ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/396/23 Справа № 202/1380/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ :

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , поданої в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, не одруженого, утриманців не маючого, військовослужбовця ЗСУ за мобілізацією, солдата на посаді стрільця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України (далі КК), -

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_6 задоволено та обрано відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, тобто по 21 березня 2023 року, без визначення розміру застави.

З матеріалів провадження убачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у тому, що він, будучи 21 січня 2023 року близько о 15 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (драгер 0,89 ‰), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz ML400» із реєстраційним номером НОМЕР_2 , рухався у крайній правій смузі по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини вул. Панікахи у м. Дніпро, з боку вул. О. Гальченка, в напрямку вул. Запорізьке шосе, яка має по дві смуги руху у кожному напрямку.

У ході подальшого руху в цих же умовах, 21 січня 2023 року близько о 15 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_7 проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, внаслідок чого в районі перехрестя з вул. Паршина, змінив напрямок руху автомобіля «Mercedes-Benz ML400» із реєстраційним номером НОМЕР_2 , праворуч виїхав на тротуар, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка стояла на тротуарі та після чого скоїв наїзд на електроопору.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 2.9. а) та 10.1. Правил дорожнього руху, в яких вказано:

п. 1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі»;

п. 2.9: «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п. 10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

Порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно тілесні ушкодження від яких настала її смерть 21.01.2023 року близько о 15 годині 30 хвилин на місці скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілої.

21.01.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК.

21.01.2022 о 18-20 годині ОСОБА_7 було затримано в порядку ст.208 КПК та 22.01.2022 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування ухвали слідчого судді у зв`язку незаконністю, необґрунтованістю, невмотивованістю та невідповідністю фактичним обставинам події.

Вказує, що слідчим суддею в порушення п.18 ч.1 ст.3 та п.1 ч.1 ст.194 КПК України не встановлено чи доводять надані стороною обвинувачення докази наявність обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, прийнято незаконне рішення про взяття його під варту. Крім того, зазначає, що стороною обвинувачення до клопотання не надано жодного об`єктивного, такого, що не залежить від думки або вигадки слідчого або прокурора, доказу. про безумовну причетність ОСОБА_7 до наставших наслідків.

Також зазначає, що жоден з ризиків, передбачених ст. 177 КПК не було мотивовано та доведено слідчому судді, а їх наявність ґрунтується лише на тяжкості інкримінованого злочину, що суперечить практиці ЄСПЛ. Аргументує тим, що ОСОБА_7 не має наміру переховуватися від органу досудового розслідування та суду, оскільки проходить військову службу за мобілізацією у лавах ЗСУ, постійно підпорядковується керівництву в/ч НОМЕР_1 та бере безпосередню участь у бойових діях. Крім того, в нього немає жодного сенсу впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження, так як вони вже допитані, а згідно ч.11 ст.615 КПК на період воєнного стану під час судового розгляду можливо використовувати вказані покази під час розгляду справи судом та ухвалення остаточного рішення. При цьому, до клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою жодної копії протоколу допиту свідків або висновку експерта додано не було.

Водночас вказує, що прокурором ніяк не підтверджено, що ОСОБА_7 буде продовжувати протиправну діяльність, оскільки за весь час проходження служби за мобілізацією в лавах ЗСУ та початку повномасштабної збройної агресії проти України, він мав безліч можливостей, як просто протиправно залишити розташування частини, так і вчинити інший злочин. Натомість, за весь період участі у військових діях під час війни, він не мав жодних нарікань до якості несення військової служби.

Разом з цим вказує, що слідчим суддею жодним чином не з`ясовано, не конкретизовано та не роз`яснено, чому, з яких причин та об`єктивних підстав стверджується про неможливість застосування до ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, а лише зроблено про це обмовку цитуванням фрази з КПК.

На підставі вищевикладеного захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року та ухвалити нову, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити та, можливо, обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі та свободою вільного пересування, з обов`язковим його поверненням до військової частини НОМЕР_1 , де він проходив та проходить військову службу за мобілізацією, під порядкування та нагляд керівництва вказаної військової частини.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника та підозрюваного на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нову, якою обрати щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме особисте зобов`язанні, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін ухвалу слідчого судді, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону в повній мірі дотримано слідчим суддею місцевого суду.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є запобіжні заходи.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно вимог ч.1ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, за приписами ст.178 КПК, слідчий суддя, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість можливого покарання, вік та стан здоров`я підозрюваного/обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного/обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного/обвинуваченого; його майновий стан та наявність у нього судимостей тощо.

Згідно ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Як зазначено у п.4 ч.2 ст.183 КПК запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, та санкція ч.3 ст.286-1 КК, за якою йому повідомлено про підозру, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Як зазначено у п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, як:

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права, а статтею 18 цього Закону встановлено порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчим суддям слід враховувати позицію ЄСПЛ, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої, стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, №182).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ «обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими вона обґрунтовується, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення у справі «Wloch v. Poland», п.109).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч.3 ст.286-1 КК, всупереч твердженням сторони захисту, підтверджується наведеними в клопотанні слідчого, перевіреними під час судового розгляду слідчим суддею доказами, зокрема: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 21.01.2023 з оглядом трупа на місці ДТП та схемою до нього (а.с.9-23); речовим доказом вилученим після проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди автомобілем Mercedes-Benz ML400, р.н. НОМЕР_3 ; протоколом огляду відеозапису від 21.01.2023 (а.с.32); фотографією приладу Alcotest 5510 (а.с.33).

Отже, на переконання колегії суддів, фактів і інформації, які переконливо свідчать про причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, у якому він підозрюється, у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах міститься достатньо для висновку про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри за ч.3 ст.286-1 КК.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника про відсутність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення є неспроможними.

Наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення, належним чином мотивовано слідчим суддею у своїй ухвалі.

Зокрема, про наявність існування ризику, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду свідчить тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, який з метою уникнення від кримінальної відповідальності може вжити заходів щодо зміни свого місця проживання або іншим чином переховуватися від органу досудового розслідування, оскільки є мешканцем іншої області.

Про наявність існування ризику, що підозрюваний ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні свідчить те, що підозрюваний з метою уникнення від покарання, може перешкоджати явці свідків до слідчого або суду, з метою зміни ними показів або відмови від них. Крім того, підозрюваний має можливість ознайомлюватися з матеріалами кримінального провадження, а тому йому можуть стати відомі дані потерпілого та свідків у вказаному кримінальному провадженні. Водночас, про існування вказаного ризику свідчить також і те, що ОСОБА_7 як військовослужбовець військової частини має доступ до вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин, а тому перебуваючи на службі може скористатися вказаною можливістю для подальшого спричинення погрози життю або здоров`ю свідків у кримінальному провадженні.

Про наявність існування ризику, що підозрюваний ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, вказує той факт, що підозрюваний будучи діючим військовослужбовцем, може самовільно залишити місце служби та взагалі територію України.

Таким чином, слідчий суддя, відповідно до ч.1 ст.178 КПК, врахував вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_7 кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у цьому злочині, та відомості про особу підозрюваного ОСОБА_7 в їх сукупності, зокрема, його вік та стан здоров`я, репутацію підозрюваного, майновий стан та сімейний стан, який має постійне місце реєстрації та проживання, раніше не судимий, є військовослужбовцем, та дійшов до висновку, що інші більш м`які запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки та не зможуть запобігти встановленим ризикам.

Таким чином визначені ч.2 ст.194 КПК підстави для відмови у задоволенні клопотання слідчого про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що зазначає у своїй апеляційній скарзі захисник, у наданих матеріалах кримінального провадження відсутні.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК, недоведеність існування підстав для обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Водночас посилання сторони захисту щодо неналежності доказів долучених до клопотання для підтвердження обґрунтованості підозри є неспроможними, так як вони не свідчать про незаконність судового рішення, оскільки на даній стадії кримінального провадження слідчий суддя позбавлений можливості аналізувати матеріали кримінального провадження та добуті органом досудового розслідування докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатність для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Разом з цим досліджена під час апеляційного розгляду надана захисником розписка потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування підозрюваний ОСОБА_7 витрат на поховання загиблого ОСОБА_10 у сумі 20 000 грн не впливає на правильність висновків слідчого судді про необхідність застосування щодо підозрюваного на даному етапі кримінального провадження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також слідчий суддя, дотримуючись приписів ч.4 ст.183 КПК, правильно не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, з наведенням відповідних мотивів, з урахуванням мети та підстав застосування запобіжного заходу, враховуючи обставини, передбачені ст.178 КПК, а також з дотриманням вимог ст.ст.194,196 КПК, дійшов висновку про доцільність обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування,без визначення розміру застави. Тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 є безпідставними та задоволенню не підлягають, а ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою і вмотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року, якою стосовно ОСОБА_7 підозрюваного за ч.3 ст.286-1 КК, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, тобто по 21 березня 2023 року, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4