ЄУН № 328/1332/20
Провадження № 1-і/337/15/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 у дистанційному режимі відеоконференції, розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2022 року до Хортицького районного суду міста Запоріжжя надійшло клопотання прокурора Токмацького відділу Пологівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004 від 02 січня 2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.2 ст. 121 КК України.

Вказане кримінальне провадження перебувало на розгляді Токмацького районного суду Запорізької області.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з урахуванням положень ст. 3 Конституції України та на підставі рішення зборів судді Токмацького районного суду від 10.03.2022 року, Токмацьким районним судом Запорізької області тимчасово зупинено здійснення судочинства.

Згідно розпорядження Верховного Суду №4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» (із змінами і доповненнями, внесеними розпорядження Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №49/0/9-22) територіальну підсудність судових справ Токмацького районного суду Запорізької області визначено за Хортицьким районним суду міста Запоріжжя.

Прокурором в обґрунтування клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, вказано на існування у справі передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України ризиків, і неможливістю їх запобігнення іншими запобіжними заходи.

В судовому засіданні прокурор наполягав на задоволенні клопотання в повному обсязі. Також пояснив, що ОСОБА_5 перебуває під вартою вже близько 21 місяця, з яких 11 місяців справа по суті не розглядається. Матеріали досудового розслідування до суду надані не були, і на час окупації м. Токмак, знаходились в приміщенні прокуратури. Їх поточний стан і місцезнаходження не відомі.

Обвинувачений ОСОБА_5 проти задоволення клопотання категорично заперечував, оскільки справа не розглядалась протягом тривалого часу, і він безпідставно перебуває під вартою. Вважає, що існування ризиків у справі не підтверджено. Просив обрати йому запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, за адресою, де проживає його цивільна дружина ОСОБА_6 .

Захисник адвокат ОСОБА_4 також заперечував проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на відсутність для цього передбачених законом підстав, і просив застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила що є цивільною дружиною ОСОБА_5 . Вони проживали разом, вели спільне господарство. Зараз вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і зможе забезпечити знаходження ОСОБА_5 під домашнім арештом за цією адресою.

Заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали клопотання, суд приходить до такого.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Токмак Запорізької області, українець, громадянин України, не працюючий, не одружений, що має середньо-спеціальну освіту, зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, був затриманий в порядку ст. 208 КПК України 09.03.2021 року, та ухвалою слідчого судді від 11 березня 2021 року до нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_5 був обраний та продовжувався слідчим суддею і судами з урахуванням даних про особу обвинуваченого, тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та на підставі наявності ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 3, 8 Конституції України, ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до ст.ст. 176, 177, 194 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим п.п.1-5 ч.1 ст. 177 КПК України.

За змістом ст. 199 КПК України суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування відповідного запобіжного заходу та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим. Слідчий суддя, суд зобов`язані відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що певні обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Отже, КПК покладає обов`язок на сторону обвинувачення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу довести суду, як обґрунтованість обвинувачення, наявність ризиків непроцесуальної поведінки особи та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Як вже зазначалось, в межах даного провадження ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.2 ст. 121 КК України, тобто, у вчиненні особливо тяжких і тяжких злочинів. Однак, виходячи з практики ЄСПЛ, сама по собі тяжкість злочину та суворість можливого покарання не можуть бути безумовною підставою для тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.

Крім того, суд виходить з того, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

Дане кримінальне провадження перебувало на розгляді Токмацького районного суду Запорізької області, де тривала стадія допиту свідків. Письмові докази знаходились в приміщенні Токмацького відділу Пологівської окружної прокуратури Запорізької області.

На цей час м. Токмак тимчасово окуповано російською федерацією. Доля матеріалів справи, доказів у справі, наглядового провадження не відома. Перелік свідків відсутній. Кримінальне провадження по суті не розглядалось вже близько 11 місяців.

ОСОБА_5 взято під варту ще 09.03.2021 року. Отже, на даний час обвинувачений перебуває вже під вартою більше 21 місяця (1 року 9 місяців).

Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (Рішення Європейського суду з прав людини «Яблонський проти Польщі»).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W.v.Switzerland», Заява №14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти росії» від 24 травня 2003 року).

Оцінивши матеріали справи, суд бере до уваги обставини, встановлені під час обрання обвинуваченому тримання під вартою, зокрема обґрунтовану підозру щодо вчинення тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень, данні про особу ОСОБА_5 . В сукупності такі обставини протягом тривалого часу підтверджували наявність ризиків у справі.

Однак прокурором в даному випадку не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, з урахуванням строку тримання ОСОБА_5 під вартою, і перспектив розгляду кримінального провадження по суті, не здатний досягти дієвості даного кримінального провадження, тобто не наведено жодних доводів, які б давали підстави вважати, що внаслідок застосування ОСОБА_5 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, останній не буде виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки чи вчинить нові кримінальні правопорушення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 перестало бути розумним, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу необхідно відмовити, а обвинуваченому необхідно змінити на більш м`який запобіжний захід.

При цьому суд зазначає, що з 21 місяця, протягом яких ОСОБА_5 перебуває під вартою, близько 11 місяців (тобто майже рік) справа по суті не розглядається, по незалежним від обвинуваченого причинам, у зв`язку з відсутністю матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до положень п.39 рішення ЄСПЛ у справі «Хайредінов проти України» від 14 жовтня 2010 року, остаточне 14 січня 2011 року, існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (див. рішення у справі «Власов проти росії» (Vlasov v. Russia), N 78146/01, пункт 104, від 12 червня 2008 року, з подальшими посиланнями).

У справі «Куроченко та Золотухін проти України», Заяви №20936/16 та №53257/16, (пункти 113-117), Хлєбік проти України» (Khlebik v. Ukraine), пункт 25, 60, 96, 97) Європейський суд з прав людини, встановив порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції за аналогічних обставин.

Зокрема, оскільки за відсутністю матеріалів кримінального провадження чи інформації про їх матеріальну наявність, судовий розгляд кримінального провадження по суті, є неможливим. Крім того, з виходячи зі змісту доданих до клопотання документів, якими прокурор обґрунтовує своє клопотання, а саме витягу з ЄРДР та копії ухвал про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість пред`явленого обвинувачення, обставини, передбачені ст.194 КПК України, в тому числі наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

При цьому суд враховує, що з клопотанням про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження прокурор до суду не звертався, а обвинувачений понад 11 місяців перебуває у стані невизначеності щодо своєї справи, оскільки законодавством не врегульовано питання дій органів державної влади (судів, прокуратури) за вказаних обставин.

Зважаючи на викладене, відповідно до ч.4 ст. 194 КПК України суд вважає, що для запобігання наявним у справі ризикам, буде достатньо і доцільно застосувати до ОСОБА_5 , більш м`який запобіжний захід, а саме: домашній арешт із забороною залишати житло в період з 20:00 години до 06:00 години.

Строк застосування вказаного запобіжного заходу відповідно до ч.6 ст. 181 КПК України необхідно встановити 2 місяці.

Враховуючи вищевикладене, керую чись ст. 331, главою 18 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Змінити обраний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши в період з 20:00 години до 06:00 години залишати квартиру АДРЕСА_3 , без дозволу слідчого, прокурора або суду.

Покласти на ОСОБА_5 на строк до 24 лютого 2023 року включно обов`язок:

з`являтися до органів досудового слідства і суду за першим викликом і у призначений час;

носити електронний засіб контролю.

ОСОБА_5 негайно звільнити з-під варти та зобов`язати невідкладно прибути до квартири АДРЕСА_3 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що в разі не виконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Здійснення контролю за виконанням домашнього арешту покласти на начальника ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, якого зобов`язати негайно поставити ОСОБА_5 на облік та повідомити про це суд.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали надіслати начальнику ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» МЮУ для виконання.

Ухвала, може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суду м. Запоріжжя протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1