В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" листопада 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі
головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,
за участю
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
та сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.08.2022 за № 0002210 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Сумської області, громадянина України, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , стрілець-санітар 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 9 штурмової роти 3 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , фактично проживаючого на території військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючий під вартою з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ), раніше судимого 14.03.2016 Великоновосілківським районним судом Донецької області за ч. 3 ст. 406 Кримінального Кодексу (далі - КК) України до позбавлення волі на строк 4 роки та звільненого 26.12.2019 по відбуттю строку; 11.10.2022 Дніпровським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 406 КК до тримання у дисциплінарному батальйоні строком на 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 близько 11 год. 30 хв. 28.07.2022 перебував разом зі своїми знайомими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у сквері по АДРЕСА_3 , а саме навпроти КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги №2», де спільно розпивали алкогольні напої, де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_5 виник умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 .
У світлі чого ОСОБА_5 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою спричинення тілесних ушкоджень, близько 11 год. 40 хв. 28.07.2022 реалізуючи злочинний намір, й свідомо допускаючи настання тяжких наслідків, почав наносити численні хаотичні удари не менше восьми (точна кількість під час проведення досудового розслідування не встановлена) кулаками рук в область голови потерпілого ОСОБА_6 .
Надалі, ОСОБА_7 з метою припинення протиправних дій ОСОБА_5 вирішила втрутитись у вказаний конфлікт, однак останній будучи невдоволеним її поведінкою також наніс їй тілесні ушкодження.
Після цього, ОСОБА_5 переслідуючи умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, знову повернувся до потерпілого ОСОБА_6 та продовжив наносити йому численні хаотичні удари не менше десяти (точна кількість під час проведення досудового розслідування не встановлена) кулаками рук та ногами в область голови та тулубу, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження.
Одразу після вказаних подій потерпілого ОСОБА_6 , з отриманими ушкодженнями, було госпіталізовано бригадою швидкої медичної допомоги до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги №2», де він перебував у відділенні інтенсивної терапії.
В результаті вищезазначених дій ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 отримав внутрішньочерепну травму та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер у КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги №2».
Відповідно до висновку експерта: при дослідженні трупа ОСОБА_6 виявлені: травма голови (крововиливи в м`яких тканинах орбітальної, лобової та скроневої областей справа, в лівій скронево-тім`яній області, в лівій орбітальній області, дві рани в області передньої поверхні підборіддя зліва, субарахноїдальний крововилив в області скроневої і потиличної часток справа, внутрішньомозкова гематома в області лівої скроневої частки мозку); травма грудної клітини (крововилив в м`яких тканинах лівої половини грудної клітини, перелом 6-9 ребер зліва).
Спричинена громадянину ОСОБА_6 травма голови, за ознаками небезпеки для життя відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, знаходиться у причинному зв`язку з настанням його смерті.
Травма грудної клітини відносить до ушкоджень середньої тяжкості, не знаходиться у зв`язку з настанням смерті громадянина ОСОБА_6 .
До смерті ОСОБА_6 призвела отримана ним травма голови, проявами якої стали забій головного мозку та крововилив під його м`яку оболонку, з розвитком ускладнень (менінгоенцефаліта, некротичного нефрозу, респіраторного дистрес-синдрому, гострої надниркової недостатності, сепсису).

Вказаних висновків Суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_5 , який будучи допитаним в судовому засіданні, у порядку ст. 351 КПК, свою вину у вчиненні цього кримінального правопорушення визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.
Указав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив Суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, Суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України

При кваліфікації дій обвинуваченого, Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Частиною другою статті 121 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, […], що спричинило смерть потерпілого.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання судом не установлено.
Щодо щирого каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення, то слід указати таке.
Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Цих обставин у справі не установлено.
Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікарня-нарколога не перебуває, має місце проживання, його стан здоров`я, спосіб життя, наявність на його утриманні членів сім`ї, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останніми, те, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 (стрілець-санітар 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 9 штурмової роти 3 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 ), що в своїй сукупності свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілої щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити йому покарання у межах санкції статті 121 КК у виді позбавлення волі, із визначенням остаточного покарання у порядку ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК, ураховуючи вирок від 11.10.2022.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, Суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, та в ключі того, що відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на цих осіб, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою з винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Також, у порядку ч. 4 ст. 70 КК, яка регламентує, що […] в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу, обвинуваченому слід зарахувати відбуте в частині покарання за вироком від 11.10.22, а саме строк відбування покарання з 18.08.2022 року по 10.10.2022 року включно з розрахунку, що один день позбавлення волі відповідає одному дню перебування у дисциплінарному батальйоні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 11.10.2022 більш суворим покаранням за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

В силу ч. 4 ст. 70 КК України в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання, відбуте частково за попереднім вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 11.10.2022, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України, та, як наслідок, строк відбування покарання рахувати з 18.08.2022.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА