Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/528/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Кропивницькому, матеріали провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.08.2022, якою засудженому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Водяне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області, українцю, громадянина України, з середньою освітою, неодруженому, не працюючому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючоому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-11.11.2019 вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 186, ч.1 ст. 70, ч.1 ст. 71 КК України до 4 років 5 місяців позбавлення волі,
відмовлено в задоволенні його клопотання про застосування до нього умовно - дострокового звільнення.

ВСТАНОВИЛА:

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 01 серпня 2022 року засуджений ОСОБА_8 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда із заявою про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.08.2022 у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання - відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції вказав на те, що засуджений ОСОБА_8 хоч і відбув вже більше 2/3 строку покарання, призначеного останньому судом за умисні кримінальні правопорушення, які відноситься до категорії тяжких злочинів, але не має саме тієї поведінки та ставлення до праці, які б свідчили про можливість застосування до нього такого заохочувального заходу, як умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, а процес виправлення та перевиховання ОСОБА_8 не є стабільним та послідовним, а також досяг тієї стадії, на якій відбування ним призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , не погоджуючись з таким рішенням суду, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого та застосувавши ст. 81 КК України, звільнити його від подальшого відбування покарання умовно-достроково.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував тих обставин, що засуджений ОСОБА_8 своєю сумлінною поведінкою довів своє виправлення.

При цьому вказує на те, що на даний час ОСОБА_8 засуджений за 2 замахи на вчинення злочинів, тобто злочини незакінчені. Дослідивши попередні вироки, можна дійти висновку, що ОСОБА_8 був зацікавлений в швидкому розгляді справ стосовно нього, оскільки між датами вчинення злочинів та датами ухвалення вироків - нетривалий проміжок часу, вину визнавав та розкаявся у вчиненому. За останнім вироком із 15.08.2019, відбуваючи покарання в 3 різних установах, порушень встановленого порядку відбування покарання не допускав та стягнень не мав.
Наведені обставини та характеризуючи дані, на думку захисника свідчать, що ОСОБА_8 став на шлях виправлення, належні позитивні висновки для себе зробив, чим також подає позитивний приклад й іншим засудженим. Представник установи не заперечував щодо задоволення клопотання засудженого. Слід врахувати також інформацію з матеріалів справи, а саме: ОСОБА_9 підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику на свою адресу; виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень навичок для самостійного їх виконання; підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов; засуджений під час відбування покарання на профілактичному обліку установи не перебуває.

Крім того вказує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Такі зміни в свідомості та поведінці ОСОБА_8 очевидно вказують на те, що він виправився і справедливо клопоче перед судом про умовно- дострокове звільнення.

Отже, на думку захисника є усі дані про позитивні зрушення у поведінці та у сумлінному ставленні засудженого ОСОБА_8 , що означає, що він став на шлях виправлення та потребує більш лояльного ставлення до себе, тобто цілі покарання досягнуті, а засуджений своєю поведінкою довів своє виправлення.
Засуджений ОСОБА_8 , не погоджуючись рішенням районного суду, у своїй апеляційній скарзі також просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк покарання, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015, застосувати до нього ст.81 КК України та звільнити його від подальшого відбування покарання.

Також у своєму клопотанні просить застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2022 році» та повністю звільнити його від відбуття покарання.

Доводи його апеляційної скарги є аналогічними з доводами апеляційної скарги його захисника-адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, як законну та обґрунтовану, дослідивши матеріали клопотання, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають з таких підстав.

Так, згідно до вимог ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не сам факт відбуття визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання, а саме виправлення засудженого.

З матеріалів клопотання на засудженого ОСОБА_8 вбачається, що останній в місцях позбавлення волі перебуває з 15.08.2019, за час відбування покарання порушень встановленого порядку відбування покарання не допускав, заохочень не мав; в державній установі «Вільнянська виправна колонія (№11)» перебував з 15.08.2019 - за час перебування в установі порушень, встановленого режиму утримання не допускав, заохочень не мав; з 31.01.2020 відбував покарання в державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» зачас перебування в установі порушень встановленого порядку відбування покарання не допускав, заохочень не мав; з 16.03.2022 відбуває покарання в державній установі «Кропивницька виправна колонія (№6)» - під час відбування покарання в установі порушень встановленого порядку відбування покарання не допускає, заохочень не має; підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику на свою адресу; не завжди має охайний зовнішній вигляд; дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, до виконання робіт з благоустрою установи ставиться безвідповідально, перекладає їх виконання на інших засуджених; участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не бере; участь у роботі самодіяльних організацій не приймає, соціально корисну активність не проявляє; не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу, так, як не вбачає в цьому суспільної необхідності та особистої користі; підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов; засуджений під час відбування покарання на профілактичному обліку установи не перебуває; відповідно до оцінки вчинення повторного кримінального правопорушення засуджений має «високий рівень»; характеризується посередньо (а.п. 15).

З особової справи засудженого ОСОБА_8 вбачається, що на засіданні комісії ДУ «Оріхівська виправна колонія №88)» розглядалося питання застосування ст. 101 КВК України, де ОСОБА_8 було відмовлено, як такому, що не стає на шлях виправлення. Також на засіданні адміністративної комісії Кропивницької ВК (№6) розглядалося питання зміни невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі, де ОСОБА_8 було відмовлено в застосуванні ст.82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення.

Крім того, на засіданні адміністративної комісії ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)» розглядалося питання про застосування умовно-дострокового звільнення, де ОСОБА_8 було відмовлено в застосуванні ст.81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення.

Відповідно до ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Разом з тим, критерієм сумлінної поведінки є неухильне дотримання всіх вимог режиму місця відбування покарання та покладених на засудженого обов`язків, а також чесним ставленням до праці є постійна старанність у роботі, прагнення до кращого виконання дорученої роботи, підвищення кваліфікації, бережливе ставлення до матеріалів, обладнання. Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання.

Тобто, висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на всебічному врахуванні даних про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання.

Як наголошено в роз`ясненнях, викладених у пунктах 2 та 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», головною умовою для прийняття рішення суду про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, при цьому слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Однак, клопотання засудженого ОСОБА_8 та матеріали особової справи останнього за № 245-О-22 не містять відомостей про те, що засуджений приймає активну участь у суспільному житті в установі виконання покарань та сумлінно виконує громадські доручення у процесі відбування покарання, прагне своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, що свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став.

Відповідно до ч.1 ст. 118 КВК України засуджені до позбавлення волі повинні працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.

Згідно наданої суду довідки засуджений ОСОБА_8 згідно п. 5 ст. 118 КВК України залучався до робіт без оплати праці з благоустрою колонії та поліпшення житлово-побутових умов засуджених та за весь час відбування покарання відпрацював всього 8 годин (а.п. 17).

Однак засуджений ОСОБА_8 , за час відбування покарання до виконання робіт з благоустрою установи ставиться безвідповідально, перекладає їх виконання на інших засуджених; участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не бере; участь у роботі самодіяльних організацій не приймає, соціально корисну активність не проявляє; не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу, так, як не вбачає в цьому суспільної необхідності та особистої користі.

При оцінці поведінки засудженого, треба виходити з того, що сумлінна поведінка, як передумова умовно-дострокового звільнення, - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого під час відбування покарання, яка полягає у стримуванні від порушень режиму, порушень правил внутрішнього розпорядку, а й активна участь у суспільному житті та сумлінне виконання громадських доручень у процесі відбування покарання, підвищення свого загальноосвітнього рівня, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, тощо.

Разом з тим, пасивна поведінка засудженого не засвідчує виправлення та перевиховання останнього. ОСОБА_8 хоча й не допускав порушення режиму, однак його пасивна поведінка не була позитивним прикладом для інших засуджених.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо недостатності підстав вважати, що ОСОБА_8 став на шлях виправлення і довів це своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції не врахував, що він не порушує режиму утримання та став на шлях виправлення, колегія суддів вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та не дають достатніх підстав для задоволення клопотання засудженого, оскільки останній своєю поведінкою та ставленням до праці за весь час відбування покарання не довів своє виправлення, а тому потребує подальшого контролю з боку адміністрації установи виконання покарань.

Що стосується посилань засудженого ОСОБА_8 щодо зарахування йому у строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015 та застосування до нього Закону України «Про амністію у 2022 році», то вони не заслуговують на увагу, оскільки ці питання не були предметом розгляду судом першої інстанції, а тому апеляційний суд позбавлений можливості переглядати їх в апеляційному порядку.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника, а тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.08.2022, якою засудженому ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні його клопотання про застосування до нього умовно-дострокового звільнення - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4