КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1338/2023 Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України
ЄУН: 359/6901/22 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001013, внесеного до ЄРДР 14 жовтня 2021 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою прокурора Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2022 року,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2022 року задоволено клопотання захисника - адвоката ОСОБА_9 та звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України у зв`язку з добровільним зверненням до лікувального закладу та лікуванням від наркоманії на підставі ч. 4 ст. 309 КК України.

Кримінальне провадження № 0001013, внесене до ЄРДР 14 жовтня 2021 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, - закрито.

З посиланням на положення КК України, КПК України, закон України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», рішення Верховного Суду, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що визначені кримінальним законом умови, передбачені ч. 4 ст. 309 КК України, виконано, їх правдивість не викликає сумнівів, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України є обов`язком, а не правом суду, а тому суд дійшов до висновку про необхідність задоволення клопотання захисника про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, на підставі ст. 44, ч. 4 ст. 309 КК України у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 добровільно звернувся до лікувального закладу і пройшов лікування від наркоманії.

Суд зазначив про те, що згідно з довідкою № 2022-09-02 Центру психічного здоров`я та травматерапії «Інтеграція» від 20 вересня 2022 року ОСОБА_6 звернувся до лікувального закладу 10 липня 2020 року у зв`язку з залежністю від психостимуляторів, таким чином, діагноз «залежність від психостимуляторів» встановлений лікувальним закладом 10 липня 2020 року, а 19 жовтня 2021 року звернувся до цього ж лікувального закладу у зв`язку з рецидивом захворювання та проходив психотерапевтичну реабілітацію до 17 лютого 2022 року. Довідка видана та підписана керівником Центру психічного здоров`я і травматерапії «Інтеграція» лікарем-психіатром, психотерапевтом, кандидатом медичних наук ОСОБА_10 .

Також, як вказав місцевий суд, факт добровільного звернення ОСОБА_6 до лікувального закладу 10 липня 2020 року підтверджується також копією договору Центру «Інтеграція» від 10 липня 2020 року. При зверненні до лікувального закладу 10 липня 2020 року ОСОБА_6 було заповнено анкету, в якій серед іншого зазначено (в розділі «Медичний анамнез»), що останній звернувся до лікувального закладу з метою припинити вживати наркотики (психостимулятори), оскільки їх вживання позначилось негативно не лише на його самопочутті (зокрема, втрата сну, маси тіла тощо), а й на стосунках з оточуючими (зокрема, на стосунках з батьками, дочкою). Протягом періоду вживання психостимуляторів намагався самостійно контролювати вживання - вживав лише у вихідні дні або у відпустці. Лікування від залежності від психостимуляторів проходив в 2013 році, після чого був період стійкої ремісії (6 років). В 2020 році відбувся рецидив вживання психостимуляторів, що стало підставою для повторного звернення до лікувального закладу - 10 липня 2020 року. У зв`язку з рецидивом з 10 липня 2020 року пройшов курс психотерапевтичної реабілітації в зв`язку з залежністю від психостимуляторів.

З наведеного вище вбачається явне бажання ОСОБА_6 позбутись залежності від психостимуляторів та налагодити нормальний спосіб життя (без вживання наркотиків), що підтверджується рядом вчинених останнім активних дій, спрямованих на припинення вживання психостимуляторів - зокрема, неодноразове добровільне звернення за допомогою до відповідних фахівців (в 2013 році, 10 липня 2020 року, 19 жовтня 2021 року) та проходження необхідного лікування від залежності від психостимуляторів.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що звернення ОСОБА_6 до лікувального закладу відбулось задовго до виявлення працівниками поліції факту вчинення ОСОБА_6 кримінального проступку та, відповідно, до набуття ОСОБА_6 будь-якого процесуального статусу в кримінальному провадженні, а отже, на переконання суду першої інстанції, не є спробою уникнути відповідальності за вчинене правопорушення.

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

З посиланням на положення КПК України, КК України, закон України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення клопотання захисника про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України та закриття провадження. Апелянт наголошує на тому, що у матеріалах провадження відсутня будь-яка інформація щодо того, що ОСОБА_6 страждав чи страждає на наркоманію та потребує лікування.

Як встановив суд, ОСОБА_6 добровільно звернувся до Центру психічного здоров`я та травматерапії «Інтеграція», відповідно до довідки (вих. № 2022-09-02) від 20 вересня 2022 року та договору від 10 липня 2020 року, копії яких долучені до матеріалів кримінального провадження, згідно з якими ОСОБА_6 розпочав лікування. Проте, востаннє ОСОБА_6 до вищевказаного лікувального закладу звернувся 19 жовтня 2021 року, тобто, після факту виявлення у нього психотропних речовин, яке мало місце 14 жовтня 2021 року, що опосередковано вказує на таку поведінку особи, яка намагається у подальшому уникнути кримінальної відповідальності.

На переконання апелянта, суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 листопада 2021 року (справа № 357/11025/2019), відповідно до якої стороною захисту не надано суду жодного доказу про те, що ОСОБА_6 встановлено діагноз «наркоманія», наявність якого є обов`язковою умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України.

Також, як зазначено в апеляційній скарзі, в матеріалах кримінального провадження відсутнє рішення лікарсько-кваліфікаційної комісії щодо встановлення обвинуваченому діагнозу «наркоманія».

У запереченнях захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 просить у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, ухвалу суду від 4 жовтня 2022 року залишити в силі.

З посиланням на положення КК України, Закони України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», «Про психіатричну допомогу», практику Європейського суду з прав людини, рішення Верховного Суду захисник зазначає про те, що з доводами апеляційної скарги погодитись неможливо, оскільки:

- щодо встановлення діагнозу «наркоманія» та потреби лікування, то в матеріалах справи наявна довідка (оригінал) Благодійної організації «Центр психічного здоров`я і травматерапії «Інтеграція» № 2022-09-02 від 2 вересня 2022 року, видана ОСОБА_6 , про те, що він 10 липня 2020 року звернувся за консультацією та пройшов 4-місячний курс реабілітації у зв`язку з залежністю від психостимуляторів. 19 жовтня 2021 року звернувся з рецидивом захворювання та проходив психотерапевтичну реабілітацію до 17 лютого 2022 року. Зазначена довідка видана керівником Центру психічного здоров`я і травматерапії «Інтеграція» - лікарем-психіатром, психотерапевтом ОСОБА_10 , а в мережі Інтернет наявний сайт лікаря ОСОБА_10 , на якому розміщено всі наявні у вказаного лікаря документи, що підтверджують його фах, кваліфікацію та професійну діяльність, у тому числі, і посвідчення про присвоєння кваліфікаційної категорії «наркологія», а тому лікарем відповідної кваліфікації встановлено та підтверджено не лише виданою довідкою, а й фактом лікування (реабілітації) ОСОБА_6 діагноз «залежність від психостимуляторів».

Окрім того, як зазначила захисник, до клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності було долучено копію анкети ОСОБА_6 , яка була особисто ним заповнена при зверненні до Центру психічного здоров`я і травматерапії «Інтеграція» та яка містить відомості про підстави, з яких відбулось таке звернення: залежність від психостимуляторів та бажання позбутись цієї залежності, а також зазначено, що дане звернення не є першим і раніше ОСОБА_6 мав стійку ремісію - 6 років після проходження курсу лікування.

Захисник звертає увагу на те, що для осіб, які мають залежність від психостимуляторів, вживається діагноз «Синдром залежності внаслідок вживання складного лікарського засобу та інших психоактивних речовин» (Р19.2), а надання допомоги особам з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання психоактивних речовин здійснюється відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки цей Закон є основним, який регулює надання послуг пов`язаних із психічним здоров`ям, та, відповідно, є спеціальним, а діагноз психічного розладу за МКХ-10 ставиться одноосібно лікарем-психіатром, окрім випадків, визначених зазначеним Законом України «Про психіатричну допомогу», коли діагноз ставиться комісійно.

Захисник зазначає, що лікарем-психіатром ОСОБА_6 було встановлено діагноз «залежність від психостимуляторів», що є одним з видів розладу психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин та входить до узагальненого поняття «наркоманія» в силу приписів ст. 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними».

- щодо добровільності звернення до лікувального закладу, то у довідці № 2022-09-02 від 20 вересня 2022 року зазначено, що ОСОБА_6 10 липня 2020 року звернувся до Центру психічного здоров`я та травматерапії «Інтеграція» за консультацією та пройшов 4-місячний курс реабілітації в Центрі психічного здоров`я та травматерапії «Інтеграція» у зв`язку з залежністю від психостимуляторів. 19 жовтня 2021 року ОСОБА_6 звернувся до цього ж лікувального закладу з рецидивом захворювання та проходив реабілітацію до 17 лютого 2022 року. У договорі між ОСОБА_6 та Центом психічного здоров`я та травматерапії «Інтеграція» зазначено мету звернення ОСОБА_6 за медичними послугами - припинити вживати наркотики, а договір укладений 10 липня 2020 року, тобто, більше, ніж за рік до виникнення обставин, що стали підставою для відкриття кримінального провадження № 0001013 від 14 жовтня 2021 року.

- щодо мети звернення до лікувального закладу, то захисник зазначила про те, що неможливо погодитись з твердженням прокурора про те, що востаннє ОСОБА_6 до лікувального закладу звернувся 19 жовтня 2021 року, тобто, після факту виявлення у нього психотропних речовин, яке мало місце 14 жовтня 2021 року, що опосередковано вказує на таку поведінку особи, яка намагається у подальшому уникнути кримінальної відповідальності, оскільки, на переконання захисника, таке твердження є безпідставним та дещо маніпулятивним, адже матеріалами справи повністю підтверджується той факт, що ОСОБА_6 і раніше неодноразово звертався до лікувальних закладів з метою лікування від наркотичної залежності, про що вказано і в довідці, і в анкеті, проходив успішне лікування та мав періоди стійкої ремісії. ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у тому числі за кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним обігом наркотичних речовин, від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України не звільнявся, і при цьому всі факти звернення до лікувальних закладів з даного приводу були добровільними, підставою для звернення до лікувальних закладів не були обставини, що могли стати підставою для притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, і ця обставина не заперечується прокурором.

Посилання прокурора про те, що саме цього разу ОСОБА_6 звернувся до лікувального закладу виключно з метою уникнення кримінальної відповідальності є безпідставним та необґрунтованим, а відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 листопада 2021 року (справа № 357/11025/2019), на яку в апеляційній скарзі посилається і прокурор, зазначено: «Натомість колегія суддів об`єднаної палати вважає, що норма ч. 4 ст. 309 КК за своїм характером є заохочувальною. Законодавець, формулюючи умови для звільнення від кримінальної відповідальності за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту ставив ціль вилікувати особу від захворювання на наркоманію, яке є тяжчим у порівнянні, наприклад, із захворюванням на алкоголізм».

Звертає увагу захисник у запереченнях на те, що вимога щодо встановлення фактично неіснуючого діагнозу («наркоманія»), як основна умова для звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, нівелює існування цієї норми закону взагалі та унеможливлює досягнення головної мети запровадження такої норми - заохочення до лікування осіб, що страждають на залежність від наркотичних або психотропних речовин.

Акцентується увага захисником на тому, що ОСОБА_6 звернувся до лікувального закладу добровільно, діагноз йому було встановлено та призначено лікування одноосібно лікарем-психіатром, як це передбачено нормами чинного законодавства, він пройшов необхідне лікування, а відтак вимоги положень ч. 4 ст.309 КК України виконано в повному обсязі, що є підставою для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та, відповідно, для застосування судом саме цієї норми закону України про кримінальну відповідальність.

- щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, то прокурором в апеляційній скарзі не зазначено, яких саме мотивів в рішенні суду першої інстанції не вистачає для того, щоб апелянт вважав таке рішення достатньо вмотивованим, натомість, висловлено лише загальну фразу про недостатню вмотивованість рішення суду першої інстанції, при тому, що суд першої інстанції, отримавши та оцінивши всі наявні достатні та допустимі докази існування підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності (довідка про встановлення відповідного діагнозу та добровільне звернення для проходження лікування, анкета з вказівкою підстав звернення та мети лікування, договір з зазначенням мети його укладення та мети, яка має бути досягнута в результаті його виконання, а також пояснень самого ОСОБА_6 , отриманих в судовому засіданні), дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, що і було відображено в оскаржуваній ухвалі.

Обвинувачений та захисник в судове засідання не з`явились. Від захисника надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду за її відсутності та відсутності обвинуваченого, подані заперечення підтримані у повному обсязі.

Вислухавши думку прокурора, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого та захисника.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не дотримався наведених вимог закону.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК на підставі ч. 4 цієї статті. В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що згідно з довідкою № 2022-09-02 Центру психічного здоров`я та травматерапії «Інтеграція» від 20 вересня 2022 року ОСОБА_6 звернувся до лікувального закладу 10 липня 2020 року у зв`язку з залежністю від психостимуляторів, таким чином, діагноз «залежність від психостимуляторів» встановлений лікувальним закладом 10 липня 2020 року, а 19 жовтня 2021 року звернувся до цього ж лікувального закладу у зв`язку з рецидивом захворювання та проходив психотерапевтичну реабілітацію до 17 лютого 2022 року. Довідка видана та підписана керівником Центру психічного здоров`я і травматерапії «Інтеграція» лікарем-психіатром, психотерапевтом, кандидатом медичних наук ОСОБА_10 .

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Так, положеннями ч. 4 ст. 309 КК визначено, що особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

З огляду на викладене, приписи ч. 4 ст. 309 КК України дають можливість судам застосовувати її положення за наявності таких умов: 1) добровільне звернення до лікувального закладу особи, яка хворіє на наркоманію; 2) особою розпочато лікування від наркоманії.

При цьому вказана норма права є імперативною та не дозволяє судам встановлювати додаткові, не визначені нею обставини для її застосування.

Водночас колегія суддів враховує, що відповідно до наказу МОЗ № 297 від 8 жовтня 1998 року в Україні здійснено перехід на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду (МКХ-10) як єдиного міжнародного нормативного документу для формування системи обліку і звітності в системі охороні здоров`я з 1 січня 1999 року. Згідно з даними чинного Класифікатора хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я НК 025:2021 Міністерства охорони здоров`я України, узгодженого з МКХ-10, в системі обліку і звітності в системі охороні здоров`я такого діагнозу як «наркоманія» не зазначено.

Для правильного застосування судом цієї норми права необхідно керуватися положеннями Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15 лютого 1995 року № 62/95-ВР (далі - Закон № 62/95-ВР), які містять дефініції таких понять:

добровільне лікування - лікування від наркоманії, яке здійснюється за згодою хворого або його законного представника;

наркоманія - психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною;

Встановлення цих обставин є достатньою підставою для ухвалення рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК.

На переконання колегії суддів, звільняючи ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі положень ч. 4 ст. 309 КК, місцевий суд належним чином не перевірив наявність відповідних умов.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у наданій стороною захисту довідці не вказано про те, чи встановлено у ОСОБА_6 психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною, який уособлює зміст поняття «наркоманія», і наявність якого є обов`язковою умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ч. 4 ст. 309 КК.

Отже судом не було з`ясовано, чи дійсно ОСОБА_6 хворів на наркоманію, що встановлюється за результатами проходження медичного обстеження відповідно до вказаного Закону й Інструкції «Про порядок виявлення та постановки на облік осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини», затвердженої спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Міністерства юстиції України від 10 жовтня 1997 року № 306/680/21/66/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 листопада 1997 року за № 534/2338.

Вказане узгоджується із висновками щодо застосування норми права, передбаченої ч. 4 ст. 309 КК, які викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі № 357/11205/19.

Окрім того, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних, що Центр психічного здоров`я та травматерапії «Інтеграція» є лікувальним заходом та має ліцензію на здійснення відповідного лікування, що також ставить під сумнів правильність оскаржуваного судового рішення.

За встановлених обставин, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. 6 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, 413 КПК України з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням вимог апеляційної скарги та положень ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки за наведених правових норм суд апеляційної інстанції позбавлений можливості постановити своє рішення.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені прокурором та стороною захисту, дати їм належну оцінку та, з урахуванням усіх встановлених обставин, прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2022 року, якою ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, кримінальне провадження № 0001013 щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК України, закрито, - скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________________ _____________________ ______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4