Дата документу 22.02.2023 Справа № 336/1791/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 336/1791/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/332/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула 22 лютого 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 15.12.2019 року приблизно о 16.25 год., знаходячись на пішохідному переході на перехресті вул. Магістральна та вул. Виробнича у м. Запоріжжі, на ґрунті раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_11 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, з метою реалізації свого протиправного умислу, наніс два удари металевою палицею в область нижньої частини передпліччя ОСОБА_11 , чим спричинив останньому гематоми м`яких тканин обох передпліч, які згідно висновку КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради № 172 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України.

За наслідком судового розгляду місцевий суд прийшов до висновку, що ОСОБА_8 належить виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року:

ОСОБА_8 визнаний невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок злочину, залишено без розгляду.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Просить повторно допитати потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 та дослідити висновок судово-медичного експерта № 172 від 25.02.2020 року. Вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновки суду про те, що висновок експерта є неналежним доказом є безпідставними та не можуть виправдовувати дії ОСОБА_8 , оскільки експертиза проведена згідно з вимогами чинного законодавства та в ході судового розгляду судом були досліджені інші докази сторони обвинувачення, які у своїй сукупності підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 .

Зазначає, що вина обвинуваченого підтверджується показаннями потерпілого щодо обставин застосування до нього насильства під час раптового конфлікту, протоколом впізнання особи за фотознімками та протоколом слідчого експерименту за його участю потерпілого. Також показання потерпілого в повній мірі підтверджені свідченнями допитаної судом свідка ОСОБА_13 . Крім того, під час судового розгляду досліджено висновок експерта № 172, у якому зазначено, що гематоми м`яких тканей передпліччя у ОСОБА_11 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вважає твердження суду про те, що висновок судового медичного експерта № 172 є недопустимим доказом, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на кримінальному процесуальному законі. Так, постановою слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_14 від 06.02.2020 року у кримінальному провадженні призначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам КУ «ЗОБ СМЕ». Відповідно до висновку експерта № 172 експертом на підставі постанови слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 06.02.2020 року проведено судово-медичну експертизу ОСОБА_8 , де зазначено, що гематоми м`яких тканей передпліччя кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Таким чином, вважає, що висновок судово-медичного експерта № 172 від 25.02.2020 року є допустимим, оскільки він отриманий у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом.

Крім того, під час судового розгляду судом досліджено протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.03.2020 року за участю свідка ОСОБА_12 , однак, у судовому засіданні останнього не допитано. Стороною обвинувачення заявлялось клопотання про виклик вказаного свідка для допиту у судовому засіданні, оскільки останній був свідком вчинення кримінального правопорушення та його свідчення є важливими при встановленні фактичних обставин по справі.

Окрім того, суд першої інстанції під час розгляду вказаного провадження, допустив порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки судове засідання 10 грудня 2021 року було проведено без участі прокурора. В даному судовому засіданні останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 проведено за відсутності учасника судового провадження - прокурора, що свідчить про порушення судом вимог чинного законодавства.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурора заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_15 зазначає, що допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, які зазначені в апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_10 , призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом ч. 1 ст. 125 КК України та в результаті до незаконного виправдання ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі представник потерпілого - адвокат ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд не надав належної оцінки сукупності доказів, безпідставно визнав висновок судово-медичної експертизи № 172 недопустимим доказом, у зв`язку з чим цивільний позов потерпілого залишено без розгляду, що безпосередньо стосується інтересів потерпілого.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження було внесено до ЄРДР лише 17.01.2020 року, проте згідно рапорту, зареєстрованого 15.12.2019 року за р. № 31921, 15.12.2019 року о 16.21 год. надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що 15.12.2019 року о 16.19 год. по вул. Магістральній в м. Запоріжжі в районі будинку № 72, щойно водій на а/м білого кольору НОМЕР_1 , ледве не збив заявника та його матір, чоловік дістав дубинку та бив заявника по руках. Суд першої інстанції не з`ясував, чому провадження було внесено до ЄРДР через місяць після повідомлення та заяви потерпілого ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення. Потерпілий ОСОБА_11 після події, яка сталась 15.12.2019 року, одразу звернувся до поліції, проте поліція жодних дій не вчиняла. З метою збирання доказів потерпілий звернувся до «9-а міська клінічна лікарня» та отримав довідку, «про гематоми мягких тканей с/3 обеих предплечий». Потерпілий звернувся до лікарні 18.12.2019 року, оскільки був у шоці, не розумів, що йому необхідно робити та сподівався, що поліція його направить на проведення СМЕ, проте коли зрозумів, що поліція жодних дій не вчиняє, звернувся до лікарні самостійно. Легкі тілесні ушкодження, які зафіксовані у вищезазначеній довідці, підтверджуються показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_13 та протоколом пред`явлення особи для впізнання на фото від 30.03.2020 року, на якому свідок ОСОБА_12 впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 , який 15.12.2019 року наніс два або три удари палицею в область обох рук ОСОБА_11 .

Отже, органи досудового розслідування всупереч вимог кримінального процесуального закону, не внесли вчасно в ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, а суд першої інстанції дійшов невірних висновків та визнав висновок експерта недопустимим доказом.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні висловив підтримку доводам апеляційної скарги як прокурора у кримінальному провадженні, так і представника потерпілого, та посилаючись на положення ст. 56 КПК України, зазначив, що потерпілий самостійно надав довідку з травмпункту експерту під час проведення судово-медичної експертизи.

Представник потерпілого в судовому засіданні підтримала власну апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора.

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вказавши на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Потерпілий, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився у судове засідання апеляційної інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд, з урахуванням присутності в судовому засіданні представника потерпілого, яка не заперечувала проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілого, та у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, проводить апеляційний розгляд за відсутності потерпілого ОСОБА_11 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Частинами 1, 2, 6 ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Суд апеляційної інстанції, визнавши клопотання прокурора частково обґрунтованим, під час апеляційного розгляду повторно дослідив копію медичної довідки з травмпункту від 18.12.2019 року, виданої «9-а міська клінічна лікарня» на ім`я ОСОБА_11 (а.п. 66).

Стосовно доводів апеляційної скарги, апеляційна інстанція виходить з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази ті, що викривають і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Право на отримання вмотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Таким чином, недотримання судом вимог ст. 370, 374 КПК України при ухваленні судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

За вимогами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи невинуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, окрім іншого: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення .

Перевіривши вирок, ухвалений щодо ОСОБА_8 про визнання його невинуватим у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на предмет його відповідності зазначеним вище та іншим вимогам кримінального процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення не може бути визнане законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, свої висновки про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції обґрунтував тим, що висновок експерта № 172 від 10.02.2020 року є неналежним доказом, оскільки експертиза проведена фактично на підставі медичної документації, отриманої у незаконний спосіб, а саме на підставі копії довідки від 18.12.2019 року з травмпункту «9-а міська клінічна лікарня», яку самостійно надав експерту на дослідження потерпілий ОСОБА_11 .

Дослідивши матеріали провадження, судова колегія не погоджується із висновком місцевого суду.

Надаючи аналіз висновку експерта № 172 від 10.02.2020 року як неналежного, районний вказав про необхідність безпосереднього сприйняття експертом відомостей і зазначив про недопустимість медичної довідки, яка була первісним медичним документом і лягла в основу судово-медичної експертизи через те, що вказана довідка не надавалася експерту слідчим.

Між тим, звертаючись до положень ст. 85 КПК України щодо змісту критерію належності доказу у порівняння із змістовним наповненням судово-медичного висновку, судова колегія вважає висновок суду першої інстанції щодо неналежності вказаного доказу хибним.

Натомість, суд першої інстанції не перевірив висновок експерта № 172 від 10.02.2020 року на предмет допустимості з урахуванням практики Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 липня 2021 року (справа № 552/1884/20, провадження № 51-2402км21); у постанові від 27.01.2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19).

Так, відповідно до змісту ч. 2 ст. 84 КПК України висновок експерта є самостійним джерелом доказів.

Як вбачається з матеріалів провадження залучення експерта для проведення експертизи здійснено на підставі постанови слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_14 від 06.02.2020 року в порядку, передбаченому ст. 243 КПК України (а.п. 63).

Зі змісту судово-медичної експертизи № 172 від 10.02.2020 року встановлено, що експерт не здійснював за власною ініціативою збирання матеріалів для проведення експертизи, зокрема і медичної довідки з травмпункту на ім`я ОСОБА_11 .

Суд проігнорував обставину безпосереднього дослідження експертом вказаної медичної довідки, яка надавалася йому потерпілим, що знайшло відображення у самій мотивувальній частині експертизи, показаннях потерпілого.

Крім того відповідність копії медичної довідки, наявної у матеріалах кримінального провадження оригіналу завірена підписом слідчого та печаткою (а.с.66), що свідчить про наявність у розпорядженні органу досудового розслідування вказаного медичного документу, а його ненадання експерту саме слідчим не проаналізовано в контексті істотності порушення вимог кримінального процесуального закону, що мало прямий вплив на висновки експерта та їх достовірність.

При цьому, слід зауважити, що вказана медична довідка, надана потерпілим ОСОБА_11 , була долучена стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду в судовому засіданні від 09.04.2021 року та була предметом безпосереднього дослідження у вказаному судовому засіданні. Після дослідження доказів сторона захисту підтвердила відкриття їй вказаної довідки в порядку ст. 290 КПК України.

Апеляційна інстанція окремо зауважує про недотриманні місцевим судом вимог ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Зміст оскаржуваного вироку засвідчує зазначення у судовому рішенні досліджених при судовому розгляді доказів.

Однак, аналіз вказаних доказів на предмет їх достатності та взаємозв`язку відсутній.

При цьому суд першої інстанції акцентував власні висновки лише оцінкою судово-медичної експертизи, яка у даному кримінальному провадженні є лише одним із наданих на дослідження доказів.

Крім того, суд першої інстанції не приділив належної уваги показам потерпілого, який вказував на обвинуваченого, як на особу, яка вчинила відносно нього15.12.2019 року приблизно о 16.25 год. інкриміновані дії у вигляді побиття металевою битою. При цьому вказував на обставини, за яких відбувалося спричинення йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, а звернення ОСОБА_11 до правоохоронного органу мало місце того ж дня 15.12.2019 року о 16.49 год.

Залишенні судом без уваги і показання ОСОБА_13 , яка була свідком інкримінованих ОСОБА_8 дій.

Суд першої інстанції, хоча і навів зміст письмового доказу у виді протоколу впізнання, але не проаналізував через призму логічного взаємозв`язку впізнання свідком ОСОБА_12 обвинуваченого, як особу, який наніс раніше невідомому чоловіку металевою битою удари в область обох рук.

Однак, свідок ОСОБА_12 , який є сторонньою особою та був безпосереднім очевидцем події та покази якого є важливими та мають істотне значення для встановлення фактичних обставин справи, в суді не допитувався, в чому, з огляду на положення ст. 410 КПК України, полягає неповнота судового розгляду.

Висновки районного суду не відповідають наведеним у самому вироку доказах, що виявляє встановлене ст. 411 КПК України порушення.

Аналіз сукупності всіх доказів у повному обсязі місцевим судом не здійснений, а мотиви щодо недоведеності вини обвинуваченого, викладені у мотивувальній частині вироку, на думку колегії суддів, не можна визнати безсумнівними та однозначними, оскільки є непереконливими внаслідок недотримання судом вимог ст.ст. 94, 370, 374 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому не можуть слугувати беззаперечними підставами для висновку про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_8 .

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не надав оцінки зібраним в ході досудового розслідування доказам з точки зору достатності та взаємозв`язку, що вплинуло на обґрунтованість висновків стосовно невинуватості ОСОБА_8 , у зв`язку з чим судовий розгляд даного провадження не може вважатися справедливим, а прийняте процесуальне рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Встановлені порушення, відповідно до ст. 412 КПК України є істотними та такими, які згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України про порядок заповнення прогалин і врегулювання колізій у правовому регулюванні кримінально-процесуальних відносин шляхом застосування загальних засад кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування загальних засад кримінального провадження.

Переглядаючи вирок суду у межах, передбачених ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виправити допущені місцевим судом помилки через відсутність обґрунтованого клопотання для повторного дослідження доказів та положень ст. 23 КПК України щодо безпосереднього дослідження доказів,а тому, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст. 7-9 КПК України щодо законності, змагальності і диспозитивності, скасовуючи оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції, що передбачено ст. 415 КПК України.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, повно, всебічно та неупереджено дослідити всі обставини провадження в їх сукупності, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам, перевірити заявлені сторонами доводи та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення в розумінні ст. 370 КПК України.

Відтак, зважаючи на вищенаведені обставини істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 задовольнити частково, а апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року відносно ОСОБА_8 , виправданого за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4