Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5011/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

третьої особи ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 28.04.2023,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та тимчасово позбавлено власника можливості відчужувати, та накладено арешт на автомобіль марки «Skoda Octavia», 2006 р.в., д.н.з НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_9 та тимчасово позбавити власника можливості відчужувати авто, залишивши автомобіль марки «Skoda Octavia», 2006 р.в., д.н.З НОМЕР_1 у користуванні ОСОБА_9 .

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати вище зазначену ухвалу слідчого судді в частині накладання арешту на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , як незаконну, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого. При цьому, зазначає, що під час судового розгляду справи, стороною захисту не було надано доказів того, що ОСОБА_9 не є власником частини майна, щодо якого вирішувалось питання про накладення арешту. Разом з цим, квартира АДРЕСА_1 - це квартира, у якій вона - ОСОБА_8 проживає багато років, це її єдине житло, а ОСОБА_9 проживає у іншому місці. Крім того, станом на день розгляду клопотання про арешт власником цілої частки цього майна була саме вона, а не ОСОБА_9 , що підтверджується долученою до цієї апеляційної скарги копією договору дарування, а також витягу з Державного реєстру речових прав від 27.04.2023. Таким чином, судом першої інстанції вирішено питання про арешт майна, належне особі, яка не є учасником кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, позицію прокурора щодо апеляційних доводів, перевіривши матеріали судового провадження відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею не дотримано.

У відповідності до матеріалів судового провадження №295/5011/23, в провадженні 4-го СВ (з дислокацією у м.Вінниці) ТУ ДБР розташованого у місті Хмельницькому перебуває кримінальне провадження №0000074 від 08.12.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366, ч.4 ст.426, ч.ч.1,3,4 ст.358 КК України.

05.04.2023 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27,ч.5 ст.191, ч.ч.1,3,4 ст.358 КК України.

Слідчий 4-го СВ (з дислокацією у м.Вінниці) ТУ ДБР розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді з відповідним клопотанням про арешт майна у вище зазначеному кримінальному провадженні (а.п.1-4). За результатами розгляду вище зазначеного клопотання слідчого ДБР, слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.

Апеляційний суд вважає, що визначені процесуальним законом підстави для накладення арешту на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_9 - відсутні.

Так як встановлено слідчим суддею, згідно інформації з Державного реєстру речових прав від 07.04.2023р №328485060 ОСОБА_9 на праві власності належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.п.22-23).

Разом з цим, у відповідності до договору- дарування від 27.04.2023 вище зазначена 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , подарована ОСОБА_9 - ОСОБА_8 (третя особа). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 27.04.2023 квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_8 (копії перебувають в матеріалах проівадження). Тобто на час накладення арешту на майно - 28.04.2023, власником квартири АДРЕСА_1 , була ОСОБА_8 .

На переконання апеляційного суду, жодних доказів того, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_8 , може бути предметом та доказом у даному кримінальному провадженні, в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування. ОСОБА_8 не є підозрюваною та будь-яким іншим учасником даного кримінального провадження, належне їй майно не може бути конфісковано за результатами судового розгляду цієї кримінальної справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до ст.132 КПК України, слідчим та прокурором не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна в частині накладення арешту на майно - квартира АДРЕСА_1 .

Жодні твердження апеляційної скарги прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не спростовані.

З урахуванням наведеного, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу слідчого судді частково скасувати з постановленням апеляційним судом свого рішення, яким слід відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 28.04.2023 в частині накладення арешту на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в клопотанні слідчого ОСОБА_10 про накладення арешту на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

В решті оскаржену ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :