УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 333/2546/19

провадження № 51-3620ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 1 грудня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від

22 серпня 2022 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 грудня 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Слов`янська Донецької області, жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого, останній раз - 13 вересня 2019 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі

- КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 22 серпня 2022 року виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 змінив. Виключив із мотивувальної частини вироку посилання на протокол допиту під час досудового розслідування потерпілої ОСОБА_5 від 7 січня 2019 року.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він

6 січня 2019 року близько 17:40 умисно, повторно, з корисливих мотивів підійшов до ОСОБА_5 та вирвав у неї з рук мобільний телефон «Xiaomi» моделі Redmi, 5 з яким утік, тим самим спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на суму 3499 грн.

Дії ОСОБА_4 було кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК як грабіж, вчинений повторно.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що вирок та ухвала не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Вказує, що всупереч ст. 94 цього Кодексу місцевий суд не надав обґрунтованої оцінки доказам з точки зору належності та допустимості, внаслідок чого дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення. Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про повторний допит потерпілої та свідків, водночас у їх показаннях є протиріччя.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні

й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК визначено, що у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як регламентовано п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого

в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Так, виправдовуючи ОСОБА_4 , суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, зібрані стороною обвинувачення, дав їм оцінку

з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку і дійшов правильного висновку про відсутність прямих доказів, які би неспростовно підтверджували вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, суд першої інстанції перевірив

і взяв до уваги пояснення ОСОБА_4 , який свою вину не визнав та повідомив суду, що телефон у ОСОБА_5 не викрадав. Зазначив, що коли, йому знадобилися гроші, він продав ОСОБА_6 свій мобільний телефон марки «Samsung», який йому подарувала сестра. Вказані пояснення було підтверджено свідком

ОСОБА_6 .

Потерпіла ОСОБА_5 під час судового засідання повідомила, що в січні 2019 року, приблизно з 18:00 до 20:00, коли вона перебувала біля гуртожитку на АДРЕСА_2 , невідомий їй чоловік вихопив у неї з рук мобільний телефон та втік. Зазначила, що не впевнена в тому, що саме ОСОБА_4 викрав у неї мобільний телефон, оскільки не запам`ятала його обличчя. Під час досудового розслідування вона не встигла роздивитися всіх чоловіків, присутніх у ході слідчої дії, яка проходила дуже швидко. Чоловіки зовсім не підходили під опис, який вона надавала слідчій, оскільки були поголені, підстрижені та віком старше 40 років, а чоловік, який відкрито викрав у неї мобільний телефон, був віком до 30 років, невисокого зросту з бородою та чорним волоссям. Вона вказала на обвинуваченого лише тому, що він був нижче за інших зростом.

У процесі повторного допиту потерпіла ОСОБА_5 , посилаючись на хвилювання під час попереднього допиту, змінила свої показання та зазначила, що попередні показання вона надала через жалість до обвинуваченого, натомість зараз впевнена, що ОСОБА_4 є саме тією особою, яка вчинила щодо неї кримінальне правопорушення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що проводила слідчу дію під, час якої потерпіла ОСОБА_5 впізнала ОСОБА_4 як особу, яка відкрито викрала в неї мобільний телефон. Водночас, свідок не змогла пояснити суду, чому в протоколі пред`явлення особи для впізнання не зазначено ознак, за якими потерпіла упізнала підозрюваного, також не знає, чому фотокартки до цього протоколу підписала слідча ОСОБА_8 .

При цьому слідча ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що участі в цій процесуальній дії вона дійсно не брала, фотознімків не робила, проте не може пояснити, чому підписала фототаблицю до протоколу. Повідомила, що проводила таку слідчу дію, як пред`явлення підозрюваного для впізнання, у ході якої свідок ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_4 як особу, що продала йому мобільний телефон. Як зауважила слідча, під час цієї слідчої дії було запрошено чотири статисти різного зросту, що є неприпустимим. Також повідомила, що протоколи містять виправлення і це теж є неприпустимим. Надати пояснення, чому в протоколі пред`явлення свідку ОСОБА_6 для впізнання підозрюваного зазначено «чоловіків, які відносно нього скоїли кримінальне правопорушення», не може.

Проаналізувавши показання потерпілої та свідків, суд поставився до них критично, оскільки вони є не послідовними, суперечливими, та неточними.

Також у судовому засіданні орган досудового розслідування не надав переконливих і письмових доказів, на підставі яких суд міг дійти висновку про винуватість

ОСОБА_4 .

Так, витяг з ЄРДР від 7 січня 2019 року, рапорт чергового ЧЧ Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області від 6 січня 2019 року, ксерокопія з коробки мобільного телефону марки «Xiaomi» моделі Redmi 5 та роздруківка з офіційного сайту магазину «Алло» від 24 січня 2019 року про вартість мобільного телефону «Xiaomi» моделі Redmi 5 не підтверджують інформації про вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_4 .

Крім того, суд визнав недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання від 12 січня 2019 року, виходячи з того, що відповідно ст. 228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

На досудовому розслідуванні в потерпілої ОСОБА_5 було попередньо з`ясовано, чи може вона упізнати особу, прикмети, обставини, за яких бачила цю особу. Потерпіла зауважила, що може впізнати особу, яка вирвала в неї з рук мобільний телефон, зазначивши про зовнішній вигляд цієї особи, а саме: це чоловік не слов`янської зовнішності, з темною бородою, худорлявий, віком до 25 років, невисокого зросту, вдягнений у болоньєву куртку темного кольору на пару розмірів більше. Проте в протоколі пред`явлення особи для впізнання слідчий не вказав зовнішнього вигляду та прикмет особи, яку необхідно впізнати, а зазначив лише формальні поняття, що є порушенням вимог ст. 228 КПК. Як зазначив суд, всупереч вимогам цієї статті особи, які пред`являлися для впізнання, мали різкі відмінності у зрості й зовнішності. Також впізнання за участю потерпілої проводила слідча ОСОБА_7 , однак фототаблиці до нього підписала слідча ОСОБА_8 , яка не брала участі в цій слідчій дії.

Крім цього, місцевий суд визнав недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання від 25 квітня 2019 року за участю свідка ОСОБА_6

7 січня 2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000079 про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК за заявою ОСОБА_5 .

Разом з тим суд установив, що пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_6 було проведено в рамках іншого кримінального провадження

(№ 00000346 від 28 січня 2019 року), під час цієї слідчої дії свідок ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_4 за ознаками обличчя, оскільки

добре запам`ятав чоловіків, які за вищевказаних обставин стосовно нього скоїли кримінальне правопорушення.

У суді першої інстанції ОСОБА_6 показав, що слідчу дію за його участю було проведено через 2-3 тижні після того, як він придбав мобільний телефон у

ОСОБА_4 , однак протокол пред`явлення особи для впізнання датовано 25-м квітням 2019 року, тобто майже через три місяці. Таку розбіжність у даті не змогла пояснити і слідча ОСОБА_8 , яка проводила слідчу дію.

Крім того, ОСОБА_6 повідомив суду, що купив у ОСОБА_4 мобільний телефон марки «Samsung», а у ОСОБА_5 було викрадено мобільний телефон «Xiaomi».

Аналізуючи вказані докази, суд дійшов переконання, що жоден із них не підтверджує вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК.

Прокурор, не погодившись із виправдувальним вироком, оскаржив його

в апеляційному порядку. Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо незаконності виправдувального вироку, оскільки, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що показаннями самої потерпілої, обвинуваченого та свідків, допитаних під час досудового і судового засідання, поза розумним сумнівом не підтверджується той факт, що телефон у

ОСОБА_5 викрав ОСОБА_4 . На думку суду, надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_4 не відповідають вимогам

ст. 94 КПК, оскільки кожен з них, як окремо так і в сукупності беззаперечно не вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні цього кримінального правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на протокол допиту потерпілої від 7 січня 2019 року у зв`язку із порушенням загальновизнаного принципу правової визначеності та положень ч. 2 ст. 23 і ч. 4

ст. 95 КПК.

Твердження прокурора про те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про повторний допит потерпілої та свідків, є безпідставним, оскільки правила ч. 3 ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин справи, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповно або з порушенням, або суд не згоден з оцінкою доказів, наданих судом, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції. Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо виправдання ОСОБА_4 та вважає їх правильними, належним чином вмотивованими і такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою безумовне скасування судового рішення, суд касаційної інстанції не вбачає, ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст. 419 КПК.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга не містить переконливих доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. Із доданих до неї копій судових рішень видно, що підстав для задоволення скарги немає,

а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 грудня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 серпня 2022 року щодо виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3