Справа № 206/153/23
Провадження № 1-кс/206/25/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро клопотання представника заявника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту,-

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника звернулась до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту, яке обґрунтовано тим, що в рамках кримінальної справи № 68081363 у відношенні ОСОБА_5 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , було винесено постанову про накладення арешту на майно 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 є сестрою ОСОБА_5 та співвласницею квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 10.01.1995. ОСОБА_4 стало відомо про те, що на зазначене нерухоме майно накладено арешт у зв`язку із вступом у спадщину за ОСОБА_5 з відповіді КП «ДМБТІ» завідуючої Восьмої ДДНК. Для отримання інформації про підстави накладення арешту адвокатом ОСОБА_3 було здійснено запит до КП «ДМБТІ» та отримано відповідь разом із копією постанови слідчого СВ Самарського РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області в рамках кримінальної справи № 68081363. Згодом, адвокатом ОСОБА_3 було отримано постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська по кримінальній справі № 1-142/2009, винесену відносно ОСОБА_5 . Відповідно до вказаної вище постанови до ОСОБА_5 застосовано ст. 1 ЗУ «Про амністію» від 12.12.2008 та його звільнено від кримінальної відповідальності. Винесення вказаної вище постанови безпосередньо впливає на право власності ОСОБА_4 на зазначену вище квартиру та порушує право на розпорядження її особистим нерухомим майном. З викладеного видно, що кримінальне провадження в межах якого накладався арешт закрито, про що винесено відповідну постанову. Таким чином, представник заявника вважає, що відпала потреба у подальшому застосуванні арешту до нерухомого майна та просила скасувати арешт, накладений постановою СВ Самарського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 09.02.2009 про накладення арешту на майно 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 .

У судовому засідання представник заявника підтримала клопотання, просила його задовольнити та зазначила, що заявник в процесі оформлення спадщини дізналась, що на квартиру було накладено арешт. На теперішній час необхідність у вказаному арешті відпала. При зверненні з відповідним клопотанням представник заявника керувалась КПК України 2012 року.

Так, слідчий суддя, дослідивши клопотання та подані до нього додатки, вислухавши позицію представника заявника, вважає, що вимоги клопотання не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

09.02.2009 в.о. слідчого СВ Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області старшим лейтенантом міліції було винесено постанову у кримінальній справі № 68081363 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, відповідно до якої накладено арешт на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на правах власності на основі договору дарування від 10.01.1995.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2009 по справі № 1-142/2009, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України, від кримінальної відповідальності звільнено та закінчено провадження по справі.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно ОСОБА_5 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України 2012 року, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

27.12.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 289/921/21, досліджував питання відносно судової юрисдикції щодо зняття арешту з майна накладеного під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 07 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Отже, якщо кримінальне провадження розпочате за правилами КПК України 1960 року та не закінчене це виключає можливість розгляду справи про звільнення майна з-під арешту за правилами цивільного судочинства, оскільки такий спір необхідно розглядати за правилами КПК 2012 року.

Аналогічний висновок зроблений 07 жовтня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 755/16129/21, провадження № 61-6587св22.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказувала на те, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Таким чином, враховуючи те, що представник заявника звертається із клопотанням про скасування арешту майна, яке було накладено постановою слідчого від 09.02.2009, а кримінальна справа була закінчена винесенням постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2009, якою було закінчено провадження, то в даному випадку залежно від суб`єктного складу учасників цього спору питання про скасування арешту слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

При цьому посилання представника заявника ОСОБА_3 на відповідні правові висновки Верховного Суду є помилковими для їх застосування у даних право відносинах.

В даному випадку питання про скасування арешту не може бути розглянуто в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, як на тому наполягає представник заявника ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до обґрунтованого висновку, що клопотання законних підстав для задоволення клопотання про скасування арешту не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 309, 369, 371, 372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені клопотання представника заявника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту відмовити.

Ухвала слідчого судді є остаточною і відповідно до ст. 309 КПК України оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1