючим фактором.

Прокурор та захисник до суду апеляційної інстанції не з`явились, причини неявки суду не повідомили, проте прокурор надіслав клопотання про розгляд апеляційної скарги захисника за його відсутності, просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Підозрюваний ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не подавав клопотань про особисту участь у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги захисника, з огляду на що, апеляційний суд вважає, що розгляд апеляційної скарги захисника можливо провести за відсутності учасників судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що в умовах воєнного стану та постійної загрози ракетних ударів по місту, відсутня нагальна потреба для очікування волевиявлення учасників процесу з`явитись до суду апеляційної інстанції, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Відповідно до положень ч.4 ст.107, ч.4 ст.405КПК України (далі - КПК) апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.197 КПК, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК, та сукупний строк тримання під вартою підозрюваному, під час досудового розслідування у кримінальному проваджені щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, не повинен перевищувати дванадцяти місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, слідчий суддя виконав вимоги ст.199 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання підозрюваного під вартою, без визначення розміру застави.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255-1, ч.1 ст.255-2 КК України, врахував дані, які містяться в матеріалах досудового слідства, зокрема, у висновках експертів, протоколах проведення негласних слідчих дій.

Також, слідчий суддя врахував суспільно-небезпечний характер кримінальних правопорушень у вказаному кримінальному провадженні, по якому продовжується проведення необхідних слідчих дій, особу підозрюваного, який є не одруженим, міцність його соціальних зв`язків за місцем мешкання, обставини перебування відносно нього на розгляді інших судів обвинувальних актів, вважав, що ці обставини свідчать про можливість з боку підозрюваного незаконно впливати на свідків в рамках даного кримінального провадження, переховуватись від органу досудового розслідування, вчинити інше кримінальне правопорушення.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти існуючим ризикам.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для продовження відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що долучені до клопотання та були враховані слідчим суддею, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування таких доказів достатньо для встановлення зв`язку підозрюваного з інкримінованими йому злочинами.

За наведених обставин, доводи сторони захисту щодо відсутності обґрунтованої підозри - є декларативними та безпідставними.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_6 можливо вчинив інкриміновані йому злочини. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Стороною захисту не наведено фактів та не долучено доказів, які очевидно та об`єктивно спростовували б версію органу досудового розслідування щодо обставин кримінального провадження, викладених в повідомлені про підозру, а остаточна оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою продовження запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 3, 5 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_6 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки на даний час він підозрюється у скоєнні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років.

Крім того, з огляду на наявні в судах першої інстанції двох обвинувальних актів щодо підозрюваного, вочевидь не слід ігнорувати такий ризик, який на переконання апеляційного суду продовжує існувати.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків та інших підозрюваного у цьому ж кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного ОСОБА_6 на свідків та інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на свідків та інших учасників, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, у клопотанні слідчого зазначено про необхідність проведення свідків, які ще не були допитані.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні інших кримінальних правопорушень, та одне з кримінальних проваджень за обвинуваченням останнього у вчиненні злочинів, передбачених а саме за п.1 ч. 2 ст. 115, ч.1 ст.121, ч.1 ст.122, ч.2 ст. 125 КК України перебуває на розгляді в Овідіопольському районному суді Одеської області, а інше кримінальне провадження №0000241 ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.07.2023 року за обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.2 ст.146; ч.3 ст.27, ч.2 ст.186; ч.1 ст.255-1 КК України, направлено для подальшого розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси.

При цьому, до останнього вже був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому був змінений на домашній арешт.

Апеляційний суд зазначає, що наявність обвинувачення не вказує на наявність вини ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаних йому злочинів з огляду на положення ст.62 Конституції України, проте, зазначені обставини при наявності спрямованих до суду першої інстанції двох обвинувальних актів щодо останнього у вчиненні низки особливо тяжких злочинів, а також аналогічного злочину, дають апеляційному суду підстави вважати, що ризик можливого продовження вчинення ОСОБА_7 вчинення інших, в тому числі аналогічних злочинів є достатньо ймовірним та таким, що продовжує існувати.

При цьому, доводи апеляційної скарги захисника з приводу тривалого досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, що на думку захисника є невиправданим, оскільки у органу досудового розслідування було достатньо часу для проведення слідчих дій, апеляційний суд визнає безпідставними.

Апеляційний суд не вправі оцінювати об`єм слідчих дій та їх необхідність у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до ч.5 ст.40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Крім того, саме на орган досудового розслідування та прокурора відповідно до ч.1 ст.92 КПК покладено обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до матеріалів кримінального провадження ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2023 року було задоволено клопотанні слідчого та продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження №0000581 від 22.08.2022року до шести місяців, тобто слідчим суддею обставини та необхідність у проведені низки слідчих (розшукових) дій перевірена та не є предметом розгляду за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді щодо продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання захисника щодо неврахування міцності соціальних зв`язків підозрюваного ОСОБА_6 з огляду на наявність в нього місця проживання та перебування на утриманні хворої матері, наявність до затримання у даному кримінальному провадженні місця роботи, апеляційний суд вважає безпідставним.

У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

З огляду на долучені до матеріалів кримінального провадження докази, наявність двох обвинувальних актів на розгляді у суді першої інстанції за обвинуваченням у вчиненні низки умисних особливо тяжких злочинів, на переконання апеляційного суду не можуть вказувати на високу моральність підозрюваного та такий зв`язок з державою, що може переконати суд у добропорядності його поведінки у разі застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд звертає увагу, що наявність на утриманні підозрюваного хворої матері жодним чином не стало стримуючим фактором для останнього з огляду на повідомлену йому підозру у вказаному кримінальному провадженні, та у двох обвинувальних актах, що перебувають на розгляді в судах першої інстанції.

Посилання захисника на характеристику щодо ОСОБА_6 з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» надану на адвокатський запит захисника ОСОБА_10 апеляційний суд не може оцінити, оскільки така характеристика в матеріалах кримінального провадження відсутня, а наявна лише негативна характеристика з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», долучена слідчим до клопотання за період перебування підозрюваного в умовах ізоляції з 26.05.2022 року по 01.09.2022 року.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні злочинів, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно продовжують існувати зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують продовження запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника на даний час відсутні.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000581 від 22.08.2022року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4