Дата документу 21.12.2022
Провадження № 1/334/3/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Поточище, Городенковського району Івано-Франківської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не жонатого, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.190 КК України,-

в с т а н о в и в:

Органом досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.190 КК України.

Після дослідження усіх доказів по справі, захисник ОСОБА_6 , заявив клопотання про направлення справи на додаткове розслідування з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 281 КПК ( 1003-05 ) та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. З постанови від 25 березня 1988 р. N 3 ( у0003700-88 ) "Про застосування судами України кримінально-процесуального законодавства, що регулює повернення справ на додаткове розслідування", повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності попереднього слідства можливо лише в тих випадках, коли ці недоліки не можуть бути усунуті в судовому засіданні.

На теперішній час, усі матеріали справи досліджені, та вбачається, що досудове розслідування було проведено з грубим порушенням правил територіальної підслідності та неповноти досудового розслідування, зокрема некоректність обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_5 .

Сторона обвинувачення наголошувала про те, що вказані недоліки можна усунути шляхом пред`явлення нового обвинувачення, проте цього зроблено не було.

Також, захисник зауважував, що апеляційні суди Запорізької області неодноразово скасовуючи вироки суду першої інстанції наголошували про неповноту досудового розслідування в частині кваліфікації дій ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Так, при формулюванні обвинувачення, одночасно вказано два способи заволодіння чужим майном - шляхом обману чи зловживання довірою, які є взаємовиключними. Не розкрито, яким саме чином обвинувачений ОСОБА_5 скоїв злочин, зловживав довірою чи шляхом обману потерпілого, тобто не сформульовано об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, що вказує на неконкретність зазначеного обвинувачення.

Сторона захисту вважає, що через однобічність, неповноту та неправильність досудового слідства призвели до численних скасованих вироків суду першої інстанції, тому наполягає на направленні справи на досудове розслідування для усунення розбіжностей, які вказані зокрема в ухвалах суду апеляційної інстанції та в ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України від 16.07.2015 року.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію свого захисника з вищенаведених підстав.

Прокурор заперечував наявність підстав для повернення справи на додаткове розслідування.

Потерпілий ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора та додатково пояснив, що наведені стороною захисту підстави для повернення справи на досудове розслідування, це намагання уникнути покарання обвинуваченим. Вважає, що досудове слідство проведено у повному обсязі без будь яких порушень, тому направляти справу на досудове розслідування після спливу майже десяти років недоречно.

Вислухавши думку прокурора та інших учасників попереднього розгляду справи, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.228 КПК України прокурор, одержавши від слідчого справу з обвинувальним висновком, зобов`язаний перевірити: чи правильно кваліфіковано дії обвинуваченого за статтями кримінального закону; чи додержано вимог закону при складанні обвинувального висновку; чи додержано органами дізнання або досудового слідства всіх інших вимог цього Кодексу.

У відповідності до вимог статті 223 КПК України обвинувальний висновок складається з описової і резолютивної частини. В описовій частині зазначаються: обставини справи як їх встановлено на досудовому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого кожним з обвинувачених, а також докази, які зібрано в справі, і відомості про потерпілого; показання кожного з обвинувачених по суті пред`явленого йому обвинувачення, доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; наявність обставин, які обтяжують та пом`якшують його покарання. При посиланні на докази обов`язково зазначаються аркуші справи.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України (в редакції 1960 року) завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

При цьому, ст. 4 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання, а ст. 5 цього ж Кодексу передбачено, що ніхто не може бути притягнутий як обвинувачений інакше ніж на підставах і в порядку, встановлених законом.

Стаття 21 КПК України (в редакції 1960 року) визначає, що підозрюваному, обвинуваченому і підсудному забезпечується право на захист, особа, яка провадить дізнання, слідчий, прокурор, суддя і суд зобов`язані до першого допиту підозрюваного, обвинуваченого і підсудного роз`ясняти їм право мати захисника і скласти про це протокол, а також надати підозрюваному, обвинуваченому і підсудному можливість захищатися встановленими законом засобами від пред`явленого обвинувачення та забезпечити охорону їх особистих і майнових прав.

Відповідно до вимог п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 "Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві" суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом. Зокрема, в описовій її частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин. Недодержання органами досудового слідства вимог статей 132 і 142 КПК України (в редакції 1960 року) може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування. Обвинувальний висновок має відповідати вимогам ст. 223 КПК України (в редакції 1960 року). Невідповідність обвинувального висновку положенням цієї статті може бути підставою для повернення справи прокурору для складення нового обвинувального висновку (ст.249-1 КПК України (в редакції 1960 року)).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 249-1 КПК України (в редакції 1960 року) суддя своєю постановою повертає справу прокурору у разі, якщо прокурором були суттєво порушені вимоги 228-232 цього Кодексу, для усунення виявлених порушень.

Згідно до вимог ст. 223 КПК України (в редакції 1960 року) після закінчення слідства і виконання вимог статей 217222 цього Кодексу слідчий складає обвинувальний висновок. Обвинувальний висновок складається з описової і резолютивної частини. В описовій частині зазначаються: обставини справи як їх встановлено на досудовому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого кожним з обвинувачених, а також докази, які зібрано в справі, і відомості про потерпілого; показання кожного з обвинувачених по суті пред`явленого йому обвинувачення, доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; наявність обставин, які обтяжують та пом`якшують його покарання. При посиланні на докази обов`язково зазначаються аркуші справи. В резолютивній частині наводяться відомості про особу кожного з обвинувачених, коротко викладається суть пред`явленого обвинувачення з зазначенням статті кримінального закону, яка передбачає даний злочин. Обвинувальний висновок підписує слідчий з зазначенням місця і часу його складання. Якщо обвинувальний висновок складено мовою, якою не володіє обвинувачений, його має бути перекладено на рідну мову обвинуваченого або іншу мову, якою він володіє. Переклад обвинувального висновку приєднується до справи.

Водночас, склавши обвинувальний висновок, слідчий направляє справу прокуророві, що визначено ст. 225 КПК України (в редакції 1960 року).

Рекомендаціями, що містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 6 "Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції" від 30 травня 2008 року № 6 передбачено, що суттєвими порушеннями при складанні обвинувального висновку, правильність якого повинен перевірити прокурор, слід вважати такі порушення вимог статей 223, 224 КПК України (в редакції 1960 року), які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням такого обвинувального висновку. Зокрема, такі порушення мають місце у випадках, коли в обвинувальному висновку містяться положення, що суперечать одне одному; обвинувачення, викладене в обвинувальному висновку, є неконкретним або не збігається з обвинуваченням, викладеним у постанові про притягнення особи як обвинуваченого; коли обвинувальний висновок містить недопустиму натуралізацію опису злочину, зокрема статевого; коли обвинувальний висновок не підписаний слідчим; коли в обвинувальному висновку відсутні дані про місце перебування обвинувачених, дані про потерпілого, якщо той встановлений по справі; коли в обвинувальному висновку не зазначені докази, що зібрано у справі, і доводи, висунуті кожним з обвинувачених на свій захист, з результатами їх перевірки; коли в обвинувальному висновку немає посилань на аркуші справи; коли до обвинувального висновку не долучені передбачені законом додатки тощо. Правильною є практика тих суддів, які, повертаючи справу прокурору на підставі статті 249-1 КПК (1003-05), розцінюють як суттєві такі порушення, допущені прокурором при виконанні ним вимог статей 228-232 КПК (1002-05 ): затвердження ним обвинувального висновку, який складений із суттєвими порушеннями вимог кримінально-процесуального закону або містить недопустиму натуралізацію опису злочину; направлення справи до суду з незатвердженим обвинувальним висновком; направлення справи до суду за наявністю невирішених письмових вказівок прокурора органові дізнання або слідчому про проведення додаткового розслідування, крім випадків, коли виконати зазначені у вказівках процесуальні дії неможливо; складання нового обвинувального висновку, який не відповідає вимогам статей 223, 224 КПК; зміна постановою обвинувального висновку з істотною зміною обвинувачення за фактичними обставинами чи із застосуванням статті кримінального закону з більш суворою санкцією без повернення справи слідчому для додаткового розслідування і пред`явлення нового обвинувачення; невирішення скарг учасників процесу на дії слідчого; затвердження обвинувального висновку не тим прокурором, якому надано таке право, тощо. При незгоді зі зміною прокурором обвинувачення під час затвердження обвинувального висновку на менш тяжке чи з виключенням з обвинувального висновку окремих пунктів, епізодів обвинувачення суддя не вправі повертати справу прокурору на підставі статті 249-1 КПК (1003-05) для поновлення попереднього обвинувачення, а повинен проводити попередній розгляд справи в межах зміненого обвинувачення. Виходячи зі змісту статті 249-1 КПК (1003-05) повернення справи прокурору для усунення виявлених суттєвих порушень вимог статей 228-232 КПК (1002-05) може мати місце як за клопотанням учасників процесу, так і за ініціативою судді, але таке повернення справи можливе лише на стадії попереднього розгляду кримінальної справи. У разі виявлення зазначених порушень на стадії судового розгляду справа підлягає направленню на додаткове розслідування відповідно до вимог статті 281 КПК (1003-05) з мотивів неправильності досудового слідства. Необхідно мати на увазі, що суддя не вправі зі стадії попереднього розгляду повернути справу прокурору на підставі статті 249-1 КПК (1003-05) для проведення додаткових слідчих дій.

Разом з цим, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 лютого 2005 року № 2 "Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування" роз`яснено, що питання про те, чи перешкоджає порушення закону, допущене під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства, її призначенню до судового розгляду, вирішується залежно від того, наскільки істотним воно було, до ущемлення яких прав та інтересів учасників процесу воно призвело і чи є можливість поновити ці права й інтереси. Кримінальна справа у будь-якому разі не може бути призначена до судового розгляду, якщо: вона не була порушена або порушена некомпетентною особою; її розслідування провадила не уповноважена на те особа чи особа, яка підлягала відводу; було порушено вимоги КПК (1001-05, 1002-05, 1003-05) про обов`язковість пред`явлення обвинувачення і матеріалів розслідування для ознайомлення; при провадженні дізнання чи досудового слідства було порушено право обвинуваченого на захист або право користуватися рідною мовою чи мовою, якою він володіє, і допомогою перекладача. Допущені при вчиненні окремих слідчих чи процесуальних дій порушення закону, що призвели до ущемлення прав та інтересів учасників процесу, поновити які неможливо, не можуть бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування. За наявності відповідних підстав такі порушення мають тягти визнання доказів недопустимими. Не може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування і недодержання прокурором вимог статей 228-232 КПК (1002-05) (якщо для усунення допущених порушень не потрібно проводити слідчі дії). У таких випадках відповідно до ст. 249-1 КПК (1003-05) суддя повертає справу прокурору для усунення недоліків.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 "Про судову практику у справах про злочини проти власності" роз`яснено, що відповідно до статті 190 КК (2341-14) шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього. Слід мати на увазі, що коли потерпіла особа через вік, фізичні чи психічні вади або інші обставини не могла правильно оцінювати і розуміти зміст, характер і значення своїх дій або керувати ними, передачу нею майна чи права на нього не можна вважати добровільною. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чужою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, та за відсутності змови з особою, яка ввела потерпілого в оману, вчинене не може розглядатись як шахрайство.

Однак, вивчення обвинувального висновку, який складено слідчим ОСОБА_7 , повноваження якого, до речі так і не були надані стороною обвинувачення та в подальшому затвердженого заступником прокурора Ленінського району м.Запоріжжя ОСОБА_8 вищевказаних вимог КПК України (в редакції 1960 року) та рекомендацій постанов Пленуму Верховного Суду України з приводу застосування законодавства не дотримано та не враховано, допущених суттєвих порушень вимог кримінально-процесуального законодавства прокурором не усунуто.

Так, під час складення слідчим та затвердження прокурором обвинувального висновку допущено суттєві суперечності, а саме в кваліфікуючих діях ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Отже, формулюючи таке обвинувачення, одночасно вказано способ заволодіння чужим майном - шляхом обману чи зловживання довірою, які є взаємовиключними. Разом з цим, не розкрито яким чином саме обвинувачений ОСОБА_5 зловживав довірою чи шляхом обману потерпілого, тобто не сформульовано об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, що вказує на неконкретність зазначеного обвинувачення.

Крім того, у викладі формулювання обвинувачення ОСОБА_5 в частині способів вчинення злочину не конкретизовано, що шахрайство вчинено шляхом обману чи все таки шляхом зловживанням довірою.

З зазначеної в обвинувальному висновку правової кваліфікації кримінального правопорушення з урахуванням редакції статті 190 КК України на час події, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 не зрозуміло яким чином кваліфіковані дії обвинуваченого, чи обвинувачується ОСОБА_5 у скоєнні заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, чи заволодінні чужим майном шляхом обману, чи у придбанні права на майно шляхом обману, чи у придбанні права на майно шляхом зловживання довірою, чи у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, чи у придбанні права на майно шляхом обману та зловживання довірою, тобто за якими саме кваліфікуючими ознаками шахрайства орган досудового розслідування обвинувачує обвинуваченого. Іншими словами при правовій кваліфікації кримінального правопорушення, у вчиненні якого орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_5 , та при формулюванні обвинувачення слідчий та прокурор не визначилися у кваліфікуючих ознаках шахрайства, у якому обвинувачується ОСОБА_5 .

Викладаючи фактичні обставин кримінального правопорушення, які орган досудового розслідування вважав встановленими, зазначено, що ОСОБА_5 шляхом обману чи зловживання довірою заволодів майном, сформульовано кваліфікацію дій обвинуваченого за кваліфікуючими ознаками, які фактично виключають одна одну.

Таким чином, дані обставини унеможливлюють зіставлення фактичної складової обвинувачення з його юридичним формулюванням та вказують на позбавлення ОСОБА_5 права на захист, тобто бути поінформованою про характер і причини обвинувачення, знати про дійсний зміст такого обвинувачення, чим позбавлено її можливості підготуватись до належного захисту від нього.

Крім того, відсутність конкретного формулювання обвинувачення є порушенням права обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд, передбачений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та обмежує гарантоване право обвинуваченого на захист вже на момент пред`явлення йому обвинувачення.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У рішенні від 09.10.2008, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», вказано: «Деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 24 жовтня 2003 року "Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист" обвинувачений має право знати в чому він обвинувачується. Суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом. Зокрема, в описовій її частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин. Недодержання органами досудового слідства вимог статей 132, 142 КПК України (в редакції 1960 р.) може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування.

Обвинувальний висновок має відповідати вимогам ст. 223 КПК України (в редакції 1960 р.)

Невідповідність обвинувального висновку положенням цієї статті може бути підставою для повернення справи прокурору для складення нового обвинувального висновку (ст. 249-1 КПК України (в редакції 1960 р.)

Прокурор відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 КПК України зобов`язаний був перевірити, чи відповідає обвинувальний висновок вимогам закону, а за ст. 229-231 КПК України при необхідності скласти новий обвинувальний висновок або повернути справу слідчому для додаткового розслідування. Не зважаючи на те, що слідчий не послався в обвинувальному висновку на жодний доказ, замінивши наведення доказів перераховуванням проведених слідчих дій та передруковуванням протоколів проведених ним допитів, прокурор свої обов`язки за ст. 228-231 КПК України не виконав.

Крім того, органом досудового слідства порушено вимоги КПК України (1960 року) в частині не розгляду клопотань сторони захисту, зокрема допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Також проігноровано було клопотання щодо визначення шкоди шляхом проведення експертиз. В обвинувальному акті, слідчим зазначено розмір заподіяної шкоди лише з показів потерпілого.

Враховуючи вищенаведене, суд не може вирішити питання, що підлягають вирішенню під час проведення судового розгляду та, за уваги на неможливість прийти до переконання про дотримання вимог КПК при проведенні досудового слідства, в тому числі і при складанні обвинувального висновку, не може прийняти законне та обґрунтоване рішення.

При цьому, суд позбавлений можливості усунути вказані недоліки в судовому засіданні самостійно або шляхом дачі судових доручень, в силу своєї диспозитивності, процесуальних можливостей та покладення зазначеного обов`язку на органи досудового слідства і прокурора.

Тому, суду прийшов до висновку, що формулювання обвинувачення кримінальних правопорушень є не чітким та неконкретизованим, а недоліки обвинувального висновку стосовно ОСОБА_5 є суттєвими та перешкоджають ухваленню остаточного рішення.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого захисником клопотання, наявність на досудовому розслідуванні у даній справі таких порушень, які перешкоджають суду на даний час постановити остаточне рішення, яке б відповідало вимогам законності та обґрунтованості, і не можуть бути усунуті під час судового слідства, та вважає у зв`язку з цим за необхідне направити дану справу на додаткове розслідування для здійснення можливих дій щодо усунення виявлених порушень, викладених у цій постанові, і прийняття в залежності від того рішення про можливість врахування доказів, на які міститься посилання у цій постанові, при пред`явленні обвинувачення та достатності для цього інших доказів, що містяться у справі.

Керуючись ст. 281 КПК України 1960 року, суд

ПОСТАНОВИВ:

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Поточище, Городенковського району Івано-Франківської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не жонатого, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185, ч.4 ст.190 КК України, повернути прокурору Дніпровської окружної прокуратурі для організації та проведення додаткового розслідування, у ході якого провести слідчі дії, викладені у мотивувальній частині постанови.

На постанову, протягом семи діб з дня її винесення, може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду.

Суддя: ОСОБА_1 ОСОБА_11