ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/178/23 Справа № 266/3910/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року укримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000268,щодо

Сагана Вадима Анатолійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кіровограда Кіровоградської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року ОСОБА_8 визнано невинуватим та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Вирішено долю речових доказів у провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 05 квітня 2019 року приблизно о 19:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого тимчасового мешкання на кухні будинку АДРЕСА_1 у свого знайомого ОСОБА_9 , під час сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин з останнім, умисно наніс йому не менше дев`яти ударів кулаками в голову та обличчя, в тому числі один удар, від якого ОСОБА_9 вдарився правою частиною голови об дерев`яну лутку дверного отвору та впав обличчям вниз на підлогу. В результаті вказаних дій потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він наступного дня помер.

Такі дії ОСОБА_8 орган досудового розслідування кваліфікував як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні вказаного правопорушення суд першої інстанції вказав, що огляд місця події від 06 квітня 2019 року було проведено з порушенням вимог статей 233, 234 КПК України через відсутність підстав для такого огляду та несвоєчасне подання до суду слідчим клопотання про надання дозволу на проведений огляд місця події. Також суд зазначив, що слідчий експеримент, який проведено за участю ОСОБА_8 , не може бути покладений в основу обвинувального вироку з огляду на те, що вказана слідча дія не відповідає вимогам ст. 240 КПК України, а тому недопустимим доказом є і висновок комісійної судово - медичної експертизи, під час проведення якої були використані дані, отримані в ході слідчого експерименту. Крім того, суд звернув увагу на те, що висновки судових імунологічних експертиз встановили ідентичність крові як обвинуваченого, так і потерпілого, при цьому, стороною обвинувачення на стадії досудового слідства не вжито заходів для визначення остаточної належності слідів крові шляхом проведення судово - генетичної експертизи. Також, суд прийшов до висновку, що не може бути беззаперечним доказом вини ОСОБА_8 і висновок дактилоскопічної експертизи, відповідно до якої, виявлені в будинку сліди належать обвинуваченому, оскільки ані сторона захисту, ані сторона обвинувачення не заперечувала факт проживання ОСОБА_8 у будинку потерпілого протягом тривалого часу, тому цілком логічним є залишення ним слідів у житлі. Зазначив суд і те, що не змогла сторона обвинувачення пояснити і наявність та причини походження на рані з підборіддя потерпілого вмісту заліза та кремнію, до того ж ані матеріалами кримінального провадження, ані обставинами справи це походження не встановлено. Суд також взяв до уваги і той факт, що СМЕ стосовно обвинуваченого розпочато на четвертий день після вчинення злочину, в день інкримінованого ОСОБА_8 правопорушення останній лікарем оглянутий не був, а з огляду на те, що його не було затримано в порядку ст. 208 КПК України, суд прийшов до висновку, що не можна стверджувати, що виявлені при огляді експертом в нього тілесні ушкодження були ним отримані саме в день інкримінованого злочину, тим більш, що експерт вказав на можливість отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень в часовому проміжку від 2 до 6 діб, що не виключає можливість отримання тілесних ушкоджень як раніше події злочину, так і пізніше. Крім того, суд зазначив, що не дивлячись на наявність такої постанови, якою не підтвердилось застосування недозволених методів ведення досудового слідства стосовно ОСОБА_8 , суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 , приймаючи участь в слідчому експерименті, по суті оговорив себе, оскільки в подальшому комісійна СМЕ виключила можливість утворення черепно - мозкової травми, виявленої при експертизі трупа ОСОБА_9 за механізмом, вказаним ОСОБА_8 . Також суд вказав, що пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні, а також свідка ОСОБА_10 , який був допитаний слідчим суддею в порядку ст.225 КПК України, не доводять вину обвинуваченого, оскільки вказані особи не були очевидцями події та лише повідомили суду про їх враження від спілкування з обвинуваченим. При цьому суд вказав, що інші докази, надані стороною обвинувачення з приводу подій 04 квітня 2019 року, не доводять вчинення ОСОБА_8 інкримінованого злочину.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що огляд місця події від 06 квітня 2019 року було проведено з порушенням вимог статей 233, 234 КПК України через відсутність підстав для такого огляду та несвоєчасне подання до суду слідчим клопотання про надання дозволу на проведений огляд місця події, є безпідставними, оскільки огляд місця події проведено невідкладно через відсутність власника, володільця та відомостей про них, та у зв`язку із безпосереднім переслідуванням ОСОБА_8 , який міг бути причетний до кримінального правопорушення, при цьому огляд місця події проведено до внесення відомостей до ЄРДР та було закінчено 07 квітня 2019 року о 01.30 год., тобто у вихідний день в неділю у нічній час, а клопотання на огляд місця події відповідно до вимог ст.ст. 233, 237 КПК України спрямовано у понеділок, тобто у перший робочий день суду. Вважає, що суд, не маючи на це відповідних повноважень, надав правову оцінку рішенню слідчого судді Приморського районного суду м.Маріуполя, а саме строкам розгляду, передбаченим ст. 234 КПК України, при цьому вказане рішення ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду кримінального провадження у суді учасниками кримінального провадження не оскаржувалося. Звертає увагу, що судом у вироку не зіставлено того факту, що під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_8 відтворено обстановку та обставини події про те, що 04 квітня 2019 року приблизно о 23.00 год., знаходячись біля гаражів підприємства «Електропобутприлад», між ним та потерпілим ОСОБА_9 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_8 наніс два удари по обличчю потерпілого. Вказує, що судом не проведено аналізу відомостей протоколу огляду місця події від 07 квітня 2019 року, які у свою чергу підтверджуються ОСОБА_8 під час відтворення ним дій, обстановки та обставин в ході проведення слідчого експерименту від 12 квітня 2019 року, а також протоколу огляду від 10 квітня 2019 року особистих речей ОСОБА_8 , наданих ним добровільно, а саме огляду пари резинових колош та джинсових брюк, на яких виявлена пляма крові, що залишилась від ОСОБА_9 . Вважає, що суд необґрунтовано не прийняв як доказ вини ОСОБА_8 висновок судово-імунологічної експертизи №775/1 від 13 травня 2019 року та не прийняв до уваги той факт, що під час досудового розслідування відносно ОСОБА_8 проводилась судово медична експертиза №204 в період часу з 10-17 квітня 2019 року, яка не виявила жодних тілесних ушкоджень у вигляді відкритих ран на тілі ОСОБА_8 , в результаті яких могли б залишитися сліди крови на джинсових штанях ОСОБА_8 , які були предметом дослідження при проведенні вище вказаної судово-імунологічної експертизи. Звертає увагу, що суд, зіставляючи висновок судово-медичної експертизи від 17 квітня 2019 року та висновок комісійної СМЕ від 19 червня 2019 року не врахував тієї обставини, що експерт, вказуючи на те, що ушкодження, виявлені на правій руці ОСОБА_8 , могли утворитись як мінімум від одного удару власною рукою о тупий предмет, тим самим не виключав того, що ушкодження на руці ОСОБА_8 могли утворитись і від більшої кількості ударів власною рукою. Стверджує, що оцінка показань свідка ОСОБА_11 з боку суду не об`єктивна та містить суб`єктивний характер, адже суд не взяв до уваги всі показання свідка, яка в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_8 на її питання не заперечував, що він побив ОСОБА_9 , а також не зізставив їх з протоколом огляду місця події від 06 квітня 2019 року, не проведено відповідного аналізу свідчень свідка та зафіксованим у протоколі огляду відомостям щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Зазначає, що суд, викладаючи у вироку свою думку про те, що показання свідка є показаннями з чужих слід, повинен був на підставі ст. 97 КПК України надати оцінку таким показам, за результатами чого визнати показання допустимим доказом або недопустимим, з відповідним обґрунтовуванням, чого судом зроблено не було. Також вважає, що суд необґрунтовано визнав неналежним доказом аудіозапис виклику поліції від 06 квітня 2019 року, в якому ОСОБА_8 повідомив поліцію про те, що він виявив труп ОСОБА_9 на підлозі кімнати залу в будинку АДРЕСА_1 . Вказує, що судом не враховано як обставину, яка характеризує поведінку ОСОБА_8 у подібних ситуаціях, дані попереднього вироку відносно ОСОБА_8 , за яким останнього Кіровоградським районним судом Кіровоградської області від 19 жовтня 2007 року визнано винуватим за ч.2 ст.121 КК України, та в якому зазначено, що ОСОБА_8 після вчинення злочину, виявивши ранком труп потерпілої, повідомив про це в поліцію. Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги як доказ вини ОСОБА_8 протокол слідчого експерименту, адже на відеозапису до протоколу слідчого експерименту, дослідженого в ході судового засідання, ОСОБА_8 чітко зазначає місце, дату, час та моделює спосіб нанесення ударів потерпілому, використовувався манекен, про відсутність якого безпідставно зазначено у вироку суду, при цьому слідчий експеримент проведено слідчим у повній відповідальності до вимог ст. 240 КПК України шляхом відтворення певних дій підозрюваним ОСОБА_8 щодо обстановки та обставин події безпосередньо у місці вчинення злочину та виникнення конфлікту. На переконання прокурора, результати комісійної судово-медичної експертизи свідчать про те, що ОСОБА_8 під час слідчого експерименту свідомо показав неправдиву інформацію про кількість та спосіб завданих ним ударів потерпілому ОСОБА_9 , в результаті яких останній помер. Звертає увагу, що протягом всього часу досудового розслідування ОСОБА_8 , маючи захисника адвоката ОСОБА_12 , а також приймаючи безпосередньо участь у судових засіданнях щодо обрання та продовження відносного нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у судових засіданнях при допиті свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на підставі положень ст. 225 КПК України, жодних скарг на дії працівників поліції не висловлювався, в тому числі жодних письмових скарг або звернень від ОСОБА_8 до прокуратури не надходило. Вказує, що судом у вступній частині вироку в порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 КПК України не зазначено потерпілого як сторону кримінального провадження. Вважає, що докази, які досліджено в ході судового слідства у своєї сукупності повністю доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив задовольнити в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просила вирок суду залишити без зміни.

Обвинувачений ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_13 у судове засідання не з`явились, у відповідності до вимог ч. 8 ст. 135 КПК України були повідомлені про дату та час розгляду провадження, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland (Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Приймаючи рішення про визнання ОСОБА_8 невинуватим за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 121 КК України, суд у вироку навів показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, які вони давали в судовому засіданні, й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.

Між тим цим доказам суд належної оцінки не надав, не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.

Як слідує з оскарженого вироку, обгрунтовуючи висновок про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України взагалі не надав належної оцінки всім зібраним у провадженні доказам з огляду на їх сукупність та взаємозв`язок, окремі з них взагалі залишив без оцінки, не врахував характер вчиненого правопорушення та обставини його скоєння, що потребували більш детального аналізу та оцінки непрямих доказів кримінального провадження та перевірки достовірності та допустимості інших доказів.

Аналіз матеріалів кримінального провадження, журналів судових засідань та ухваленого судового рішення свідчать про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства провів судовий розгляд однобічно та неповно, оскільки не дослідив такі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Як слідує із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, досліджуючи надані стороною обвинувачення докази, вказав на порушення норм процесуального закону, допущені при проведенні огляду місця події від 06 квітня 2019 року, зазначивши, що у цьому провадженні не було невідкладних випадків в розумінні ч. 3 ст. 233 КПК України, тому слідчий мав діяти у відповідності до вимог ст. 234 КПК України.

Разом з тим суд першої інстанції не взяв до уваги, що за статтями 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Для встановлення того, чи був протокол огляду місця події допустимим як доказ у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для його збирання, саме на той час, коли він був зафіксований і одержаний. Якщо слідчим був порушений порядок його збирання, такий доказ не може вважатись допустимим і бути підставою для прийняття процесуальних рішень.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами ст. 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

При цьому огляд місця події слід відрізняти від такої слідчої дії, як обшук.

Обшук це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

У той же час огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду (ч. 3 ст. 214 КПК України). Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Як слідує з матеріалів провадження підставою для проведення огляду місця події (житла) стало повідомлення про виявлення 06 квітня 2019 року трупу ОСОБА_9 . З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд території подвір`я і житлового будинку АДРЕСА_1 , в процесі якого виявлено труп потерпілого з тілесними ушкодженнями.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що місце виявлення трупа завжди вважається місцем події незалежно від того, де настала смерть певної людини.

Слід також зазначити, що 09 квітня 2019 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області за клопотанням старшого слідчого про надання дозволу на проведення огляду місця події узаконено проведення вказаної слідчої дії без попередньої ухвали слідчого судді, у якій встановлено, що слідчий правильно з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, недопущення втрати речових доказів у вказаному провадженні здійснив огляд місця події безпосередньо після повідомлення про виявлення трупа та вилучив речові докази.

Однак суд першої інстанції належним чином не перевірив вказані обставини щодо їх узгодженості із положеннями вимог процесуального та матеріального законів й прийшов до передчасного висновку про порушення норм процесуального закону при проведенні огляду місця події від 06 квітня 2019 року.

Крім того, в мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд першої інстанції прийшов до висновку про проведення органом досудового розслідування огляду місця події з порушенням вимог ч. 3 ст. 233 КПК України щодо невідкладності звернення до суду з клопотанням про проведення обшуку після здійснення таких дій.

Разом з тим, як визначено законодавцем у кримінальному процесуальному законі «невідкладні» процесуальні строки, це такі строки протягом яких учасники провадження мають право на вчинення певних дій, а у разі, якщо втрачений визначений законом час, вони втрачають можливість вчинити відповідну процесуальну дію. Ці строки встановлюються в інтересах швидкості здійснення кримінального провадження і повинні бути нетривалими.

Із клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області про надання дозволу на проведення огляду місця події, наявного у матеріалах кримінального провадження, слідує, що старший слідчий звернувся до слідчого судді 08 квітня 2019 року з урахуванням того, що проведення вказаної слідчої дії було закінчено в нічній час 07 квітня 2019 року, тобто у вихідний день в неділю.

Однак, суд першої інстанції не врахував зазначені обставини та прийшов до передчасного висновку про проведення органом досудового розслідування огляду місця події з порушенням вимог ч. 3 ст. 233 КПК України щодо невідкладності звернення до суду з клопотанням про проведення обшуку після здійснення таких дій.

Крім того, суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 , з огляду на те, що проведена слідча дія не відповідає вимогам ст. 240 КПК України, оскільки фактично проведено допит останнього.

Разом з тим, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19) міститься правовий висновок, відповідно до якого метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії. Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом. Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК України, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту. При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, обвинуваченого не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК України, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

Однак суд першої інстанції залишив поза увагою вищенаведений правовий висновок, а також доводи прокурора про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 у повній відповідності до положень ст. 240 КПК України з огляду на дані відеозапису до протоколу вказаного слідчого експерименту.

Крім того, визначаючи показання свідка ОСОБА_11 показаннями з чужих слів та у зв`язку з цим недопустимим доказом, суд першої інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду, що міститься у постановах від 19 листопада 2019 року в справі № 441/845/17 (провадження № 51-8328км18), від 10 грудня 2020 року в справі № 331/609/17 (провадження №51-8037км18) та від 25 лютого 2021 року в справі № 662/330/20 (провадження № 51-4458 км 20), відповідно до якого для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями із чужих слів у значенні ст. 97 КПК України, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані з метою доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями із чужих слів відповідно до ст. 97 КПК України, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.

До того ж поза увагою суду першої інстанції залишились норми ч. 2 ст. 97 КПК України, з яких слідує, що суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів, та не надав оцінки показанням ОСОБА_11 в сукупності з іншими допустимими по провадженню доказами шляхом співставлення між собою, зокрема, з даними протоколів огляду місця події від 06 квітня та слідчого експерименту від 12 квітня 2019 року.

Отже, суд в обґрунтування своїх висновків не наводить жодних інших доводів окрім цих, що робить формальними наведені ним підстави для визнання доказів недопустимими.

Суд першої інстанції не тільки не зазначив підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а ще й не оцінив ці докази, не дав їм аналіз, щоб об`єктивно прийти до висновку чому він відкидає ці докази.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, порушивши питання про недопустимість доказів, що мають істотне значення для вирішення провадження, докладних висновків не навів. При цьому, фактично посилаючись як на підставу виправдання ОСОБА_8 на відсутність доказів висунутого обвинувачення, жодних доводів щодо неможливості усунення цієї неповноти у вироку не навів.

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи з наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 .

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на ці обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог прокурора, що обумовлює часткове задоволення поданої апеляційної скарги і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення вимог кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційній скарзі, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року щодо Сагана ОСОБА_14 скасувати і призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4