Дата документу Справа № 937/9077/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/9077/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/539/23 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 23 січня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 187, ч.1 ст. 263КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду перебуває об`єднане кримінальне провадження, зокрема відносно ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

Під час досудового розслідування відносно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 14.09.2022 № 49/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області на Комунарський районний суд м.Запоріжжя.

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 строком на 60 днів, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України не зникли, не зменшилися і продовжують існувати.

Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 строком до 28 січня 2023 року включно. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначає, що зміна територіальної підсудності провадження відносно нього суперечить нормам ст. 34 КПК. Вказує, що Комунарський суд не здійснює судовий розгляд, не викликає потерпілих та свідків, а лише продовжує йому запобіжний захід. Зазначає, що ризики, на які посилається прокурор необґрунтовані через відсутності справи в суді. Крім того, порушуються його процесуальні права у вигляді не вручення пам`ятки про його права та обов`язки. Звертає увагу на незадовільний стан здоров`я, наявність інвалідності 3 групи, перебування на його утриманні матері похилого віку та малолітньої дитини.

Просить скасувати ухвалу суду та закрити кримінальне провадження.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор та захисник, будучи належним чином повідомлені про час і дату судового засідання не з`явилися, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності прокурора та захисника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положениями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

Заявлені апелянтом доводи, що зміна територіальної підсудності провадження суперечить нормам ст. 34 КПК колегія суддів вважає хибними, оскільки Верховний суд розпорядженням від 14.09.2022 № 49/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області на Комунарський районний суд м.Запоріжжя, а тому відсутні підстави для висновку про порушення місцевим судом підсудності.

Відповідаючи на інші доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить із наступного.

Так, вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, крім тяжкості діянь, які інкримінуються обвинуваченому, дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що дає достатньо підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 187, ч.1 ст. 263КК України, за які, зокрема за ч. 3 ст. 187 КК України, у разі визнання його винним, передбачено позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні на користь висновку про наявність ризиків негативної поведінки з боку обвинуваченого.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Надаючи оцінку ризику можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду, місцевим судом цілком обґрунтовано взято до уваги серйозність висунутого останньому обвинувачення за ч.ч. 2,3 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до втечі.

Крім того, беззаперечні відомості щодо неодноразових попередніх притягнень ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності (4 рази) за вчинення як корисливих, так і насильницьких злочинів, відсутність постійного місця робити свідчать на користь встановленого судом ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Також, перебуваючи на свободі ОСОБА_6 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, які наразі не допитані судом і існує ризик певних дій з боку обвинуваченого в адресу потерпілих, свідків, що може перешкодити кримінальному провадженню та вплине на встановлення обставин, які відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися, та не зменшилися.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо незгоди з ризиками, на які послався суд у своєму рішенні,колегія суддів вважає непереконливими.

При цьому, сукупність даних щодо серйозності висунутого обвинувачення, відомості про наявність судимостей та не зайнятість обвинуваченого у суспільно-корисній сфері додатково переконують колегію суддів щодо вірності прийнятого рішення.

Порушення процесуальних прав обвинуваченого у виді невручення йому пам`ятки спростовується журналом судового засідання, інших порушень судовою колегією не встановлено.

Посилання апелянта на перебування на його утриманні матері похилого віку та малолітньої дитини слід визнати неспроможними в контексті сутності прийнятого рішення та такими, що не здатні спростувати висновків суду.

Твердження ОСОБА_6 про негативний стан здоров`я документально не підтверджено, що не надає підстав прийти до висновку про неможливість утримання обвинуваченого в умовах ізоляції.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції про необхідність дотримання судом вимог ч. 5 ст. 28 КПК України, згідно яких кримінальне провадження щодо особи, яка тримається від вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першої інстанції першочергово.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до 28 січня 2023 р. включно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4