ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1989/22 Справа № 201/8979/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
20 грудня 2022 року м. Дніпро
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Невське Кремінського району Луганської області, громадянки України, раніше не засудженої, з середньою освітою, доярки, маючої на утриманні двох малолітніх дітей, 10.05.2013 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає у АДРЕСА_1 ,
застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 08 січня 2023 року, без права внесення застави.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20.12.2022 року було залишено без змін вказану ухвалу. Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення.
З таким рішенням колегії суддів не згоден з наступних підстав:
Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 196 КПК в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості, зокрема про обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини.
Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті, та змін внесених до чинного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На мою думку, зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчим суддею не були дотримані.
Згідно з матеріалами справи, органами досудового розслідування ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК, а саме у пособництві державі-агресору, що, на думку сторони обвинувачення дає матеріально-правові підстави для застосування стосовно підозрюваної найбільш суворого запобіжного заходу.
Висновки слідчого судді про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК за обставин, викладених в повідомленні про підозру та доданими до клопотання слідчого доказами, вважаю передчасними.
Зазначаю, що диспозицією ч.1 ст.111-2 КК України встановлено кримінальну відповідальність за умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.
Передбачено кримінальну відповідальність, зокрема, за добровільний збір, підготовку та/або передачу матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.
Мова в даній статті йде про активні умисні дії, які полягають саме в збиранні та акумулюванні таких ресурсів або інших активів. Під час розгляду кожного конкретного кримінального провадження принципово важливо зосереджуватися на ознаках суб`єктивної сторони вчиненого діяння. Всі злочини проти основ національної безпеки України вчиняються з прямим умислом. Водночас обов`язковими ознаками суб`єктивної сторони, попри те, що вони не зазначені в змісті тієї чи іншої статті, є спеціальний мотив (антидержавницький мотив вчинити діяння на шкоду інтересам України) та мета (заподіяти шкоду національній безпеці України).
Як вбачається з наявних матеріалів ОСОБА_4 , її дії не були добровільними, бо вона під певним психологічним примусом окупантів, побоюючись за своє життя, життя дітей та родини, вимушена була зі своєю матір`ю ОСОБА_6 виконувати певні вимоги загарбників стосовно приготування їжі та побутових потреб.
Вона з окупаційного селища не в змозі була виїхати, остільки на її утриманні залишились двоє малолітніх дітей, також залишились матір, бабуся та прабабуся 1930 р.н., яка похилого віку, та якій важко пересуватись. Єдиним джерелом її доходу була робота у фермерському господарстві,- дояркою. До помешкання зайшли зі зброєю солдати, стали погрожувати, що вб`ють всю сім`ю та родину та сказали, що вона буде їм готувати їжу, надавати побутові послуги. Гроші за приготування їжі їй не платили. За її адресою окупанти не проживали, але вивісили на її будинок триколор.
Ризики вважає надуманими, вона нікуди не переховувалась, на її утриманні дві малолітні доньки. Її брат з 2014 року захищає у лавах ЗС Україну. Підозру вважає безпідставною.
Поясняла, що російський прапор вона на будинок не вивішувала, навмисних дій, проти державного ладу України та навмисного надання інформації про односельчан, не здійснювала. Вважає, що деякі з них її омовили, вона російських окупантів не заселяли до будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
Вважаю, що органи досудового розслідування повинні враховувати лише належні, об`єктивні дані, які б могли прямо вказувати на умисні дії особи, направлені на реальне пособництво окупантам. Слід враховувати і фактичні обставини події, а саме перебування ОСОБА_4 з родиною під окупацією протягом 8 місяців.
Вважаю також припущенням, що ОСОБА_4 мала стійкі робочі та ідеологічні зв`язки з місцевою адміністрацією та збройними формуваннями, адже вона є дояркою, з середньою освітою, а будь-яких об`єктивних доказів з зазначеного вище, наявні матеріали не містять.
Розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя дійшов висновку про доведеність прокурором ризиків, передбачених пунктами 1, 2 та 3 ч. 1 ст. 177 КПК, а саме, що ОСОБА_4 , перебуваючи не під вартою та усвідомлюючи суворість можливого покарання може переховуватись від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.
На мою думку, є безпідставними висновки слідчого судді про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки він ґрунтується виключно на тяжкості можливого покарання, у разі визнання ОСОБА_4 винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. Хоча тяжкість можливого покарання і є вагомою обставиною для оцінювання ризику переховування, однак, за відсутності інших доказів, вона не може бути самодостатньою підставою для підтвердження вказаного ризику, що узгоджується зі сталою практикою ЄСПЛ, викладеною, зокрема у рішеннях «Мамедова проти Росії», «Харченко проти України» та ін.
Не можу погодитись і з висновками слідчого судді про наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_4 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки вказаний ризик не доведений жодним доказом. Більше того, слідчим у своєму клопотанні та прокурором у судовому засіданні під час розгляду справи слідчим суддею не конкретизовано та не зазначено, до яких саме доказів, речей чи документів має доступ підозрювана ОСОБА_4 , яка є дояркою, та яке значення вони мають для розслідування цього кримінального провадження. Помешкання ОСОБА_4 , після обстрілу є повністю розрушеним. Тому, зазначений ризик вважаю припущенням.
Аналогічно викладеному, не погоджуюсь з існуванням ризику того, що ОСОБА_4 може здійснювати незаконний вплив на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки органом досудового розслідування не долучено достовірного доказу, який би свідчив, що підозрювана намагалась чи реально здійснила такий вплив з метою зміни показань зазначених осіб.
Слід враховувати те, що ОСОБА_4 раніше не судима, має міцні соціальні зв`язки, її брат, як зазначено вище, проходить службу в ЗС України.
Не погоджуюсь і з висновками слідчого судді, що прокурор в судовому засіданні довів наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор в клопотанні.
Вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді та не отримали належної правової оцінки, що, вважаю, потягло необґрунтованість його висновку про необхідність застосування до ОСОБА_4 зазначеного найсуворішого запобіжного заходу.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Положенням ч. 2 ст. 194 КПК України передбачено, що Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
На мою думку, наданими матеріалами клопотання, а також прокурором в судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанціях не доведено обставини, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК, а саме, що об`єктивно існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, що у даному випадку є підставою для відмови в задоволенні клопотання слідчого у повному обсязі.
Крім цього, вважаю суттєвим порушенням права підозрюваної на захист ОСОБА_4 , її відсутність при апеляційному розгляді скарги. Її участь при апеляційному розгляду за вказаних вище обставинам, вважаю обов`язковим.
Тому вважаю, що за наслідками апеляційного розгляду, згідно п.2 ч.3 ст.407 КПК України, необхідно було скасувати оскаржувану ухвалу, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та звільнити з під варти ОСОБА_4 ..
Суддя Дніпровського
апеляційного суду ОСОБА_3