УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року

м. Київ

справа № 1527/1-98/11

провадження № 51-2674км21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника цивільного

позивача ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18 липня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 березня 2021 року щодо

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) не судимої,

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки України, уродженки с. Лавровка Вінницького району Вінницької області, жительки АДРЕСА_3 , раніше не судимої,

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_4 , раніше не судимої,

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 18 липня 2014 року:

ОСОБА_9 визнано винуватою та засуджено: за ч. 4 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 364 КК - у виді штрафу у розмірі 255 000 грн з позбавленням права обіймати посади і займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а так само урахуванням товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки; за ч. 3 ст.209 КК - у виді позбавлення волі на строк 12 років, з позбавленням права займати посади і займатися діяльністю пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а так само урахуванням товарно-матеріальних цінностей на строк 3 роки, з конфіскацією грошових коштів отриманих злочинним шляхом, із конфіскацією майна.

Цим же вироком ОСОБА_9 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч.1 ст. 366; ч. 2 ст. 190; ч. 1 ст. 366 КК України.

Відповідно до статей 70, 72 КК ОСОБА_9 призначено остаточне покарання, шляхом поглинання більш м`якого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 12 років із позбавленням права займати посади і займатися діяльністю пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а так само урахуванням товарно-матеріальних цінностей на строк 3 роки, з конфіскацією грошових коштів отриманих злочинним шляхом, з конфіскацією майна і з штрафом в дохід держави в сумі 255 000 грн.

На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію» від 08 квітня 2014 року ОСОБА_9 звільнено від відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі, а так само від інших призначених за цим вироком покарань не пов`язаних з позбавленням волі у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 на момент набрання зазначеним Законом законної сили відбула більше 1/4 призначеного строку основного покарання.

За наведених у вироку епізодів вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366; ч. 5 ст. 191; ст. 15, ч. 4 ст. 191 КК ОСОБА_9 визнано невинуватою та виправдано.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 366; ч. 2 ст. 190; ч. 1 ст. 366 КК та звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

За наведених у вироку епізодів вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366; ч. 5 ст. 191 КК ОСОБА_5 визнано невинуватим та виправдано.

ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 366; ч. 1 ст. 366 КК та звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

За наведених у вироку епізодів вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366; ч. 5 ст. 191 КК ОСОБА_10 визнано невинуватою та виправдано.

ОСОБА_12 визнано невинуватою та виправдано за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366; ч. 5 ст. 191 КК.

Судом першої інстанції встановлено таке.

ОСОБА_9 , будучи посадовою особою - директором ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд», будучи організатором, діючи умисно з корисливих мотивів, спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , з метою заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою співробітників підприємства ТОВ «Інтер -Ліга-Інвест-Буд», а так само інших осіб, незаконно виготовляли завідомо для неї і для ОСОБА_5 підроблені довідки про розміри заробітних плат, забезпечуючи тим самим можливість співробітникам ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд» оформити і отримати кредити в Міському відділенні №7860 ВАТ «Державний Ощадний Банк України», після чого шляхом обману та зловживання довірою, спільно з ОСОБА_5 заволодівали грошовими коштами, отриманими у вигляді кредитів.

Так, з 27 березня по 27 травня 2007 року ОСОБА_9 , використовуючи довірчі відносини з ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , невстановленими досудовим розслідуванням особами, ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , запропонувала їм оформити на своє ім`я кредит та/або стати поручителями у співробітників ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд» в ВАТ «Державний Ощадний Банк України». При цьому ОСОБА_9 запропонувала вказаним особам після отримання кредиту передати отримані грошові кошти їй, запевняючи, що повністю і в строк погасить кредитні зобов`язання перед банком. Довіряючи ОСОБА_9 , будучи впевненими у виконанні нею взятих на себе зобов`язань, указані вище особи передали ОСОБА_9 копії документів необхідних для оформлення кредиту та/або договорів доручень. Далі ОСОБА_5 , діючи за попередньою домовленістю з ОСОБА_9 , виконуючи відведену йому роль, перебуваючи в приміщенні офісу ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд», розташованого по вул. Капітана Кузнєцова 110, кімната 501, в м. Одесі, за допомогою персонального комп`ютера виготовляв завідомо для нього і для ОСОБА_9 підроблені документи, необхідні для оформлення договору кредиту та/або договорів доручень.

Достовірно знаючи про те, що у довідки про доходи, видані ОСОБА_5 , внесені завідомо неправдиві відомості, діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, ОСОБА_9 від імені директора підприємства підписала їх. Крім того, діючи за вказівкою директора, бухгалтер ОСОБА_10 , так само достовірно знаючи про те, що у відповідні довідки про доходи внесені завідомо неправдиві відомості, від свого імені їх завіряла.

Надалі вказані вище особи, підписали оформлені на їх ім`я кредитні договори та/або договори доручень, за вказівкою ОСОБА_9 , а отримані грошові кошти передали останній.

Крім того, 30 липня 2007 року ОСОБА_9 , будучи посадовою особою - директором ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд», діючи з корисливих мотивів, з метою вчинення розкрадання чужого майна, шляхом обману та зловживання довірою підприємця ОСОБА_24 та його представника ОСОБА_25 , переконала їх у тому, що бажає придбати у них для потреб свого підприємства гранітні сляби і оплатити їх в подальшому, не маючи при цьому намірів виконувати взяті на себе зобов`язання

Реалізуючи свій умисел направлений на розкрадання гранітних слябів ОСОБА_9 , отримавши їх від СПД ФО ОСОБА_26 в кількості 928,8 м. кв., передала у власність ОСОБА_27 , погасивши, таким чином, свої особисті боргові зобов`язання, завдавши збитків СПД ФО ОСОБА_26 в сумі 375 235,2 грн.

Крім того, в червні 2007 року ОСОБА_9 , будучи посадовою особою - директором ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд», виступаючи від імені підприємства, запропонувала СПД ОСОБА_28 здійснити оплачуваний комплекс земельних робіт, а саме розробку і вивіз ґрунту в межах і за межі м. Теплодара Одеської області, на ділянці розташованій по вул. Генерала Плієва №№ 51,52, наданому Теплодарською міською радою для ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд» під розробку проекту відведення землі площею 1, 4 га для будівництва багатоквартирних будинків.

При цьому ОСОБА_9 , діючи з метою одержання неправомірної вигоди, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи як в особистих інтересах так і в інтересах третіх осіб, обманюючи підприємця ОСОБА_28 , під вигаданим приводом отримання пільг від держави, переконала останнього в необхідності укладення договору про виробництво комплексу земельних робіт не з СПД ОСОБА_28 , а з іншим підприємством, що не беруть участь в реальному здійсненні робіт, і так само переконала останнього виступати за даним договором відповідальною особою.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_9 перерахувала кошти сторонній організації - ПП «Будкомплект» і ТОВ «Обсідіан», які не проводили роботи. При цьому, ОСОБА_9 відмовила СПД ОСОБА_28 в оплаті проведених ним робіт, пояснюючи це тим, що СПД ОСОБА_28 не є стороною за укладеним договором, а проведений комплекс послуг з копання котловану і вивезення ґрунту за межі міста вже був повністю оплачений підрядчику - ПП «Будкомплект» і ТОВ «Обсідіан», заподіявши тим самим шкоду СПД ОСОБА_28 у розмірі 213 542 грн.

Крім того, ОСОБА_9 , будучи посадовою особою - директором ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд», діючи з корисливих мотивів з метою розкрадання чужого майна, 06 серпня 2007 року, перебуваючи в м. Красногорськ Московської області РФ, шляхом обману та зловживання довірою генерального директора ТОВ «Обрей» ОСОБА_29 , запевнила його в тому, що ввірене їй підприємство має досвід торгівлі цементом та у неї налагоджені зв`язки з виробниками цементу марки «Portlend m-500» (Португалія) та спроможні протягом 21 дня з моменту отримання на розрахунковий рахунок ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд» передоплати за цемент, поставити на адресу ТОВ «Обрей» м. Москва РФ, цемент указаної марки, не маючи при цьому ні намірів виконувати взяті на себе зобов`язання, ні реальних можливостей їх здійснити.

Отримавши за договором поставки грошові кошти, на розрахунковий рахунок ТОВ «Інтер-Ліга-Інвест-Буд», що по курсу НБУ України той час складало 1 417 059 грн ОСОБА_30 реалізуючи свій умисел направлений на розкрадання грошових коштів отриманих від ТОВ «Обрей», зняла з розрахункового рахунку від ТОВ «Обрей» грошові кошти, витративши їх не на виконання умов договору, зокрема, на постачання цементу, а на інші цілі не пов`язані з узятими на себе зобов`язаннями перед ТОВ «Обрей», завдавши своїми діями збитки ТОВ «Обрей» на зазначену суму.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 01 березня 2021 року вказаний вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги і узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий судовий розгляд.

Обґрунтовуючи викладені у касаційній скарзі доводи зазначає, що місцевий суд провів розгляд однобічно, а докази оцінив неповно внаслідок чого ухвалив вирок, який не ґрунтується на вимогах статей 67 (Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

Також прокурор указує, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку щодо відсутності ознак вчинення злочинів, інкримінованих підсудним, організованою групою.

Крім цього, касатор не погоджується з перекваліфікацією дій ОСОБА_9 з ч. 4 ст. 190 КК на ч. 2 ст. 364 указаного Кодексу. На переконання прокурора, місцевий суд не навів переконливих аргументів з цього приводу. Водночас касатор звертає увагу, що покарання, призначення ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 364 КК, не відповідає вимогам КК, оскільки санкція зазначеної статті не передбачає покарання у виді штрафу, а питання про застосування до підсудної положень ст. 69 цього Кодексу не вирішувалось.

Між тим прокурор уважає, що вирок суду першої інстанції взагалі не відповідає положенням ч. 4 ст. 334 КПК 1960 року, оскільки його мотивувальна частина не містиь формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудним і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудних із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

При цьому, на думку прокурора, вказані порушення місцевого суду не були усунуті під час апеляційного розгляду. Більше того, прокурор уважає, що суд апеляційної інстанції постановив ухвалу з порушеннями, оскільки при залишенні апеляції без задоволення не зазначив підстави, через які визнав її необґрунтованою.

Також акцентує, що в ухвалі суд не навів належних обґрунтувань та мотивів, з яких виходив і положення закону, яким керувався, залишаючи виправдувальний вирок без змін.

Позиції учасників судового провадження

До початку касаційного розгляду надійшли заперечення від захисника виправданої ОСОБА_11 , у яких він указує про необґрунтованість доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора.

У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор ОСОБА_4 касаційну скаргу прокурора підтримав частково, представник цивільного позивача ОСОБА_7 - підтримала, ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, яка стосується інтересів засудженого.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.

Відповідно до ст. 323 КПК 1960 року як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи прокурора про невмотивованість вироку та відсутність у ньому формулювання обвинувачення є безпідставними з огляду на таке.

Вмотивованим є судове рішення, в якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Під вмотивованістю розуміється повне і всебічне відображення в рішенні суду мотивів, якими він керувався при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів для встановлення наявності або відсутності обставин, на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, чому певні докази були взяті до уваги або відхилені, й віддзеркалення мотивів щодо позиції суду при застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з оскаржуваного вироку, з дотриманням указаних вимог кримінально-процесуального закону, місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_31 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 за конкретними епізодами пред`явленого обвинувачення та мотивував свої висновки щодо кваліфікації їх дій.

Водночас суд дійшов переконання про необхідність виправдання ОСОБА_11 у вчиненні всіх інкримінованих їй злочинів.

За цим же вироком ОСОБА_32 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 суд визнав невинуватими за певними епізодами, вказавши з яких підстав дійшов цього висновку.

У свою чергу з мотивувальної частини оскаржуваного вироку видно, що після кожного епізоду суд наводить мотиви з яких виходив при перекваліфікації дій, виправданні за певним епізодом та/або виключенні кваліфікуючих ознак, а отже, посилання прокурора про те, що з вироку неможливо зрозуміти за якими епізодами ОСОБА_32 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 виправдано, а за якими засуджено, спростовується змістом вироку.

Також у вироку наведено докази, які були безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та надано їм належну правову оцінку.

Водночас касаційний суд не перевіряє вирок місцевого суду та рішення апеляційного суду щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи поняття яких визначено у статтях 368 та 369 КПК 1960 року та про які прокурор зазначає в касаційній скарзі, не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом згідно з вимогами ч. 1 ст. 398 цього Кодексу.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі прокурор, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Судові рішення свідчать, що суди перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

За приписами ч. 2 ст. 377 КПК 1960 року при залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано

необґрунтованою.

Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Під час розгляду апеляції прокурора, суд апеляційної інстанції дотримався вказаних вимог.

Як убачається із апеляції прокурора та доповнень до неї, суть доводів прокурора зводиться до невмотивованості вироку суду першої інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вказаний вирок визнав його обґрунтованим і детально навів в ухвалі свої аргументи.

Відповідно до ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого.

Проте прокурор у своїй касаційній скарзі хоча і посилається на невмотивованість судових рішень, однак не конкретизує в чому саме вона полягає, а оспорювання установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінальної справи та неповноту судового розгляду, що не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом згідно з вимогами ч. 1 ст. 398 цього Кодексу, як про це вже йшлося вище.

Більше того, оскаржуючи ухвалу суду апеляційної інстанції прокурор не уточнює, які доводи його апеляційної скарги у порушення ст. 377 КПК 1960 року апеляційний суд належним чином не дослідив, не перевірив і не оцінив та на які з них не надав відповіді.

Крім цього, прокурор в касаційній скарзі не вказує безумовних підстав, передбачених КПК України 1960 року, які би були наслідком скасування судових рішень.

У свою чергу доводи прокурора в частині неправильного застосування кримінального закону є слушними.

Як убачається з резолютивної частини вироку, ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 364 КК було призначено покарання у виді штрафу у розмірі 255 000 грн з позбавленням права обіймати посади і займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а так само урахуванням товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки.

Однак редакція ч. 2 статті 364 КК з часу вчинення ОСОБА_9 злочину (червень 2007 року) по теперішній час, не передбачала такого виду основного покарання як штраф.

Санкція ч. 2 ст. 364 КК на час вчинення злочину передбачала максимальне основне покарання до 8 років позбавлення волі, а в подальшому у зв`язку із змінами до КК максимальний розмір покарання зменшений до 6 років позбавлення волі.

Разом із цим колегія суддів зважає на те, що за оскаржуваним вироком ОСОБА_9 засуджено за ч. 4 ст.190, ч. 3 ст. 209 КК до основного покарання за кожен із злочинів у виді позбавлення волі на строк 12 років, та призначено остаточне покарання на підставі статей 70, 72 КК.

Отже, скасування судових рішень на підставі неправильного застосування кримінального закону не призведе до іншого рішення в цілому, оскільки покарання призначене за ч. 2 ст. 364 КК навіть у максимальних межах, з урахуванням вимог ст. 70 цього Кодексу, було би поглинуто покараннями, призначеними за ч. 4 ст.190, ч. 3 ст. 209 КК.

Колегія суддів бере до уваги, що розумні строки розгляду справи є невід`ємною складовою права на справедливий суд - одного з ключових елементів європейських стандартів правосуддя.

Так, Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами вищезгаданої статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як видно з матеріалів, кримінальна справа щодо підсудних не знаходила свого вирішення близько 16 років, а тому її направлення на новий судовий розгляд у суд першої інстанції без наявних на те обґрунтованих підстав не кореспондується із указаними принципами.

За таких обставин касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 394 - 396, 400-2 КПК 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Суд

постановив:

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18 липня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3