Справа № 342/620/23
Провадження № 1-кп/342/115/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городенка кримінальне провадження №0000071 від 04.05.2023 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, який на утриманні має одну неповнолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Кримінальне правопорушення було вчинено при наступних обставинах.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.Статтею 2 Конституції України визначено, що суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Згідно з ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором», Верховна Рада України, беручи до уваги Статут ООН та Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН №3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, визнала Російську Федерацію державою-агресором та закликала міжнародне співтовариство визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародного визнання кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни.

Постановою Верховної Ради України №337-VIII від 21 квітня 2015 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» визначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Застосування Російською Федерацією збройної сили проти України, відповідно до норм міжнародного права, зокрема пункту 4 статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй, розділу I Декларації про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту Організації Об`єднаних Націй, ухваленій 24 жовтня 1970 року Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 2625 (XXV), пунктів «а», «в», «с», «d» та «g» статті 3, статті 5 Резолюції 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року "Визначення агресії", статей 5, 6, 7, 8 та 8-біс Статуту Міжнародного кримінального суду, збройна агресія Російської Федерації проти України є тяжким міжнародним злочином та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 194 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року.

Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462-VIII «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що триваюча збройна агресія Російської Федерації проти України, яка супроводжується вчиненням воєнних злочинів і злочинів проти людяності як регулярними Збройними Силами Російської Федерації, так і незаконними збройними формуваннями, керованими, контрольованими і фінансованими Російською Федерацією, становить суспільну небезпеку, яка загрожує життю нації в розумінні пункту 1 статті 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, пункту 1 статті 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З метою забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави в умовах збройної агресії Російської Федерації Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України та інші органи державної влади вимушені приймати рішення, які становлять певний відступ від зобов`язань України за Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

24 лютого 2022 року указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 №2263-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, до 22.08.2022 включно.

Крім того, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 р. № 2500-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, до 20.11.2022 включно.

У подальшому, законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 року № 2738-ІХ продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, до 18.02.2023 включно.

Крім того, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07.02.2023 р. № 2915-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 19 лютого 2023 року строком на 90 діб до 20.05.2023 включно.

Вимогами статті 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Дотримання такого обов`язку закріплене і у ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та іншими нормативно-правовими актами, зокрема ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Однак, всупереч наведеним правовим нормам, військовозобов`язаний ОСОБА_4 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Так, 06.03.2023 ОСОБА_4 , відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року, будучи військовозобов`язаним, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_3 .

У цей же день ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію і на підставі графи ІІ Розкладу хвороб, затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 (зі змінами та доповненнями) та згідно довідки ВЛК №40/4/122 від 06.03.2023 визнаний придатним до військової служби.

Встановивши відсутність обставин, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які надавали б ОСОБА_4 право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, 06.03.2023 старшим офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , вручено повістку ОСОБА_4 .

Також, під час вручення повістки, ОСОБА_4 роз`яснено необхідність прибуття 27березня 2023 року на 08 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 подальшого відправлення до Національної Академії Сухопутних військ міста Львів.

Отримавши повістку ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», розуміючи, що захист незалежності, територіальної цілісності та суверенітету України, людей, їх життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканості і безпеки є необхідним в демократичному суспільстві, а триваюча збройна агресія Російської Федерації проти України, яка супроводжується вчиненням воєнних злочинів і злочинів проти людяності становить суспільну небезпеку, яка загрожує життю нації, не прибув 27 березня 2023 року на 08 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, визнав повністю.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні за ст. 336 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 суду пояснив, що 06.03.2023 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де у цей же день пройшов військово-лікарську комісію. Після проходження військово-лікарської комісії його визнали придатним до військової служби та вручили повістку про явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 08 год. 00 хв. 27 березня 2023 року для подальшого відправлення до Національної Академії Сухопутних військ міста Львів. Також ствердив, що під час вручення повістки йому роз`яснили наслідки неявки до військкомату та попередили про кримінальну відповідальність. Однак, у визначений у повістці час, 08 год. 00 хв. 27 березня 2023 року, він не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки злякався. На даний час розуміє, що вчинив неправильно, щиро розкаюється у вчиненному. Зазначив, що зробив для себе правильні висновки та ствердив, що більше такого вчиняти не буде. Просив суворо його не карати.

Показання обвинуваченого є послідовними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Таким чином суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання суд враховує, що, згідно з ч. 4 ст. 12 КК України, скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення відноситься до не тяжкого злочину.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також судом враховується індивідуальний ступінь кримінального правопорушення, спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, а також особу обвинуваченого.

Щодо особи обвинуваченого, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на диспансерному обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах КНП «Городенківська БЛІЛ», на даний час офіційно не працевлаштований, розлучений, має на утриманні одну неповнолітню дитину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

У досудовій доповіді Коломийського районного сектору № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області зроблено висновок, що за результатами аналізу інформації, що характеризує особистість обвинуваченого, його способу життя, а також історії правопорушень можна сказати, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється, як середній, ризик небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб оцінюється також як середній, тому беручи до увагу вищенаведене Коломийський районний сектор № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області вважає, що виправлення особи без ізоляції від суспільства можливе та не становить високої небезпеки для суспільства чи окремих осіб.

У судовому засіданні прокурор просив врахувати дані про особу обвинуваченого та обставини вчинення ним вказаного кримінального правопорушення і призначити йому покарання у межах санкції ст.336 КК України у виді 3 (три) роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити в межах санкції ст. 336 КК України у виді позбавлення волі.

Однак, враховуючи те, що призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке в санкції ст. 336 КК України закріплене, як безальтернативне, може бути "надмірним тягарем" для нього, що призведе до порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає у виправленні засудженого, його вихованні та соціальній реабілітації, то враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують його покарання та відсутність обтяжуючих, поведінку обвинуваченого, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без реального відбування покарання і до нього можливо застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, а також покладення на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На думку суду, саме таке покарання буде необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , запобігання вчиненню ним нових злочинів, так як іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля - звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

При цьому суд звертає увагу, що, як вбачається зі ст.ст. 14, 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення ОСОБА_4 на підставі ст. 75 КК України від покарання за вчинення злочину, передбаченого ст.336 КК України, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким, не є перешкодою для подальшого його призову на військову службу під час мобілізації у разі відсутності в нього права на відстрочку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 № 2500-ІХ та положень ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 349, 368-371, 373, 374, 376, 395 ч.15 ст. 615 КПК України, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 ( три ) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 3 ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

З інших підстав вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду через Городенківський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія повного тексту вироку, вручається обвинуваченому та прокурору, негайно після проголошення його резолютивної частини, відповідно до положень ч.15 ст. 615 КПК України (зі змінами, внесеними згідно з Законом № 2462-ІХ від 27.07.2022).

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, надіслати копію даного вироку суду не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1