УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 679/458/22

провадження № 51-3585 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01 липня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 22 серпня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_1 ,

встановив:

За вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01 липня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі -КК), визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо долі арешту та речових доказів у кримінальному провадженні.

Як убачається з вироку суду, 16 березня 2022 року близько 23 год, ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 , під час вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вступив з останнім у словесний конфлікт та, реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, умисно наніс дерев`яною табуреткою, металевим цвяхом, кулаками обох рук та ногами численні удари по голові та тулубу потерпілого ОСОБА_2 , чим завдав йому тілесні ушкодження легкого, середнього та тяжкого ступеню тяжкості.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 22 серпня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 залишив без задоволення, а вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01 липня 2022 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вказані судові рішення та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своїх вимог захисник стверджує, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування приписів ст. 75 КК є надто суворим. На думку захисника, при призначенні покарання судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано дані про особу ОСОБА_1 , який визнав себе винним та щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та примирився з потерпілим. Крім того, зауважує, що потерпілий ОСОБА_2 просив суд призначити ОСОБА_1 покарання не пов`язане з позбавленням волі, узв`язку з чим судом безпідставно не застосовано положення ст. 75 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами ст. 75 КК. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості у особи, що притягується до кримінальної відповідальності.

Мотивуючи своє рішення про призначення засудженому ОСОБА_1 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд першої інстанції, з чим обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, мотиви і причини його скоєння, наслідки, що настали, а також дані про особу ОСОБА_1 , зокрема, те, що він перебуває на ОСОБА_3 обліку у лікаря нарколога, виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, має синдром залежності, не працює, за місцем проживання характеризується негативно. Також, судом взято до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та обставину, яка його обтяжує - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, під час призначення покарання, суд взяв до уваги висновок, який міститься у досудовій доповіді Державної установи «Центр пробації» у Хмельницькій області, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_1 оцінюється як високий, а виправлення останнього можливе за умови постійного нагляду та контролю й застосування відповідних заходів виховного характеру в умовах ізоляції від суспільства, у тому числі для окремих осіб.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, керуючись статтями 50, 65-67 КК, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_1 можливе лише із призначенням покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі та призначив ОСОБА_1 покарання у мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК.

Не погодившись із вироком суду, захисник ОСОБА_7 звернулась до апеляційного суду зі скаргою, доводи якої за змістом аналогічні доводам у її касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні обвинуваченому покарання місцевий суд дотримався вимог КК, та вирішуючи питання щодо виду і розміру призначеного покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, позицію потерпілого ОСОБА_2 і призначив ОСОБА_1 покарання, яке є достатнім для його виправлення і перевиховання.

Окрім цього, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника в частині незастосування судом першої інстанції інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що встановлені судом дані про особу обвинуваченого вказують на те, що для виправлення і перевиховання ОСОБА_1 необхідний певний строк ізоляції від суспільства.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги захисника, рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.

Колегія суддів касаційного суду також приходить до висновку, що покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та вважає, що неправильного застосування КК у частині незастосування ст. 75 КК немає. Також Суд вважає, що висновки судів у цій частині є належно мотивованими, що відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

На думку колегії суддів касаційного суду, місцевий та апеляційний суди обґрунтовано визнали недоцільним застосування до засудженого положень ст. 75 КК, оскільки його виправлення, враховуючи вищевказані обставини, можливе лише за умови його ізоляції від суспільства.

Підстав вважати, що незастосування судами до засудженого положень ст. 75 КК призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість, колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Додатково зазначена у касаційній скарзі інформація про відсутність компрометуючих матеріалів щодо ОСОБА_1 за місцем його проживання та даних стосовно колишнього місця його роботи, на думку колегії суддів, не впливають на висновки судів про спосіб відбування покарання.

Таким чином, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01 липня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 22 серпня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6