Провадження № 1-кп/638/555/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: ОСОБА_1

з участю секретаря: ОСОБА_2

з участю прокурора: ОСОБА_3

з участю обвинуваченого: ОСОБА_4

з участю захисника: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001902 від 19.03.2013 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця м. Черкаси, освіта середня-спеціальна, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованного за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,-

у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною 2 статті 146, частино 2 статті 187, частиною 4 статті 189 Кримінального кодексу України,-

ВСТАНОВИВ:

Наприкінці липня 2012 року ОСОБА_6 , відносно якого 23.04.2014 року Дзержинським районним судом м. Харкова винесено вирок за скоєння кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною 2 статті 187, частино 4 статті 189, частиною 2 статті 146 Кримінального кодексу України, запропонував ОСОБА_4 скоїти розбійний напад на ОСОБА_7 , на що ОСОБА_4 надав свою згоду.
Так, 29.07.2012 близько 17:00 годин ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку № 21-А по пр. Леніна в м. Харкові (наразі пр. Науки), маючи намір, спрямований на скоєння нападу з метою заволодіння чужим майном поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя й здоров`я особи, яка зазнала нападу, діючи за попередньою змовою та у групі, погрожуючи застосуванням фізичного насильства небезпечного для життя й здоров`я ОСОБА_7 , у вигляді заподіяння їй тілесних ушкоджень за допомогою «електрошокера», а також зараження її вірусом «СНІД», придушили волю ОСОБА_7 до опору.
Після чого, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, заволоділи майном, що належить ОСОБА_7 , у вигляді: фотоапарату «Нікон Д 5100», вартістю 5 227, 20 гривень; ювелірної прикраси для рук браслета з метала жовтого кольору з каменями червого кольору, вартість якого визначити не вдалось можливим; мобільного телефону, торгівельної марки «Apple» модель «iPhone 4 16 Gb», вартістю 4 104, 10 гривень; стартового пакета «МТС», визначити вартість якого не представилось можливим.

Окрім того, 29.07.2012 року близько 17:00 годин поблизу будинку № 21-А по пр. Леніна в м. Харкові (наразі пр. Науки), ОСОБА_6 та ОСОБА_4 погрожуючи застосуванням фізичного насильства небезпечного для життя й здоров`я ОСОБА_7 , всупереч її волі, посадили до автомобіля «Mitsubishi Grandis», чорного кольору, д.н.з. в ході досудового розслідування не встановлено, з метою одержання від неї грошових коштів, тим самим незаконно позбавили її волі.
Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, зв`язали ОСОБА_7 руки і всупереч її волі перемістили її у квартиру АДРЕСА_2 , де утримували останню з 29.07.2012 по 31.07.2012 очікуючи отримання від неї грошових коштів. Надалі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 продовжуючи свої злочинні дії, з метою незаконного позбавленні волі, всупереч волі ОСОБА_7 , перемістили її у квартиру АДРЕСА_3 , де утримували останню з 01.08.2012 по 03.08.2012 року та звільнили 03.08.2012 після отримання грошових коштів 19 000 гривень.
Окрім того, 29.07.2012 близько 17:30 годин ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , маючи намір, спрямований на одержання у подальшому коштів ОСОБА_7 під погрозою застосування до неї насильства, діючи за попередньою змовою та у групі, а також повторно, перебуваючи біля перехрестя вул. Клочківська та вул. Бурсацький спуск м. Харкова, погрожуючи застосуванням фізичного насильства небезпечного для життя й здоров`я ОСОБА_7 , у вигляді заподіяння їй тілесних ушкоджень за допомогою «електрошокера» та погрозою зараження ОСОБА_7 вірусом «СНІД», пред`явили ОСОБА_7 вимоги про передачу їм коштів у сумі 50 000 доларів США, що станом на 29.07.2012 згідно довідки Управління Національного банку України № 06-133/8909 від 05.10.2012, склало 399 650 гривень, тобто в особливо великому розмірі.
Допитаний обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною 2 статті 146, частиною 2 статті 187, частиною 4 статті 189 Кримінального кодексу України у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у обвинувальному акті, у вчиненому розкаявся, пояснивши, що доповнити йому нічого, вимоги цивільного позову визнав повністю.
Суд зі згоди прокурора, обвинуваченого, захисника, відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, не оспорює їх, і не наполягає на дослідженні всіх доказів у справі, у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку обвинувачений буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що були вчинені кримінальні правопорушення, в яких обвинувачується ОСОБА_4 , кримінальні правопорушення були вчинені обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень, а тому вина ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження тобто (розбій) напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя й здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб (частина 2 статті 187 Кримінального кодексу України); незаконне позбавлення волі й викрадення людини, вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб (частина 2 статті 146 Кримінального кодексу України); (вимагання), тобто вимога передачі чужого майна під погрозою насильства, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі (частина 4 статті 189 Кримінального кодексу України).
Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше неодноразово судимий, офіційно не працює, не одружений, на утриманні малолітніх дітей не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд, відповідно до статті 66 Кримінального кодексу України, визнає його щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, судом не встановлено.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочинів, соціальну характеристику особи: його вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованих статей у виді позбавлення волі, не вбачаючи підстав для можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання чи призначення іншого виду чи розміру покарання.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до статті 50 Кримінального кодексу України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до частини 2 статті 50 Кримінального кодексу України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання ОСОБА_4 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Відповідно до вимог статті 128 КПК України, потерпілою ОСОБА_7 заявлено цивільний позов про відшкодування з обвинуваченого ОСОБА_4 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на суму 300 000, 00 гривень, матеріальної шкоди на суму 23 104, 10 гривень та стягнути судовий збір на користь держави з обвинуваченого.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 8504 від 29.08.2012 року вартість викраденого майна потерпілої складає 9331, 30 гривень, а саме: фотоапарат «Нікон Д 5100», вартістю 5 227, 20 гривень; ювелірна прикраса для рук браслет з металу жовтого кольору з каменями червого кольору, вартість якого визначити не надалось можливим; мобільного телефону, торгівельної марки «Apple» модель «iPhone 4 16 Gb», вартістю 4 104, 10 гривень; стартового пакета «МТС», визначити вартість якого не представилось можливим. В подальшому всі речі потерпілій були повернуті, окрім мобільного телефону та грошових коштів у сумі 19 000 гривень.
Суд вважає, цивільний позов в частині стягнення майнової шкоди залишити без задоволення.
Судом встановлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.04.2014 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 23 104, 10 гривень у якості відшкодування майнової шкоди. Вирок набрав законної сили.
Обґрунтовуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що вона зазнала моральних, душевних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї з боку обвинуваченого ОСОБА_4 .
Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно до роз`яснень, які містяться у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи обставини, вивчивши матеріали справи, суд приходить висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено потерпілій з боку обвинуваченого. Потерпіла внаслідок вчинення щодо неї злочину, витрачала час на участь у процесуальних та слідчих діях. Після вказаних подій у неї підвищене почуття тривоги, виникло почуття незахищеності перед протиправними діями інших осіб, що викликає постійну занепокоєність, негативні зміни у психоемоційному стані.
На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь потерпілої до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 20 000, 00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає розумним та співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні потерпілій.
Визначений потерпілою розмір моральної шкоди в сумі 300 000, 00 грн. суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, потерпілою не подано суду належних і допустимих доказів на підтвердження запропонованого нею розміру моральної шкоди у розмірі 300 000, 00 грн., тобто значно більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом.
Суд також врахував правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України від 23.01.2019 року справа № 187/291/17, при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених вказаним Кодексом.

Щодо питання зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання обвинуваченому, то слід відмітити таке.
ОСОБА_4 обрано запобіжний захід відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.07.2020 року.
Ухвалою про обрання запобіжного заходу від 09.07.2020 року встановлено, що ОСОБА_4 був затриманий на підставі ухвали слідчого судді від 08.07.2020 року о 14 год.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 року у справі № 663/537/17 сформувала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) у такому ракурсі, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.
З огляду на те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення до 20 червня 2017 року (а саме 29.07.2012 року), рахується попередньо ув`язненим з 08.07.2020 року, йому слід зарахувати в строк покарання, згідно ч.5 ст.72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі.
Питання щодо витрат, пов`язаних із проведенням експертиз по кримінальному провадженню та долю речових доказів вирішено у вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.04.2014 року.
Керуючись статтями 349, 368, 370, 128 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною 2 статті 146, частиною 2 статті 187, частиною 4 статті 189 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:
за частиною 2 статті 146 Кримінального кодексу України 5 років позбавленні волі;
за частиною 2 статті 187 Кримінального кодексу України 7 років позбавленні волі з конфіскацією всього особисто йому належного майна.;
за частиною 4 статті 189 Кримінального кодексу України 7 років 1 місяць позбавленні волі з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
В силу частини 1 статті 70 КК України, шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого покарання призначити остаточне покарання у вигляді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією всього особисто йому належного майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту фактичного затримання, тобто з 08.07.2020 року.

Зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 , з 08.07.2020 року до набрання вироком законної із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили залишити без змін.
Цивільний позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 20 000, 00 гривень у якості відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позову залишити без задоволення.
Питання щодо витрат, пов`язаних із проведенням експертиз по кримінальному провадженню та долю речових доказів вирішено у вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.04.2014 року.
Копію вирку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: