ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/579/22 Справа № 702/301/20 Категорія: ч.2 ст.286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
за участі: прокурора обвинуваченого законного представника обвинуваченого захисника ОСОБА_6 ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції) ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000088 від 24.02.2020 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Монастирище Черкаської області, українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави: 2615,20 грн. за проведення експертизи технічного стану транспортного засобу № 4/358 від 15.05.2020; 653,80 грн. за проведення трасологічної експертизи № 10/533 від 07.04.2020; 1307,60 грн. за проведення судової автотехнічної експертизи № 4/312 від 27.04.2020.

В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджена за те, що 23.02.2020 близько 18 год. 50 хв., не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом, керуючи технічно справним автомобілем марки «MERCEDES-BENZ 250», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в населеному пункті по вул.Центральна в с.Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області, зі сторони с.Тарнава Монастирищенського району Черкаської області в напрямку м.Монастирище Черкаської області, порушуючи вимоги п.п.2.3 б), 2.1а); 10.1; 1.10 термін «узбіччя» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, з`їхав з проїзної частини на праве узбіччя по напрямку свого руху, яке не призначене для руху транспортних засобів, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась по узбіччі в попутному з автомобілем напрямку.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 05-7-02/89 від 24.02.2020, отримала тілесні у вигляді закритої черепно-мозкової травми без ушкодження кісток основи та склепіння черепа з крововиливами під м`які мозкові оболонки та забоєм стовбура головного мозку (гістологічно); закритої тупої травми органів грудної клітки та грудного відділу хребта: множинних двосторонніх переломів ребер, забою легень, перелому грудного відділу хребта, двостороннього гемотораксу (накопичення крові в плевральних порожнинах); закритої тупої травми органів черевної порожнини: множинних розривів печінки з гемоперітонеумом (накопичення крові в черевній порожнині), відкритих переломів кісток правої та лівої гомілки в нижній третині, від яких померла на місці події. Вказані ушкодження утворилися від дії твердих тупих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в постанові (ДТП 23.02.2020) і носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням її смерті.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «MERCEDES-BENZ 250», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , а саме вимог пунктів п.п.2.3 б), 2.1а); 10.1; 1.10 термін «узбіччя» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, відповідно до висновку експерта № 4/312 від 27.04.2020, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настання наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини провадження, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, просить вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст.ст.75,104 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. У решті вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що суд першої інстанції не позбавляючи ОСОБА_7 права керування транспортним засобом допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував закон, який підлягає застосуванню, тоді як відповідно до ч.2 ст.286 КК України до неповнолітніх може бути застосоване додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Крім того, не призначивши додаткове покарання, суд не позбавив ОСОБА_7 можливості реалізувати таке право надалі.

Вважає, що призначене судом ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, так як ОСОБА_7 вчинено тяжкий злочин, внаслідок якого загинула одна особа, при цьому ОСОБА_7 не мав посвідчення водія та керував автомобілем з порушенням ПДР.

При цьому прокурор посилається на правові позиції викладені у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справах № 333/6785/19-к від 17.08.2021, № 753/18479/16-к від 22.05.2018, № 171/869/21 від 21.06.2022.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , його законного представника ОСОБА_8 та захисника адвоката ОСОБА_9 про безпідставність апеляційної скарги сторони обвинувачення, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин 1-4 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 1 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Вказаним вимогам кримінального процесуального закону вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 відповідає.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст.94 КПК України, та ніким з учасників судового провадження не оспорюється, тому колегія суддів перевіряє законність вироку тільки в межах апеляційної скарги.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, відповідає встановленим судом першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження і колегією суддів визнається правильною.

Вирішуючі по суті апеляційні вимоги прокурора щодо призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, колегія суддів виходить з того, що відповідно до загальних засад призначення покрання, визначених ст.65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В свою чергу, згідно ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до вимог ч.1 ст.104 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, на виконання загальних засад його призначення та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, дані про особу винного, який в минулому не судимий, позитивно характермзується, на спеціальних обліках не перебуває (в лікаря нарколога і психіатра, у Службі у справах дітей та ВП), визнав обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та вчиненя злочину неповнолітнім, а також відсутність обставин, які його обтяжують, і обгрунтовано призначив покарання в межах санкції статті КК України у виді позбавленя волі на певний строк, без позбавленням права керування транспорними засобами із застосуванням ст.75 КК України.

На думку колегії суддів, основне покарання ОСОБА_7 призначене за санкцією частини статті так і звільнення від відбування основного покарання у визначених судом межах, відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що суд першої інстанції не призначивши ОСОБА_7 додаткове покарання, не позбавив його можливості реалізувати таке право надалі, тоді як призначене судом обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, так як ОСОБА_7 вчинено тяжкий злочин, внаслідок якого загинула одна особа, при цьому ОСОБА_7 не мав посвідчення водія та керував автомобілем з порушенням ПДР.

Колегія суддів, з врахуванням встановлених обставин в даному кримінальному проваджені, вважає зазначені доводи прокурора неприйнятними, оскільки місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 в повній мірі врахував вимоги ст.ст.65-67 КК України та вмотивував своє рішення.

Крім того, зазначені доводи прокурора не узгоджуються із п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до якого, суд не вправі призначити додаткове покарання, таке як, позбавлення права керування транспортними засобами, особі, яка не має права керувати транспортними засобами.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та підтверджується прокурором, обвинувачений ОСОБА_7 не отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, згідно зі ст.15 ЗУ «Про дорожній рух» та п.2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та доступу громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 № 340.

Тобто, згідно з правозастосовчою практикою, позбавлення права керування транспортними засобами суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.

На думку колегії суддів, не можуть бути взяті до уваги правові позиції викладені у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, на які посилається прокурор в своїй апеляційній скарзі, так як вони стосуються інших обставин, зокрема постанова у справі № 333/6785/19-к від 17.08.2021, стосується особи, яка мала право керувати транспортними засобами.

Тоді як постанови у справах № 753/18479/16-к від 22.05.2018, № 171/869/21 від 21.06.2022 стосуються інших категорій злочинів і там де особи набули спеціального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 14.09.2022 щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст.409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі обставин, для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.404, п.1 ч.1 ст.407, ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -
у х в а л и л а:

Вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців, в порядку, передбаченому ст.426 КПК України.

Головуючий

Судді