Справа № 307/2004/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження 11-кп/4806/309/21 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 19.05.2021.

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з базовою середньою освітою, пенсіонер, неодружений, несудимий, засуджений:

- за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 01 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 01 (одного) року не вчинить нового злочину.

На підставі ст. 76 КК України ОСОБА_8 зобов`язано: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Речові докази: молоток з дерев`яною рукояткою, який зберігається в кімнаті речових доказів Тячівського ВП ГУ НП в Закарпатській області, повернуто власнику ОСОБА_8 .

Згідно вироку ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_8 13.05.2019 близько 19 год, знаходячись в себе на дворогосподарстві АДРЕСА_1 , де до нього прийшов потерпілий ОСОБА_9 , з яким затіяв сварку, де маючи на меті заподіяти особі тілесні ушкодження, передбачаючи настання негативних наслідків, тримаючи в правій руці металевого предмету з циліндричною продовгуватою площею дії, а саме молоток, умисно наніс ним декілька ударів в область голови та лівої руки потерпілому ОСОБА_9 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичного експерта № 136 від 29.05.2019 відноситься до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 просить вирок суду від 19.05.2021 щодо ОСОБА_8 скасувати та закрити кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення,

-2-

передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про незаконність та необґрунтованість постановленого щодо ОСОБА_8 вироку, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, допитані в ході судового провадження свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , не бачили саму подію безпосередньо, а свідок ОСОБА_12 , яка, за версією сторони обвинувачення, була очевидицею події, однак допитана в судовому засіданні так і не була, оскільки на виклики суду не реагувала та в судове засідання так і не з`явилась, незважаючи на те, що сторона захисту наполягала на обов`язковому проведенні її допиту, оскільки її показання могли спростувати доводи потерпілого щодо фактичних обставин події, однак судом не вжито достатніх заходів для забезпечення участі вказаного свідка в судовому засіданні. Окрім того, захисник вказує на відсутність прямих, достатніх та належних доказів, які б окремо або в сукупності доводили, що ОСОБА_8 мав умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, оскільки доведеним є лише той факт, що між обвинуваченим та потерпілим відбувся конфлікт, причому на території дворогосподарства ОСОБА_8 , який захищався від агресивних дій потерпілого, який до того ж не зміг пояснити, з якою метою він пробрався у двір сусіда, куди ОСОБА_8 його не запрошував. Судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги висновок експерта № 136 від 29.05.2019, оскільки такий містить висновки про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень на руках, що категорично заперечував у своїх показаннях обвинувачений, який зазначав, що наніс два удари молотком в область голови. Окрім того, оскільки медична документація, на підставі якої проводилась судово-медична експертиза експертам не передавалась, до матеріалів кримінального провадження не долучалась та стороні захисту не відкривалась, тому висновок експерта № 136 від 29.05.2019 не може визнаватись допустимим доказом. Також суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, яка полягає у тому, що обвинувачений не мав наміру наносити тілесні ушкодження потерпілому, а діяв лише з метою свого захисту, оскільки потерпілий незаконно увірвався в його двір, що давало суду підстави для застосування при призначенні покарання положення ст. 37 КК України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинуваченого, захисника, потерпілого, неявка яких не перешкоджає його розгляду. Вказані учасники процесу належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду кримінального провадження, заяв та клопотань про відкладення апеляційної скарги не подавали, причини неявки не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом».

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб

-3-

кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та Конвенції.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку.

Як вбачається з вироку, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України не визнав та показав, що 13.05.2019 в другій половині дня, між ним та потерпілим ОСОБА_13 на вулиці стався словесний конфлікт, внаслідок якого останній вдарив його. Після того, як він поскаржився дружині потерпілого на поведінку її чоловіка та попросив його заспокоїти, інцидент припинився. Однак, потерпілий на цьому не заспокоївся, і увечері того ж дня переліз через зачинену хвіртку на територію його дворогосподарства та намагався увійти у його будинок. Після того, як він відчинив двері будинку та вийшов на подвір`я, потерпілий намагався напасти на нього та вдарив його, а також схопив його із-заді, але він вирвався, і тоді він, з метою свого захисту, схопив перше, що попало під руки, тобто молоток, та наніс йому два удари в область спини. Стверджує, що він не мав наміру наносити тілесні ушкодження потерпілому, а діяв лише з метою свого захисту, оскільки потерпілий незаконно увірвався у його двір.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, на підтвердження його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд першої інстанції з дотриманням, передбачених процесуальним законом положень судового розгляду кримінального провадження, дослідив усі наявні докази у ньому та дав їм належну правову оцінку.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 показав, що 13.05.2019 між ним та обвинуваченим виник спір із-за сінокосу земельної ділянки. З приводу цього спору, він звертався до голови сільської ради та до сина обвинуваченого, що проживає в с. Золотарьово, однак ці звернення нічого не дали. Тоді, увечері цього дня, він пішов до обвинуваченого додому, з метою мирно вирішити конфлікт. При цьому, стверджує, що не перелазив через зачинену хвіртку на територію дворогосподарства обвинуваченого, а зайшов через відчинену. Коли підійшов до будинку, то постукав у двері, обвинувачений вийшов, однак із молотком в руках і хотів вдарити його, але він відійшов. Тоді розвернувся і пішов додому, однак обвинувачений наздогнав його і вдарив ззаду по голові, від чого він впав на землю, і в той час ОСОБА_8 наніс йому ще чотири удари по руці. Наступного дня ранком він пішов на амбулаторію, де в нього було виявилено перелом.

-4-

З показань свідка ОСОБА_10 вбачається, що точної дати не пам`ятає, вона зустрілась з обвинуваченим, і в ході розмови останній розповів, що між ним та ОСОБА_9 виник конфлікт, останній заліз до нього в двір та вдарив його в обличчя, а він вдарив його молотком по руці. Зі слів обвинуваченого, потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння. Самого інциденту між обвинуваченим та потерпілим не бачила.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом обвинуваченого і потерпілого. Йому відомо, що 13.05.2019 між обвинуваченим і потерпілим виник конфлікт із-за земельної ділянки. Також знаходячись у їх сусідки, він чув, як ОСОБА_8 говорив, що вдарив потерпілого, чим і куди саме не сказав. Після цієї інформації він пішов до потерпілого, де побачив останнього в крові та стані алкогольного сп`яніння, після чого викликав поліцію.

Відповідно до протоколу огляду предмету та фото таблиці до нього від 23.05.2019, предметом огляду є молоток, матеріал рукоятки з дерева. Матеріал бойка: сталь, форма бойка: кругла, довжина рукоятки складає 31 см, сталева частини 10 см. На сталі наявні написи у формі цифр та букв «1 р 35 к». На сталі наявні сліди вм`ятин та іржі. Відповідно до постанови від 23.05.2019 молоток з дерев`яною рукояткою, що виданий ОСОБА_8 , визнано речовим доказом.

Як вбачається з висновку експерта № 136 від 29.05.2019, у потерпілого ОСОБА_9 наявні тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої третини лівої ліктьової кістки з незначним зміщенням, підшкірної гематоми та садна тім`яної ділянки голови справа, а також садна тім`яно-потиличної області зліва. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути по ударному механізму від дії тупого твердого з обмеженою контактуючою поверхнею предмету, можливо від ударів молотком та вкладаються в строк події - 13.05.2019. Дані тілесні ушкодження, згідно Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, оскільки подібного характеру тілесні ушкодження викликають розлад здоров`я більше 21-го дня. Також експертом констатовано, що тілесні ушкодження, виявлені на тілі у потерпілого ОСОБА_13 , не характерні для виникнення їх при падінні.

Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження та вироку вбачається, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для справи, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч. Оцінивши їх у відповідності до вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у діях ОСОБА_8 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме, умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоровЙ`я, а тому доводи сторони захисту, викладені у поданій апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими і такі відхиляє.

-5-

Таким чином, установивши в порядку статті 91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, належність та допустимість доказів, з урахуванням доводів обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази й дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Твердження сторони захисту про невжиття заходів для допиту свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки прокурор в судовому засіданні 28.04.2021 відмовився від допиту свідка обвинувачення - ОСОБА_12 , з чим погодилась і сторона захисту, не наполягаючи обов`язковому проведенні його допиту.

Спростовуючи доводи захисника, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги фактичні дані судово-медичної експертизи № 136 від 24.05.2019, згідно якої експертом досліджувалась, зокрема, медична документація ОСОБА_13 .

Так, частина 4 статті 69 КПК України передбачає, що експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

На переконання апеляційного суду, надання уповноваженими особами закладу охорони здоров`я медичної документації експерту, не свідчить про порушення експертом вимог ч. 4 ст. 69 КПК.

Так, п. 2.8 «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 передбачає, що при проведенні експертизи судово-медичний експерт має право ознайомлюватись з матеріалами справи, що стосуються експертизи. Якщо наданих матеріалів недостатньо для вирішення поставлених перед експертом питань, він має право порушувати клопотання перед особою, яка призначила експертизу, про надання додаткових матеріалів та документів, які необхідні для її проведення. Експерт також має право просити особу, яка призначила експертизу, уточнити або пояснити питання, запропоновані йому для вирішення при виконанні експертизи.

Суд погоджується із твердження сторони захисту про те, що відомості які можуть становити лікарську таємницю є документами, які містять охоронювану законом таємницю в розумінні ст. 162 КПК України, отримання доступу до яких регламентовано главою 15 цього Кодексу.

За змістом ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомлюватися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Окрім дослідження медичної документації, експерт ОСОБА_14 безпосередньо оглядала особу, щодо якої проводила експертизу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 КПК України слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

-6-

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на ст. 22, 290, 412 КПК України було б не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 цього Кодексу. Разом з тим, добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України було надано можливість ознайомитися з усіма матеріалами досудового розслідування, у тому числі з висновком експертизи, при цьому сторона захисту не клопотала про надання їй доступу, зокрема, до медичної документації, в тому числі на підставі яких було сформовано висновок цієї експертизи.

При цьому слід урахувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 27.01.2020 (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), за яким відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Більш того, сторона захисту, як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду не порушувала питання щодо неправильності в цілому висновку експерта (мотиви сторони захисту ґрунтувались виключно на порушенні прядку отримання медичної документації), не заявляла слідчому, суду клопотання про проведення іншої (наприклад, повторної або комісійної) експертизи.

Також, суд вважає, що безпідставним є твердження захисника про те, що в супереч ст. 358 КПК України, судом не було досліджено та оголошено відомостей, що містяться у медичних документах, які лягли в основу висновку судово-медичної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 КПК України, протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження.

Досліджений під час судового розгляду висновок експерта № 136 від 29.05.2019 не викликав сумніву у суду щодо його належності, як доказу, оскільки підтверджує факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , що узгоджується, як з показаннями самого обвинуваченого, так і з показаннями потерпілого, тому суд і не ініціював про дослідження та оголошення відомостей, що містяться у медичних документах, які лягли в основу висновку судово-медичної експертизи, а збоку учасників судового провадження, в тому числі захисту, такого клопотання заявлено не було.

-7-

З огляду на викладене доводи обвинуваченого та його захисника в апеляційній скарзі про недопустимість як доказу висновку експерта № 136 від 24.05.2019 щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_13 , через невідкриття медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є безпідставними і такі доводи апеляційним судом відхиляються.

Також колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи захисника про те, що обвинувачений оборонявся від потерпілого, і перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, спричиненого незаконним вторгненням, схопив перше, що потрапило під руки, чим виявився молоток, та наніс два удари останньому, як йому здалося в область спини, оскільки характер та локалізація тілесних ушкоджень, згідно вище наведених та досліджених висновку експертизи № 136 від 29.05.2019 та показань потерпілого ОСОБА_9 , що узгоджуються між собою, свідчать про наявність умислу на нанесення тілесних ушкоджень останньому.

Окрім того, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд послався у вироку на показання самого засудженого ОСОБА_8 , який у судовому засіданні не заперечував факт нанесення ним ударів потерпілому молотком, проте стверджував, що зробив це з метою самозахисту.

Суд першої інстанції у вироку надав належну оцінку також показанням потерпілого ОСОБА_13 , який стверджував, що обвинувачений наздогнав його і вдарив ззаду по голові, від чого він впав на землю, і в той час ОСОБА_8 наніс йому ще чотири удари по руці

Також, в судовому засіданні безпосередньо було досліджено висновок експерта № 136 від 29.05.2019, згідно якого у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої третини лівої ліктьової кістки з незначним зміщенням, підшкірної гематоми та садна тім`яної ділянки голови справа, а також садна тім`яно-потиличної області зліва. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути по ударному механізму від дії тупого твердого з обмеженою контактуючою поверхнею предмету, можливо від ударів молотком та вкладається у строк події, яка мала місце 13.05.2019 і відноситься до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та не характерні для виникнення їх при падінні.

Посилання захисника на неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки у нього не було умислу на заподіяння тілесних ушкоджень й він лише оборонявся від потерпілого, суперечать матеріалам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідної оборони, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б необхідної шкоди для припинення посягання.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу, а бажання спричинити шкоду потерпілому, розправитися з ним, такі дії за своїми ознаками не

-8-

становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають оцінюватися на загальних підставах.

Оцінивши усі зібрані докази відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоровЙ`я.

Інші доводи апеляційної скарги захисника вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при розгляді кримінального провадження.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Ці вимоги закону судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 належним чином дотримані.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, у межах санкції ч. 1 ст. 122 цього Кодексу, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, даних, що характеризують його особу, і таке покарання є справедливим, достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 апеляційним судом не встановлено, а тому колегія суддів апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 залишає без задоволення, а вирок суду без змін.

При прийнятті рішення колегія суддів також, враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час апеляційного розгляду стороною захисту не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б могли вплинути на висновки суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 19.05.2021 щодо ОСОБА_15 ,- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: