Справа 366/233/23
Провадження 1-кп/366/112/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000031, внесене в ЄРДР 15.08.2022 року, відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хазар, Туркменістан, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такий, що в силу ст. 89 КК України не має судимості,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 7 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, через військову агресію рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, Указом Президента України, затвердженим Законом України №2119-ІХ від 15.03.2022 року строк дії воєнного стану продовжений.

В період часу з 24.02.2022 року по 31.03.2022 року територія Іванківської територіальної громади Вишгородського району Київської області перебувала під окупацією військових рф.

Громадянин України ОСОБА_4 , в період з 15.03.2022 року по 30.03.2022 року знаходився на тимчасово окупованій ворожими військами рф території Іванківської ТГ Вишгородського району Київської, де за попередньою змовою групою осіб з невідомою особою, співпрацював із зс рф, а саме надавав останнім допомогу у підшукуванні місць для розташування їх ворожої військової техніки, розвантажував боєприпаси та продукти харчування, надавав зс рф алкогольні напої, а також допомагав їм споруджувати укріплення.

Зокрема, ОСОБА_4 , за попередньою змовою з невідомою особою, діючи умисно, вирішив надавати ворожим військам зс рф допомогу у пошуку місць розташування та у веденні бойових дій проти Збройних Сил України.

З цією метою, ОСОБА_4 , за попередньою змовою з невідомою особою, систематично показував військовим рф місцезнаходження адміністративних будівель в АДРЕСА_1 , зокрема, в період з 15.03.2022 року по 16.03.2022 року показав розташування будівлі відділення поліції № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області (смт. Іванків, вул.. Київська, 25).

Крім цього, ОСОБА_4 , показав ворожим військам розташування школи в АДРЕСА_2 , у якій в подальшому розмістились ворожі підрозділи, а також показав належне ТОВ «Женгімас Україна» приміщення пилорами, в якому в подальшому розміщено ворожу військову техніку.

Разом з цим, ОСОБА_4 , в період з 17.03.2022 року по 18.03.2022 року на території центрального ринку в смт. Іванків, допомагаючи ворожим військам, розвантажував їх продукти харчування з іншим належним їм майном та переконував місцевих жителів в необхідності надання допомоги ворожим військам рф.

В подальшому, з метою надання допомоги зс рф для ведення бойових дій проти Збройних сил України, ОСОБА_4 , за попередньою змовою з невідомою особою, в період з 20.03.2022 року по 30.03.2022 року, більш точний час не встановлено, діючи умисно, перебуваючи з військовими рф біля монументу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в смт. Іванків Вишгородського району Київської області, брав активну участь у спорудженні окопів та інших захисних споруд для збройних сил країни-агресора.

30.01.2023 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 надійшов до суду від Офісу Генерального прокурора України з угодою про визнання винуватості, укладеною 20.01.2023 року між прокурором та обвинуваченим у присутності захисника.

Згідно з умовами цієї угоди, сторони узгодили призначення покарання ОСОБА_4 за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 7 ст. 111-1 КК України у виді 5 років позбавлення волі. З урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та визнання і щирого розкаяння останнім своєї вини у вчиненні злочину в повному обсязі, позитивною характеристикою за місцем проживання та роботи, враховуючи, що обвинувачений раніше не судимий, сторони узгодили на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Ухвалою суду від 13.02.2023 року, з метою перевірки судом достовірності наявності в діях обвинуваченого обставин, які пом`якшують його покарання, визначених ст. 69 КК України, у затверджені угоди про визнання винуватості відмовлено та призначено судовий розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акту.

Прокурор ОСОБА_3 підтримав висунуте ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 2 ст. 28 ч. 7 ст. 111-1 КК України та просив застосувати відносно останнього покарання, яке є аналогічним тому, що визначене сторонами в угоді про визнання винуватості від 20.01.2023 року. Крім цього прокурор пояснив, що обвинувачений вину у вчиненні злочину визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин під впливом погрози, він за місцем проживання характеризується позитивно та викрив іншого фігуранта вчинення злочину.

Обвинувачений ОСОБА_4 , після роз`яснення суті обвинувачення, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 7 ст. 111-1 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті визнав повністю, щиро розкаявся та зазначив, що час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому злочину, викладені вірно та відповідають дійсності, і він їх в повному обсязі підтверджує.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_4 надав суду пояснення, які за своїм змістом відповідають суті висунутого йому обвинувачення, а також пояснив, що вчиняв інкриміновані йому дії під тиском з боку ворожих військ зс рф, які погрожували застосуванням відносно нього вогнепальної зброї, а відмовитись від вчинення злочину не міг, оскільки він сам по собі є слабкий за характером, при цьому сильно злякався та не хотів, щоб його життю та здоров`ю було спричинено шкоду. До військових зс рф обвинувачений прибував самостійно близько 10 разів, де в подальшому, під погрозами застосування з їх боку фізичного примусу вчиняв кримінальне правопорушення.

Захисник ОСОБА_4 , адвокат ОСОБА_5 підтримала призначення запропонованого прокурором виду покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , при цьому просила суд врахувати особу обвинуваченого, наявність обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують та застосувати при призначені міри покарання норми ст. 69 КК України.

Враховуючи, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги ту обставину, що прокурор та захисник обвинуваченого також не оспорювали фактичні обставини подій, і судом встановлено, що учасники кримінального провадження, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, при цьому відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши учасникам судового процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно до яких останні будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, вислухавши їх думку, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Суд, допитавши обвинуваченого ОСОБА_4 та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні ним, як громадянином України, за попередньою змовою групою осіб, надання збройним формуванням держави-агресора допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а його дії вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 28 ч. 7 ст. 111-1 КК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 65 КК України, призначаючи покарання суд враховує санкцію кримінального правопорушення, яке вчинив обвинувачений, положення Загальної частини КК України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів".

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 є таким, що в силу ст. 89 КК України не має судимості, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, він вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином.

Суд враховує, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення під безпосереднім впливом фізичного примусу, який полягав у погрозах військових зс рф застосування відносно обвинуваченого вогнепальної зброї.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КК України не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду правоохоронюваним інтересам, вчинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками.

Разом з цим, суд враховує, що обвинувачений, вчиняючи кримінальне правопорушення, самостійно прибував до розташування зс рф близько 10 разів, де в подальшому відносно нього і застосовувались погрози та фізичний примус, при цьому, обвинувачений не утримувався в полоні, його рідним та близьким війська зс рф не погрожували спричиненням шкоди життю чи здоров`ю у разі неприбуття обвинуваченого до розташування ворожих військ, відповідно обвинувачений зберігав можливість керувати своїми діями, зокрема усвідомлював, що він міг не прибувати до військовослужбовців зс рф та не вчиняти кримінальне правопорушення під впливом погроз та примусу.

Наведене виключає застосування до обвинуваченого положень ч. 1 ст. 40 КК України, однак розцінюється судом як обставина, яка пом`якшує його покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КК України питання про кримінальну відповідальність особи за заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам, якщо ця особа зазнала фізичного примусу, внаслідок якого вона зберігала можливість керувати своїми діями, а також психічного примусу, вирішується відповідно до положень статті 39 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 КК України не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

Відносно обвинуваченого застосовувався психічний примус, який загрожував безпосередньо його життю та здоров`ю, при цьому ОСОБА_4 зберігав можливість керувати своїми діями, він не був позбавлений волі, відповідно міг усунути загрозу своєму життю та здоров`ю шляхом переховування від військових зс рф, які застосовували відносно нього психічний примус, що в свою чергу виключає можливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності відповідно за ч. 1 ст.39 КК України.

Таким чином, обставинами, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози та примусу.

Крім цього, з урахуванням встановлених обставин та відповідно положень ч. 2 ст. 66 КК України, суд визнає як обставину, яка пом`якшує покарання те, що обвинувачений викрив іншого фігуранта вчинення злочину.

На переконання суду, наявність таких обставин у своїй сукупності з урахуванням особи винного істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

У такому випадку, визначаючи вид та міру покарання суд керується положеннями ч. 2 ст.50 КК України відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Крім цього, суд враховує положення ч. 3 ст. 65 та ч. 1 ст. 69 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 КК України підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України … «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може….» «призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу…» «…за це кримінальне правопорушення…».

За ч. 2 цієї статті «…на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове…».

При призначенні покарання суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення та його тяжкість, особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України є таким, що не має судимості, який визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, наявність у нього кількох (чотирьох) обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.

За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , яке є нижчим від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, як це було зазначено в угоді про визнання винуватості, укладеній 20.01.2023 року між прокурором та обвинуваченим у присутності захисника, при цьому суд вважає за можливе на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, встановити йому іспитовий строк та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Також обвинуваченому слід призначити визначене ч. 7 ст.111-1 КК України покарання у виді позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями в органах державної влади строком 10 (десять) років.

Разом з цим, суд вважає за можливе не призначати додаткове покарання обвинуваченому у виді конфіскації майна.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Визначене ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, тобто воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Конституційний Суд України у Рішенні № 15-рп/2004 від 02.11 2004 року зазначив, що «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість є однією з основних засад права, вона є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як ним самим, так і іншими особами.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Судові витрати відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

Керуючись ст. ст. 110, 374, 376, 392-395 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 7 ст. 115 КК України та з урахуванням положень ст. 69 КК України, призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями в органах державної влади строком 10 (десять) років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробовуванням та призначити йому іспитовий строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Іванківський районний суд Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження - після прийняття рішення Київським апеляційним судом.

Копії вироку можуть бути отримані відразу після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1