ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.12.2022 року місто Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

їх захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Уховецьк, Ковельського району, Волинської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Заставне, Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Вільховець, Бережанського р-ну, Тернопільської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України,

встановив:

16 листопада 2020 близько 00 год. 10 хв. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у громадському місці, ігноруючи загальноприйняті у суспільстві правила поведінки, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушили громадський порядок і спокій громадян у нічний час, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яке виразилось у тому, що ОСОБА_5 , протиставляючи себе суспільству, проявляючи грубу силу, нехтуючи елементарними правилами поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи те, що перебуває у громадському місці поруч із житловими будинками, а саме навпроти будинку АДРЕСА_4 , під час конфлікту із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, голосно висловлювався нецензурною лайкою та розмахував кулаками обох рук в бік останніх, показуючи намір розпочати бійку. Після цього, діючи з тих самих підстав і мотивів, ОСОБА_5 кулаком правої руки завдав удару ОСОБА_10 по обличчю зліва, повалив його на землю та наніс обома руками по голові останнього декілька ударів. Під час того, як ОСОБА_10 лежав на землі, захищаючись від ударів та намагаючись звільнитись, ОСОБА_5 зловив його за праву руку та вкусив за великий палець. В результаті наведених протиправних хуліганських дій ОСОБА_5 , ОСОБА_10 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі зліва та садна на 1-му пальці правої кисті, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легкого ступеня тяжкості.

У той самий час, коли ОСОБА_5 завдавав ударів ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під час конфлікту завдали декілька ударів ОСОБА_11 у різні частини тіла, після яких останній впав на дерев`яну лавку. Далі, ОСОБА_7 , принижуючи честь та гідність потерпілого, нехтуючи елементарними правилами поведінки, ліктьовим суглобом правої руки схопив ОСОБА_11 за шию та почав душити, а ОСОБА_6 , в свою чергу, наніс декілька ударів ОСОБА_11 по обличчю. В результаті наведених протиправних хуліганських дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_11 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна на носі та в ділянці правого ліктьового суглобу, синці на обличчі, в двох тім`яних ділянках, садно-подряпина на чолі зліва, краєвий дефект коронкової частини 1-го зуба нижньої щелепи справа, чим спричинили останньому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні заперечив та показав, що діяв з метою самозахисту. Пояснив, що він у вказані в обвинувальному акті місці та час разом з іншими обвинуваченими йшли по вулиці та зіткнулись з потерпілими, які почали вимагати у них вибачень, через що у них виник конфлікт. У процесі даного конфлікту ОСОБА_10 схопив його, порвав йому пальто і зірвав ланцюжок з шиї. Після цього, він наніс ОСОБА_10 один удар правою рукою у ліве око та положив потерпілого на землю. Також, під час бійки він вкусив ОСОБА_10 за палець руки. В подальшому він ( ОСОБА_5 ) разом з іншими обвинуваченими втекли з місця події. Вказав, що перед подією вжив близько одного літра пива. У судових дебатах просив суд його суворо не карати.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні заперечив та показав, що діяв з метою самозахисту. Зазначив, що ОСОБА_5 зіштовхнувся плечем з потерпілим, після чого між потерпілими та ними (обвинуваченими) почалась шарпанина. Він намагався припинити конфлікт. Коли ОСОБА_11 його відштовхнув, він наніс йому один удар правою рукою у обличчя і один удар у плече. Після удару ОСОБА_11 присів на лавку. ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_11 щоб подивитися чи з ним усе гаразд. В цей момент ОСОБА_11 почав простягати до нього руки, після чого ОСОБА_6 вдарив його ще раз. В подальшому він разом з іншими обвинуваченими покинули місце події. Вказав, що перед цією подією вживав алкогольні напої, а саме пиво. У судових дебатах просив суд його суворо не карати.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні заперечив та показав, що діяв з метою самозахисту. Пояснив, що він разом з іншими обвинуваченим 16 листопада 2020 близько 00 год. йшли по вулиці, а назустріч їм прямували потерпілі, яких він до цього моменту не знав. ОСОБА_5 зіштовхнувся з потерпілим плечем та між ними розпочався конфлікт. Вказав, що під час бійки ОСОБА_6 шарпався з ОСОБА_11 , а ОСОБА_5 з ОСОБА_10 . Зазначив, що не наносив нікому тілесних ушкоджень, а лише намагався розборонити ОСОБА_6 та ОСОБА_11 . Він бачив, як ОСОБА_10 схопив ОСОБА_5 за пальто, а у відповідь ОСОБА_5 наніс йому удар кулаком в обличчя, після чого ОСОБА_10 впав, а ОСОБА_5 , залізши на нього зверху, тримав за руки. В подальшому він ( ОСОБА_7 ) разом з іншими обвинуваченими втекли з місця події. Вказав, що перед даною подією вживав пиво. У судових дебатах просив суд його суворо не карати.

В ході судового провадження судом створено необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що усі докази були досліджені судом безпосередньо в присутності учасників процесу, а також тим, що кожен з учасників процесу мав можливість скористатись правом на подачу доказів суду, висловитись щодо допустимості та належності кожного доказу окремо та заявити відповідні клопотання суду. Жодних доповнень до дослідження обставин справи перед оголошенням їх завершеними учасниками процесу не висловлено.

Безпосередньо дослідивши докази подані під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і стороною захисту, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинувачених, потерпілих та свідка, дослідивши нижченаведені докази, процесуальні документи та матеріали, перевіривши обґрунтованість доводів учасників процесу, суд приходить до висновку, що незважаючи на невизнання обвинуваченими, кожним окремо, своєї вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні, вина останніх повністю та об`єктивно стверджується наступними дослідженими по справі доказами, а також процесуальними документами зібраними та виготовленими задля забезпечення дотримання положень законодавства стосовно допустимості доказів здобутих під час провадження у справі.

Показами потерпілого ОСОБА_11 , який в судовому засіданні показав, що 16 листопада 2020 близько 00 год. він разом з ОСОБА_10 перебував у центрі міста Львова на пр. Свободи. Назустріч їм йшли троє осіб, це були обвинувачені. Обвинувачені, побачивши потерпілих, почали «перегороджувати» їм дорогу, а коли вони порівнялись, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 штовхнули його ( ОСОБА_11 ) корпусом свого тіла. Він ( ОСОБА_11 ) почав запитувати у обвинувачених, що відбувається, на що вони усі троє почали кричати та агресивно себе поводити, а ОСОБА_5 окрім того, почав розмахувати кулаками в сторону потерпілих. Потерпілі намагалися піти, але ОСОБА_5 постійно їх провокував, махаючи кулаками та перешкоджаючи покинути місце конфлікту. В подальшому ОСОБА_5 штовхнув ОСОБА_10 , від чого останній впав, а ОСОБА_5 почав наносити ОСОБА_10 удари кулаками по голові. Він намагався перешкодити ОСОБА_5 , але не зміг, оскільки відчув удар від якого впав на лавку. Поки він ( ОСОБА_11 ) лежав на лавці, ОСОБА_7 схопив його за шию, а ОСОБА_6 , у свою чергу, наніс йому декілька ударів (більше двох) по голові. Від ударів йому ( ОСОБА_11 ) запаморочилось у голові та у якийсь момент він втратив свідомість. Коли ОСОБА_10 привів його до тями, він побачив як обвинувачені покидають місце події. Вони (потерпілі) почали їх переслідувати та одночасно звернулися до поліції, яка затримала обвинувачених на площі Ринок. Конфлікт між обвинуваченими та потерпілими тривав близько 15 хвилин та супроводжувався нецензурною лайкою зі сторони обвинувачених. В подальшому потерпілих та обвинувачених провели у відділення поліції, куди викликали лікарів. Зазначив, що у відділенні поліції ОСОБА_5 стверджував, що він є працівником поліції і йому нічого не буде за скоєне. Вказав, що раніше з обвинуваченими не був знайомий, мотиви поведінки обвинувачених йому не відомі. Також, зазначив, що внаслідок даних подій, у нього були проблеми зі здоров`ям, що потягло за собою значні фінансові витрати на лікування, а через стан свого здоров`я він не зміг своєчасно виконати робочі контракти, що завдало йому фінансових збитків.

Показами потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні показав, що 16 листопада 2020 близько 00 год. він разом з ОСОБА_11 перебував у центрі міста Львова на пр. Свободи, де до них підійшли троє молодих хлопців та «перегородили» їм дорогу. Це були обвинувачені. Після цього ОСОБА_5 штовхнув ОСОБА_11 , та почав до нього нецензурно виражатися. Потерпілі намагалися піти, але ОСОБА_5 їм перешкоджав. Потім ОСОБА_5 вдарив його ( ОСОБА_10 ), від чого він впав, а ОСОБА_5 продовжив наносити йому удари руками у обличчя. Також, в ході конфлікту ОСОБА_5 вкусив його ( ОСОБА_10 ) за палець руки. ОСОБА_11 намагався зупинити ОСОБА_5 . В подальшому, він ( ОСОБА_10 ) сказав, що викличе поліцію, після чого обвинувачені залишили місце події. Потерпілі почали їх переслідувати та звернулися до поліції, яка затримала обвинувачених. Зазначив, що у відділенні поліції ОСОБА_5 стверджував, що обвинуваченим нічого не буде за скоєне, оскільки вони є працівниками поліції.

Показами свідка ОСОБА_12 , працівника патрульної поліції, який в судовому засіданні показав, що 16 листопада 2020 року, отримавши на службовий планшет повідомлення про бійку на площі Ринок у м. Львові, він у складі свого екіпажу прибув на місце події. На момент його прибуття на місце події там були присутні обвинувачені та потерпілі, а також інший екіпаж поліції. В подальшому їх усіх запросили до відділення поліції для встановлення обставин події.

Також, вина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, у вчиненні інкримінованого їм злочину доводиться наступними дослідженими та перевіреними в ході судового розгляду доказами.

Витягом є Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0001373, дата реєстрації провадження 16.11.2020 року, з якого встановлено, що до ЄРДР були внесені відомості за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень. Правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 2 ст. 296 КК України. Зокрема, до ТУ ДБР у м. Львові надійшли матеріали ЄО №29672 від 16.11.2020 та №29671 від 16.11.2020 Галицького ВП ГУНП у Львівській області, зі змісту яких вбачається, що працівники поліції ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 близько 23.00 год, перебуваючи на проспекті Свободи у м. Львові, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушили громадський порядок та спричинили громадянам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тілесні ушкодження.

Карткою про реєстрацію події від 16.11.2020, згідно якої 16.11.2020 о 02.36 год надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 16.11.2020 о 02.33 год за адресою: м. Львів, проспект Свободи, ОСОБА_11 доставлений бригадою 102 о 01.20 год після побиття приблизно о 23.55 год.

Карткою про реєстрацію події від 16.11.2020, згідно якої 16.11.2020 о 02.41 год надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 16.11.2020 о 02.39 год за адресою: м. Львів, проспект Свободи, ОСОБА_10 доставлений бригадою 102 о 01.20 год після побиття приблизно о 23.55 год.

Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 16.11.2020, згідно якого, ОСОБА_11 звернувся до правоохоронного органу з приводу вжиття заходів до невідомих йому осіб, які 16.11.2020 близько 00.00 год за адресою: м. Львів, пр. Свободи нанесли йому та ОСОБА_10 тілесні ушкодження, спричинили йому перелом носа та декілька забоїв м`яких тканин обличчя.

Рапортом працівника поліції ОСОБА_13 , згідно якого останній, отримавши повідомлення від ОСОБА_10 про вчинення протиправних дій, прибув на місце події, де виявив трьох осіб на яких вказав заявник та його товариш ОСОБА_11 . Даними особами виявилися ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Вказаних осіб, а також потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 було запрошено у Галицький ВП ГУНП у Львівській області для з`ясування обставин події.

Висновком експерта № 1646 від 16.11.2020, згідно якого при обстеженні ОСОБА_10 16.11.2020 було встановлено діагноз: «Забійна гематома виличної ділянки зліва». Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлено: синець та садна на обличчі зліва, які утворились від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути 16 листопада 2020 року, як вказує потерпілий, та відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Висновком експерта № 1645 від 16.11.2020, згідно якого при обстежені ОСОБА_11 16.11.2020 було встановлено діагноз: «Злам кісток носа. Параорбітальна гематома справа. Забій м`яких тканин виличної ділянки білатерально та лобної ділянки зліва. Травматичний злам коронкової частини 1-го зуба нижньої щелепи справа». Перелом кісток носа підтверджений об`єктивними рентгенологічними даними. Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлено: садна в ділянці носа, в ділянці правого ліктьового суглобу, синці на обличчі, в обох тім`яних ділянках, садно-подряпина на чолі зліва, краєвий дефект коронкової частини 1-го зуба нижньої щелепи справа. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, могли виникнути 16 листопада 2020 року, як вказує потерпілий. Перелом кісток носа відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Синці та садна відносяться до легкого ступеня тяжкості».

Журналом обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Галицького ВП ГУНП у Львівській області, згідно якого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 16.11.2020 перебували у Галицькому ВП ГУНП у Львівській області.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 20.11.2020 та додатком до даного протоколу, з яких встановлено, що 20.11.2020 року було проведено слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_11 , в ході якого останнім відтворено події які мали місце 16.11.2020 близько 00.00 год., які за своїм змістом відповідають як поясненням потерпілого в судовому засіданні, так і наведеному вище формулюванню обвинувачення визнаного судом доведеним.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 20.11.2020 та додатком до даного протоколу, з яких вбачається, що 20.11.2020 року було проведено слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_10 , в ході якого останнім відтворено події які мали місце 16.11.2020 близько 00.00 год., які за своїм змістом відповідають як поясненням потерпілого в судовому засіданні, так і наведеному вище формулюванню обвинувачення визнаного судом доведеним.

Протоколом огляду носія інформації від 03.12.2020 та додатком до даного протоколу. Зокрема, зі змісту відеозапису «01044@273310» вбачається, що працівники поліції, сидячи у службовому авто, розмовляють із особою, голос якого схожий на голос ОСОБА_11 , який розповідає яким чином йому було спричинено тілесні ушкодження. Зі змісту відеозапису «01044@470310» вбачається, що він здійснюється у приміщенні Галицького ВП ГУНП у Львівській області, у якому знаходиться ОСОБА_11 , який розповідає трьом медичним представникам за яких обставин він отримав тілесні ушкодження, біля них стоїть ОСОБА_10 . Також, на відеозаписі зафіксовано, що у приміщенні на стільцях сидять троє осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Зі змісту відеозапису «01236@181010» вбачається, що відеозапис здійснюється біля ресторану «Правда» на площі Ринок, 32 у м. Львові, на якому зафіксовано працівників поліції, а біля них ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . На початку даного відео до працівників поліції підійшли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , останній відразу вказав на ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і зазначив, що саме вони спричинили йому та ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Далі до працівника поліції, що здійснював відео фіксацію, підійшов ОСОБА_6 та повідомив, що вони також є працівниками поліції, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 їх першими зачепили плечем. Далі до них підійшов ОСОБА_5 та повідомив, що дійсно вони вдарили ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , після того як ті зачепили їх плечем. Зі змісту відеозапису «01246@183310» вбачається, що відеозапис також здійснюється біля ресторану «Правда» на площі Ринок, 32 у м. Львові, на якому біля працівників поліції зафіксовано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Також на згаданому відеозаписі зафіксовано ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , де останній розповідає як саме потерпілим було спричинено тілесні ушкодження і, вказуючи на ОСОБА_5 , зазначив, що саме він спровокував бійку, звертаючись до нього та ОСОБА_10 нецензурними словами. Після цього, показуючи на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілий зазначив, що вони повалили його на лавку та завдали кілька ударів по обличчю. Далі працівник поліції, який здійснює відео фіксацію підійшов до ОСОБА_7 та запитав, що сталось на що останній відповів, що він тут не причому, оскільки саме його друзі ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) побили двох раніше невідомих осіб. Він же пояснив, що обвинувачені приїхали до Львова для здачі сесії, зняли квартиру, випили алкоголь та пішли гуляти по центру міста, де вони плечем зачепилися із потерпілими та почали розбиратись між собою. На запитання поліцейського чому у ОСОБА_7 кров на рукаві куртки, останній відповів, що це кров когось із учасників бійки, вона у нього на руках, бо він розбороняв їх.

Протоколом огляду носія інформації від 09.12.2020 та додатком до нього, з яких встановлено як ОСОБА_11 та ОСОБА_14 підходять до віконечка ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та щось купляють, у останніх на обличчі відсутні ознаки тілесних ушкоджень. Початок відеозапису 22 год 22 хв 15.11.2020, кінець 22 год 23 хв 15.11.2020.

Протоколом огляду носія інформації від 09.12.2020 та додатком до нього, з яких встановлено, що в період часу з 23.00 год 15.11.2020 до 23.30 год 15.11.2020 ОСОБА_11 та ОСОБА_10 знаходились у магазині «Рукавичка» за адресою: м. Львів, вул. Шпитальна, 1. У ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ознак тілесних ушкоджень, в тому числі на обличчі немає.

Протоколом огляду носія інформації від 09.12.2020 та додатком до нього, з якого вбачається як близько 00.05 год 16.11.2020 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , без очевидних ознак тілесних ушкоджень, рухаються у напрямку проспекту Свободи у м. Львові.

Протоколом огляду носія інформації від 08.12.2020 з додатком до нього, з якого встановлено те, що на 23.24 хв відеозапису троє осіб, одяг яких схожий з одягом у якому були одягнені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час подій 16.11.2020 близько 00 год. 10 хв., підійшли до пам`ятника Адаму Міцкевичу у м. Львові та позували для фотографії. Після цього усі троє перейшли дорогу від пам`ятника ОСОБА_15 до тротуару площі Міцкевича у м. Львові.

Протоколом огляду носія інформації від 09.12.2020 та додатком до даного протоколу. Зі змісту одного із відеозаписів встановлено, що о 00 год. 06 хв. 28 сек. по алеї, що на проспекті Свободи, а саме від пам`ятника Тараса Шевченка у бік статуї Діви Марії у м. Львові йдуть ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а саме переходять дорогу до частини алеї, де у останніх виник конфлікт із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . З другого відеозапису встановлено, що в час який зазначений на відеозаписі, а саме 00 год. 13 хв. 41 сек. по вул. Беринди у м. Львові у бік площі Ринок біжать ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а о 00 год. 14 хв. 04 сек. за останніми побігли ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . З третього відеозапису встановлено, що в час який зазначений на відеозаписі, а саме 00 год. 14 хв. 00 сек. по вул. Беринди, у м. Львові у бік площі Ринок біжать ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які у подальшому повернули наліво по вул. Театральна, а о 00 год. 14 хв. 16 сек. за ними побігли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , де останній підбіг до автомобіля працівників поліції, який стояв на площі Катедральна.

Показаннями приладу Drager Alkotest 6810 від 16.11.2020, згідно якого ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння, результат тесту 0,63%.

Показаннями приладу Drager Alkotest 6810 від 16.11.2020, згідно якого ОСОБА_5 перебував в стані алкогольного сп`яніння, результат тесту 0,30%.

Показаннями приладу Drager Alkotest 6810 від 16.11.2020, згідно якого ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння, результат тесту 0,43%.

Також, в процесі судового розгляду суду подано нижченаведені документи щодо перебування обвинувачених на службі в органах поліції.

Витяг з наказу ГУНП у Волинській області №272о/с від 07.09.2020, згідно якого ОСОБА_5 з 26 серпня 2020 року призначено поліцейським сектору реагування патрульної поліції №4 Ковельського відділу поліції ГУНП.

Витяг з наказу ГУНП в Тернопільській області №196о/с від 25.08.2020, згідно якого ОСОБА_7 з 26 серпня 2020 року призначено на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції №1 Бережанського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області.

Витяг з наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №656о/с від 07.09.2020, згідно якого ОСОБА_6 з 26 серпня 2020 року призначено поліцейським взводу №1 роти №2 батальйону.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Суд також враховує те, що при оцінці доказів, як правило, застосовується критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Отже, з досліджених судом доказів, в тому числі показів обвинувачених та потерпілих вбачається, що жоден з них не заперечує те, що 16 листопада 2020 близько 00 год. 10 хв. навпроти будинку АДРЕСА_4 , між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з одного боку, та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , з іншого, виник конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, який у подальшому переріс у бійку. Також, слід відзначити, що кожен з обвинувачених в судовому засіданні підтвердив факт вживання алкогольних напоїв перед даним конфліктом.

Жодного безпосереднього свідка конфлікту, окрім самих обвинувачених та потерпілих, органом досудового розслідування не встановлено, як і не надано з цього приводу жодних даних суду.

Розбіжності у показах обвинувачених та потерпілих стосуються виключно перебігу конфлікту, характеру поведінки кожного з його учасників та оцінки своєї власної поведінки під час наведених подій.

Водночас, слід відзначити, що покази потерпілих відповідають наведеним вище доказам які стосуються отриманих ними тілесних ушкоджень, зокрема характер цих ушкоджень відповідає показам потерпілих в частині порядку і способу нанесення їм ударів обвинуваченими. Також, наведені докази стосовно тілесних ушкоджень відповідають поясненням потерпілих в частині часу їх спричинення.

Суд критично відноситься до тверджень обвинувачених про те, що їх дії у ході конфлікту з потерпілими були самозахистом, тобто фактично вчинені виключно у стані необхідної оборони, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" , щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене у ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 36 КК України, необхідна оборона це дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто, перевищення меж необхідної оборони має місце там, де заподіяна посягаючому тяжка шкода (смерть або тяжкі тілесні ушкодження) лише за наявності умислу до заподіяння такої шкоди. Водночас, сторона захисту стверджувала, що обвинувачений не мав на меті спричинювати тілесні ушкодження потерпілому, а тільки захищався від посягань потерпілого.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачені мали кількісну перевагу над потерпілими, тобто їх було троє, а потерпілих двоє. Також встановлено, що саме обвинувачені спровокували та розпочали бійку, спочатку розпочавши словесну перепалку, а потім нанісши удари потерпілим. Крім того, в ході судового розгляду встановлено, що потерпілі жодних тілесних ушкоджень обвинуваченим не спричинили, а конфлікт поступово наростав, тобто словесна перепалка перейшла у нанесення ударів. Обвинувачені мали змогу як не застосовувати фізичну силу до потерпілих так і взагалі врегулювати конфлікт словесно. Більше того, в ході судового розгляду не встановлено жодної обставини, яка виправдовує застосування обвинуваченими фізичної сили та насильства по відношенню до потерпілих або обставини яка б вказувала на наявність реальної або потенційної небезпеки для обвинувачених, зокрема небезпеки їх здоров`ю чи життю.

Безумовно обвинувачені, як і будь-який інший громадянин, мають право на необхідну оборону, але таке право повинно реалізовуватись у визначений законом спосіб за сукупності певних обставин визначених законодавцем і які приймаються до уваги судом у даній справі.

В даній справі судом не встановлено обставин які загрожували обвинуваченим, зокрема їх життю чи здоров`ю, та які виправдовували би наведене вище ставлення до потерпілих або застосування фізичної сили щодо них.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, як встановлено судом, обвинувачені наносячи непоодинокі удари потерпілим та застосовуючи по відношенню до них фізичну силу, за відсутності будь-яких ознак суспільно небезпечного посягання з боку потерпілих на права чи інтереси, що охороняються законом, очевидно не діяли в стані необхідної оборони, оскільки враховуючи кількісну перевагу обвинувачених над потерпілими, та сам перебіг конфлікту, для його припинення, було достатньо в цій ситуації залишити місце події, а не спричинювати їм тілесні ушкодження, тим більше з такою інтенсивністю, як це було зроблено. На переконання суду обвинувачені мали можливість уникнути даного конфлікту, водночас своїми діями вони зашкодили потерпілим це зробити. При цьому, як встановлено судом, зокрема з показів потерпілих, саме обвинувачені спровокували конфлікт. Більше того, обвинувачені являючись працівниками правоохоронного органу очевидно були обізнані у неприпустимості і незаконності такої поведінки по відношенню до потерпілих. Навіть якщо припустити, що обвинувачені відчували небезпеку внаслідок зростання конфлікту, останні без жодних на те перешкод могли викликати працівників поліції для врегулювання даної ситуації. Водночас, в ході судового провадження не встановлено жодних даних про те, що потерпілі оговорюють обвинувачених або у них є на те підстави. Посилання захисника на те, що потерпілі у соціальних мережах висловлюються критично та упереджено на адресу представників правоохоронних органів, самі по собі не можуть свідчити про те, що їх покази у суді є необ`єктивними, упередженими або неправдивими. Так, кожен з потерпілих надав свідчення суду будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу суду неправдивих свідчень. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що потерпілі не були обізнані у тому, що обвинувачені є поліцейськими до початку конфлікту. Натомість, очевидним для суду є те, що потерпілі після вчинених обвинуваченими по відношенню до них протиправних дій, які, серед іншого, пов`язані із застосуванням по відношенню до них фізичної сили, яка спричинила шкоду їх здоров`ю, не можуть ставитись до обвинувачених позитивно. Цілком нормальним виглядає те, що потерпіла особа надає в судовому засіданні свідчення про поведінку обвинувачених і оцінює ці дії негативно. Тим більше, що практично в ході усього судового розгляду обвинувачені не демонстрували бажання виправити ситуацію, усунути шкоду або навіть просто висловити своє співчуття потерпілим. Лише перед закінченням судового розгляду, фактично у судових дебатах, обвинувачені висловились про те, що шкодують про вчинене.

За таких обставин показання обвинувачених з приводу того, що вони діяли виключно у стані необхідної оборони, є суперечливими та непереконливими, не відповідають фактичним обставинам справи, здобутим під час досудового розслідування та дослідженим в судовому засіданні доказам, такі покази обвинувачених суд розцінює як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене ними кримінальне правопорушення, а тому їх відхиляє.

Також, надаючи оцінку діям обвинувачених, суд враховує наступне.

Основний безпосередній об`єкт хуліганства - громадський порядок. Його додатковим факультативним об`єктом можуть виступати здоров`я особи, авторитет органів державної влади, громадська безпека.

Громадський порядок може бути порушений і за відсутності сторонніх осіб чи у присутності лише потерпілого (вночі, у безлюдному місці, в квартирі). Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину є лише вчинення діяння. Саме ж діяння полягає у грубому порушенні громадського порядку, яке супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Хуліганство може полягати у застосуванні насильства (побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень) до потерпілих, знищенні або пошкодженні майна, безладній стрілянині, використанні сильнодіючих речовин з метою зірвати проведення масового заходу, проявах безсоромності, знущанні над безпорадними людьми тощо. Тобто хуліганство може виражатися у вчиненні діянь, які передбачені іншими статтями Особливої частини КК або КУпАП. Ознакою об`єктивної сторони хуліганства такі діяння стають з урахуванням місця, часу й обстановки, інших об`єктивних ознак, а також мотивів їх вчинення,

Кримінальне караним є грубе порушення громадського порядку. Грубість порушення громадського порядку визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Таким чином, грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, коли відновлення порядку вимагає значних, тривалих зусиль.

Суб`єктом хуліганства є осудна особа, яка досягла 14-річного віку.

Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.

Аналізуючи докази досліджені під час судового провадження в їх сукупності суд вважає, що показами потерпілих та іншими наведеними вище доказами та матеріалами провадження, підтверджується вина обвинувачених у скоєні хуліганства.

Хуліганство є суспільно небезпечною дією, що грубо порушує громадський порядок. Діями, що грубо порушують громадський порядок, закон визнає тільки такі, які спричинили істотну шкоду особистим чи суспільним інтересам і відрізнялись особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №10 „Про судову практику в справах про хуліганство", хуліганством за ознакою особливої зухвалості може бути визнане таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

Питання про умисел обвинувачених суд вирішує виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, характер тілесних пошкоджень, причини злочинних дій, поведінку обвинувачених і потерпілих, та те, що передувало події, їхні стосунки.

Ознаками особливої зухвалості та виняткового цинізму скоєного хуліганства у даній справі суд вважає наступні обставини.

Як встановлено в ході судового провадження обвинувачені на момент вчинення злочину були працівниками правоохоронного органу і хоча злочин вчинено ними не під час виконання службових обов`язків, але його скоїли особи, які під час несення служби покликані захищати громадян і в силу професійних навичок обізнані у положеннях чинного законодавства щодо поведінки у громадських місцях, підставах законності застосування фізичної сили по відношенню до інших громадян. Натомість обвинувачені, ігноруючи загальноприйняті у суспільстві правила поведінки, грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, умисно, безпричинно побили, раніше їм незнайомих потерпілих у громадському місці, зокрема в центральній частині міста Львова. Так, обвинувачені застосували фізичне насильство із завданням потерпілій особі побоїв та заподіянням тілесних ушкоджень. Крім цього, наведені дії обвинувачених були поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, зокрема нецензурною лайкою та безпідставному ініціюванню конфлікту з потерпілими у громадському місці. Також, обвинувачені проігнорували бажання та намагання потерпілих уникнути конфлікт.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного та об`єктивного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності з процесуальними нормами.

Зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожного окремо, доведена поза розумним сумнівом.

Суд вважає доведеним, що обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожен окремо, своїми умисними діями вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, тобто вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинувачених, кожного окремо, після вчинення кримінального правопорушення, рівень їх суспільної небезпеки, наслідки суспільно-небезпечного діяння останніх, дані про особу обвинувачених, їх спосіб життя, ймовірність вчинення ними нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченим, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно із статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченим, кожному окремо, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ними кримінального правопорушення, форму вини, спосіб вчинення злочину та його стадію, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинувачених до скоєного.

Також, суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше несудимий, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра, позитивно характеризується за місцем навчання, роботи та проживання, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше несудимий, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра, позитивно характеризується за місцем навчання, роботи та проживання, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше несудимий, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра, позитивно характеризується за місцем навчання, роботи та проживання. Крім того, призначаючи покарання обвинуваченим, кожному окремо, суд враховує їх молодий вік.

Пом`якшуючих покарання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, обставин судом не встановлено. З огляду на наведене, а також доводи і мотиви наведені вище у даному вироку та поведінку обвинувачених після вчинення злочину, суд відхиляє посилання прокурора озвучене у судових дебатах на наявність такої пом`якшуючої обставини, у кожного з обвинувачених, як щире каяття.

При вирішенні питання наявності обтяжуючих покарання обвинувачених обставин, суд виходить з наступного.

Приписами ст. 91 КПК установлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст.94 КПК). Висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст.242 КПК, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень ст.ст.84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів.

Згідно вищезазначених показань приладу Drager Alkotest 6810 від 16.11.2020 обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, під час скоєння злочину перебували в стані алкогольного сп`яніння. Також обвинувачені в судому засіданні, кожен окремо, вказали, що перед конфліктом з потерпілими вживали алкогольні напої, а саме пиво.

На підставі наведеного, обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, суд визнає вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Також, при призначенні покарання суд враховує досудові доповіді органів пробації щодо обвинувачених, згідно яких, ризик вчинення ними повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній. Органи пробації вважають, що виправлення обвинувачених, кожного окремо, можливе без позбавлення або обмеження волі.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

При цьому суд також виходить з того, що висновок органу пробації повинен бути врахований у сукупності із усіма обставинами встановленими в ході судового провадження. Так, суд виходить з того, що обвинувачені після скоєння ними злочину та в ході судового розгляду не продемонстрували поведінки яка б могла свідчити про те, що вони зробили для себе належні висновки, усвідомили протиправний характер своїх дій та виправились. До таких висновків суд приходить виходячи з того, що обвинувачені в ході судового розгляду не повідомили суду про жодну обставину яка б могла свідчити про їх виправлення або ж принаймні усвідомлення наслідків своєї протиправної поведінки. Крім того, незважаючи на тривалий час який пройшов з моменту нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, обвинувачені, будучі обізнані у характері травм потерпілих, а після пред`явлення до них позову і у розмірі витрат понесених потерпілими на лікування, не вчинили жодної дії яка б могла свідчити про намагання відшкодування шкоди спричиненої їх протиправною поведінкою та усунення негативних наслідків спричинених вчиненим ними злочином. Зокрема, обвинувачені обмежились лише формальною за своїм змістом та суттю пропозицією, виходячи з розміру спричиненої ними шкоди здоров`ю потерпілих, відшкодувати кожному з потерпілих по 500 грн, від кожного з обвинувачених.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинувачених неможливе без відбування реального покарання.

Беручи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне:

- призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії;

- призначити обвинуваченому ОСОБА_16 покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії;

- призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченим, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Також, визначаючи обвинуваченим вид і розмір покарання, суд виходить з того, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Крім того, суд враховує те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

При розгляді даного кримінального провадження суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. В свою чергу, справедливість це одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

На переконання суду, таке покарання для засуджених відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Наведене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Оцінюючи заявлений у справі цивільний позов, суд виходить з наступних доводів та мотивів.

Представником цивільних позивачів (потерпілих) адвокатом ОСОБА_9 подано цивільний позов до обвинувачених, в якому він просить стягнути солідарно із ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 витрати на лікування та відновлення у розмірі 45600 гривень. Стягнути солідарно із ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 упущену вигоду у розмірі 150 000 гривень. Стягнути солідарно із ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 250000 гривень. Стягнути солідарно із ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 250000 гривень.

Цивільний позов обґрунтований тим, що своїми протиправними діями обвинувачені спричинили ОСОБА_11 тілесні ушкодження, зокрема, потерпілому діагностовано травматичний злам коронкової частини зуба нижньої щелепи справа. Вартість стоматологічних процедур, які проводились ОСОБА_11 з метою відновлення ушкоджень завданих протиправними діями обвинувачених становила 45600 гривень. Також, внаслідок протиправних дій обвинувачених ОСОБА_11 не отримав дохід згідно цивільно-правового договору, оскільки через отримання тілесних ушкоджень він не зміг виконати умови даного договору та отримати за його виконання 150000 гривень. В обґрунтування позовної вимоги про стягнення з обвинувачених на користь ОСОБА_11 моральної шкоди у розмірі 250000 гривень, представник зазначив, що внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень, самопочуття ОСОБА_11 значно погіршилось. Впродовж тривалого часу він відчував запаморочення, нудоту, порушення сну, головний біль та порушення пам`яті. Також, внаслідок втрати працездатності впродовж тривалого часу, ОСОБА_11 був позбавлений засобів до існування, оскільки його діяльність полягає у графічному та змістовному наповненні настільних карткових ігор, а така діяльність вимагає постійної роботи у графічних та текстових редакторах комп`ютера, значної концентрації та праці із великими обсягами інформації. В обґрунтування позовної вимоги про стягнення з обвинувачених на користь ОСОБА_10 моральної шкоди у розмірі 250000 гривень, зазначив, що після завдання обвинуваченими ОСОБА_10 тілесних ушкоджень в останнього відбулися негативні зміни у повсякденному житті, пов`язані із необхідністю відновлення від фізичної та психологічної травми. Окрім цього, ОСОБА_10 є учасником бойових дій, брав активну участь у російсько-українській війні. Відтак, протиправні дії обвинувачених, яких він фактично, як громадян нашої держави, захищав від агресора завдала ОСОБА_10 додаткових моральних страждань.

Обвинувачені, кожен окремо, цивільний позов визнали частково, а саме на суму 20000 гривень, завданої матеріальної шкоди ОСОБА_11 .

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких передбачено в тому числі і завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частиною першою ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України.

За змістом п. 8 частини другої ст.16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст. 1166 ЦК України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з положеннями частини першої ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 ст.1166 ЦК України).

Вина обвинувачених у заподіянні матеріальної шкоди ОСОБА_11 підтверджується дослідженими в судовому засіданні документально підтвердженими доказами.

На підтвердження майнової шкоди у виді витрат на лікування представником цивільного позивача надано суду: консультативний висновок лікаря стоматолога, акти виконаний робіт станом на 10.02.2021, згідно яких вартість лікування ОСОБА_11 становить 45600 гривень, саме такий розмір матеріальної шкоди підлягає солідарному стягненню з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_11 .

Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо відсутності прямого причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою обвинувачених і виявленими у потерпілого наслідками, які в подальшому усувались за допомогою отримання медичної допомоги. При цьому суд виходить з того, що в ході судового розгляду встановлено, що травми та фізичні ушкодження спричинені потерпілим саме внаслідок дій обвинувачених. Більше того, суду не подано жодного доказу на спростування позиції потерпілих щодо того, що факт звернення за медичною допомогою потерпілого і її отримання є прямим наслідком дій обвинувачених, а саме застосування ними фізичного насильства та побоїв. В процесі судового розгляду не встановлено обставин які ставлять під сумнів надані суду документи, а наведені вище висновки експертів свідчать про те, що характер травм потерпілих відповідає формулюванню обвинувачення визнаного судом доведеним. В цьому контексті варто також відзначити, що незначний у часі проміжок між конфліктом потерпілих з обвинуваченими та зверненням потерпілих до медичного закладу вказує на те, що ушкодження здоров`я було спричинено саме діями обвинувачених.

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення з обвинувачених на користь ОСОБА_11 упущеної вигоди у розмірі 150000 гривень.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Особа, яка вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, потенційний завдавач шкоди має право доводити відсутність своєї вини.

Покладення на особу обов`язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. У такому разі пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Вимоги про відшкодування упущеної вигоди не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та базуватися на прогнозах, а повинні мати чітке документальне обґрунтування. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення.

Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (аналогічний висновок сформовано у постанові Верховним Судом України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18)).

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Саме на позивача покладається тягар доказування наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди і саме останній як особа, яка стверджує обставину завдання йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди, має довести належними та допустимими доказами, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи (реальність отримання доходів), розмір цих доходів і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його такої можливості.

Натомість невиконання позивачем визначеного наведеними вище приписами ЦПК України процесуального обов`язку з доведення належними та допустимими доказами розміру заподіяних йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди має результатом процесуальний наслідок у вигляді відмови в задоволенні таких позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Представник цивільного позивача (потерпілого) в обґрунтування права на відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди посилається на те, що ОСОБА_11 не отримав дохід згідно цивільно-правового договору №121120 від 10.11.2020, оскільки внаслідок отримання тілесних ушкоджень він не зміг виконати умови даного договору та отримати за його виконання 150000 гривень.

На підтвердження понесених збитків пов`язаних з упущеною вигодою представником цивільного позивача долучено до матеріалів справи цивільно-правовий договір № 121120 від 10.11.2020, акт про об`єм наданих послуг до цивільно правового договору №121120.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці.

Суд вважає, що позивачем у даній справі не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт понесених збитків пов`язаних з упущеною вигодою. Сам по собі факт укладення договору і його невиконання не доводить спричинення збитків. Так, суду не подано доказів реальної можливості виконання наведеного договору в повному обсязі, наявності у позивача професійної працездатності виконати цей договір, неможливості перенесення часу його виконання та наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинувачених та неможливістю потерпілого виконати конкретні зобов`язання за договором. Варто також відзначити, що факт укладення договору не свідчить про те, що позивач, не отримавши наведену вище шкоду від дій обвинувачених, гарантовано виконав би усі зобов`язання (виконав роботи) на тому рівні який є належним для другої сторони договору.

На підставі наведеного, суд приходить до переконання що позовна вимога про солідарне стягнення з обвинувачених на користь ОСОБА_11 упущеної вигоди у розмірі 150000 гривень не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про солідарне стягнення з обвинувачених на користь потерпілих моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Визначення поняття моральної шкоди та способи її відшкодування і визначення розміру наведені у статті 23 ЦК України.

Згідно пунктів 1 і 2 частини 2 цієї статті, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Верховний Суд України у п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4(з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

На підтвердження факту заподіяння моральної шкоди ОСОБА_11 , представник цивільного позивача посилається на те, що внаслідок дій обвинувачених потерпілий зазнав моральних та фізичних страждань, зокрема, він переніс 2 операції, у нього постійно болить голова, безсоння, він став дратівливим та закритим, внаслідок заподіяних йому тілесних ушкоджень, самопочуття ОСОБА_11 значно погіршилось. Впродовж тривалого часу він відчував запаморочення, нудоту, порушення сну, головний біль та порушення пам`яті. Також, внаслідок втрати працездатності впродовж тривалого часу, ОСОБА_11 був позбавлений засобів до існування, оскільки його діяльність полягає у графічному та змістовному наповненні настільних карткових ігор, а така діяльність вимагає постійної роботи у графічних та текстових редакторах комп`ютера, значної концентрації та праці із великими обсягами інформації.

На підтвердження факту заподіяння моральної шкоди ОСОБА_10 , представник цивільного позивача посилається на те, що після завдання обвинуваченими потерпілому тілесних ушкоджень, останній був змушений порушити свій щоденний життєвий уклад. Окрім цього, ОСОБА_10 є учасником бойових дій, який брав активну участь у російсько-українській війні. Відтак, протиправні дії обвинувачених, яких він фактично захищав від російської агресії, адже він приймав участь у бойових діях задля захисту, серед іншого, кожного громадянина нашої держави, їх злочинна поведінка завдала ОСОБА_10 додаткових моральних страждань. Також представник зазначив, що факт заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень працівниками правоохоронних органів є доволі резонансною подією, що привертає значу увагу засобів масової інформації та громадськості. Однак, таке привернення уваги до персони ОСОБА_10 значним чином створює останньому незручності та вимагає активної участі у відновленні своїх порушених прав та інтересів.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, відповідно до положень частини 3 статті 23 ЦК України, суд бере до уваги характер правопорушення, вчиненого обвинуваченими, ступінь їхньої вини, характер і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень спричинених потерпілим, тривалість їхнього лікування, час, необхідний для відновлення стану здоров`я, враховує вимоги розумності і справедливості, поведінку самих потерпілих під час вчинення кримінального правопорушення, надані суду докази щодо заподіяння моральної шкоди, а тому, виходячи з наведеного, вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди на суму по 100000 гривень на користь кожного потерпілого.

При цьому встановлюючи солідарний обов`язок обвинувачених по відшкодуванню як моральної, так і матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

В ході судового розгляду встановлено, що дії кожного з обвинувачених мали дещо різний характер, тобто їх дії характеризувались меншою або більшою активністю в процесі провокування конфлікту, різною поведінкою, зокрема словесними висловлюваннями, нанесенням різної кількості ударів потерпілим, що очевидно мало різні прямі наслідки для шкоди здоров`ю потерпілих. Водночас, ухвалюючи рішення за позовом в частині солідарної відповідальності обвинувачених, суд виходить з того, що дії обвинувачених були поєднані єдиним спільним злочинним умислом, а також хуліганськими мотивами. Так, відмова будь-кого з обвинувачених від скоєння злочину могла застерегти інших від вчинення злочинних дій, адже, серед іншого, тоді б обвинувачені не мали кількісної переваги над потерпілими, що могло б істотно вплинути на спричинену потерпілим шкоду або на сам характер конфлікту.

Щодо клопотання представника цивільних позивачів про розподіл понесених судових витрат, суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 124 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 Кримінального процесуального кодексу України, до процесуальних витрат належать витрати на правову допомогу.

Необхідність вирішення у вироку питання про судові витрати передбачено також п. 13 ч. 1 ст. 368 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Судом встановлено, що відповідно до Протоколу погодження гонорару, додатку №1 до Договору про надання правничої допомоги №146/20 від 10 грудня 2020 року, сторони погодили, що участь адвокатів Адвокатського об`єднання "Юридична фірма "Марусяк і Партнери", як представників потерпілого ОСОБА_11 , у судовому засіданні, що відбуватиметься в межах кримінальної справи №461/788/21 оплачується фіксованою сумою -500,00 (п`ятсот) гривень, незалежно від тривалості судового засідання.

Також відповідно до Протоколу погодження гонорару, додатку №1 до Договору про надання правничої допомоги №149/20 від 14 грудня 2020 року, сторони погодили, що участь адвокатів Адвокатського об`єднання "Юридична фірма "Марусяк і Партнери", як представників потерпілого ОСОБА_10 , у судовому засіданні, що відбуватиметься в межах кримінальної справи №461/788/21 оплачується фіксованою сумою -500,00 (п`ятсот) гривень, незалежно від тривалості судового засідання.

В свою чергу, адвокатами Адвокатського об`єднання "Юридична фірма "Марусяк і Партнери" було забезпечено представництво інтересів потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у судових засіданнях, що відбулися у межах даного провадження 26 лютого, 08 квітня, 11 травня, 19 липня, 04 жовтня, 10 листопада 2021 року та 25 січня 2022 року, а потерпілими, на виконання взятих на себе зобов`язань було проведено оплату згідно виставлених рахунків та актів-приймання передачі послуг, що підтверджується долученими меморіальними ордерами на загальну суму по 3 500,0 (три тисячі п`ятсот) гривень.

Суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг.

Однак, відповідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позову та вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із обвинувачених на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_10 понесені витрати на правничу допомогу у справі у сумі по 1412 гривень 30 копійок. При цьому визначаючи порядок стягнення наведених витрат, суд виходить з того, що аналіз положень чинного законодавства вказує на те, що стягнення судових витрат у солідарному порядку таким не передбачена і такі витрати слід стягнути, визначивши кожному з відповідачів частки. В даному випадку суд вважає, що такі частки повинні бути рівними по 470 гривень 77 копійок, адже підстав для визначення різних часток судом не встановлено.

Оцінюючи доводи представника цивільних позивачів (потерпілих) про солідарне стягнення з цивільних відповідачів (обвинувачених) на користь кожного цивільного позивача 30% від суми, що буде стягнута за результатом розгляду цивільного позову (гонорару успіху), суд виходить з наступного.

Підставою заявленої перед судом вимоги є наявність у позивачів договірного зобов`язання з оплати отриманих послуг у розмірі, визначеному протоколом узгодження гонорару, додатку №1 до Договорів про надання правничої допомоги №146/20 від 10 грудня 2020 року та №149/20 від 14 грудня 2020 року.

За своєю суттю наведені правовідносини, є такими, що виникли між сторонами з наведених договорів про надання правничої допомоги, тобто фактично є договірними та зобов`язальними.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

На думку суду, наведені правовідносини не стосуються розподілу судових витрат, з огляду на що не регулюються нормами процесуального права. Враховуючи зобов`язальний та договірний характер цих правовідносин для їх врегулювання застосовуються загальні вимоги договірного права, норми цивільного права, що урегульовують зобов`язальні договірні відносини.

Так, відповідно до частин першої та п`ятої статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За своєю правовою природою укладені між сторонами у справі Договори про надання правничої допомоги є договорами про надання послуг.

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом пункту 4 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналогічні положення містяться і у статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09 червня 2017 року, (далі по тексту - Правила адвокатської етики).

Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 28 Правил адвокатської етики, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Не погодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Адвокат, який надає безоплатну правову допомогу, отримує винагороду виключно за рахунок держави у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.

За умовами наведених вище протоколом узгодження гонорару, додатку №1 до Договорів про надання правничої допомоги №146/20 від 10 грудня 2020 року та №149/20 від 14 грудня 2020 року Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту правничу допомогу (представництво) потерпілому у межах кримінальної справи, що розглядається Галицьким районним судом міста Львова, за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, а клієнт зобов`язується оплатити надану допомогу та сприяти адвокатському об`єднанню у наданні правої допомоги.

У пункті 2 зазначених протоколів сторони погодили, що клієнт зобов`язаний оплатити адвокатському об`єднанню гонорар, що становить 30 % від суми, отриманої потерпілими, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Передбачена у пункті 2 протоколу оплата є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, та є за своєю суттю так званим "гонораром успіху", нарахування та сплата якого залежать від настання певної події, а саме присудження судом виплат на користь позивача.

Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорів встановлюється за домовленістю сторін.

Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Отже, важливою умовою відплатних договорів є ціна, яка є істотною умовою відплатного договору. У випадку, коли ціна є істотною умовою договору, вона має бути обов`язково встановлена ним. Проте невизначеність ціни у відплатному договору не звільняє покупця (замовника) від обов`язку оплатити прийнятий ним товар (роботи, послуги).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та статті 28 Правил адвокатської етики, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Отже, ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та Правила адвокатської етики надають визначення поняття "гонорар" без поділу цього поняття на види. Зокрема норми зазначених закону та Правил не передбачають такі різновиди винагороди (гонорару) як основний, додатковий чи "гонорар успіху", що свідчить про те, що поняття "гонорар", яке міститься у зазначених нормативно-правових актах, є загальним, під яким розуміється як основна, так і додаткова винагороди.

Таким чином, погоджений сторонами у пункті 2 протоколу узгодження гонорару, додатку №1 до Договорів про надання правничої допомоги №146/20 від 10 грудня 2020 року та №149/20 від 14 грудня 2020 року, є за своєю суттю погодженою сторонами ціною договору в розумінні статей 632, 903 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства гонорар безвідносно до його виду (основний, додатковий (гонорар успіху)) є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, тобто є платою за виконану роботу / надані послуги.

"Гонорар успіху", погоджений сторонами під відкладальною умовою (у разі отримання потерпілим, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням), є складовою частиною гонорару адвоката, погодженого у протоколах узгодження гонорару, додатку №1 до Договорів про надання правничої допомоги №146/20 від 10 грудня 2020 року та №149/20 від 14 грудня 2020 року.

Наведене узгоджується і з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 5.46. постанови від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, згідно якого відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою (прим.: гонорар успіху), є складовою частиною гонорару адвоката.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Наведені договори про надання правничої допомоги були укладені між адвокатським об`єднанням і потерпілими, підписані сторонами, цей договір недійсним повністю чи частково в судовому порядку не визнавався, сторонами не розривався та не змінювався.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З огляду на викладене, враховуючи закріплену законом презумпцію правомірності правочину, наведені договори про надання правничої допомоги, які недійсними повністю чи частково в судовому порядку не визнавалися, сторонами не розривалися та не змінювалися, є дійсним та є обов`язковим до виконання сторонами.

У наведеному пункті 2 додатків до договорів сторони погодили, що клієнт зобов`язаний оплатити адвокатському об`єднанню гонорар, що становить 30 % від суми, отриманої потерпілими, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Таким чином, сторони чітко погодили розмір "гонорару успіху" та порядок його обчислення: що становить 30 % від суми, отриманої потерпілими, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Також, у пункті 3 встановлено, що оплата гонорару здійснюється безготівковим або готівковим способом.

Отже, фактично згідно наведених умов протоколів відкладальна умова прямо пов`язана з отриманням, а не наприклад присудженням судом на користь потерпілих, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. При цьому, жодних часових меж виконання зобов`язань в частині сплати «гонорару успіху» наведені протоколи не встановлюють.

Відповідно до вимог чинного законодавства адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначення сторонами у договорі про надання правової допомоги порядку обчислення гонорару у відсотковому відношенні до певної грошової суми (у даному випадку - 30 % від суми, отриманої потерпілими, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням) відповідає такій формі обчислення гонорару як фіксований розмір. При такому порядку обчислення гонорару фактична кількість витраченого адвокатом часу на надання послуг клієнту не має значення, а у підсумку визначається саме чітка фіксована грошова сума.

Обставина того, що обчислення гонорару успіху пов`язане з настанням певної події, є обґрунтованою та логічною в силу самої суті гонорару успіху, можливість обчислення якого залежить виключно від певних подій - досягнутих адвокатом та обумовлених в договорі результатів при наданні послуг правової допомоги.

Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 28 липня 2022 року.

Варто також відзначити, що важливим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху», є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Стягнення заявленої суми має співвідноситися із виконаною роботою щодо представництва інтересів у суді та досягнення обумовленого між сторонами успішного результату. Суд вважає, що клопотання щодо розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу в частині стягнення гонорару успіху повинно відповідати критерію розумності, такі витрати повинні мати характер необхідних, бути співрозміріними із виконаною роботою в суді, а їх відшкодування, в даному випадку, за наявності рішення щодо стягнення інших судових витрат, окрім «гонорару успіху» пропорційно до заявлених вимог, відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини цієї справи матиме надмірний характер.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат заявлена до стягнення сума гонорару не може оцінюватись судом виходячи суто з такої домовленості сторін у договорі про надання правничої допомоги, у спосіб її зменшення до якогось іншого відсотку, а повинна оцінюватись на предмет її пропорційності, необхідності, неминучості порівняно з фактично понесеними витратами на правничу допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі гонорару успіху, суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару (в даному випадку вирахуваного ними у відсотковому співвідношенні від суми задоволених позовних вимог), а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які визначені адвокатським бюро та оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи. Адже саме розмір витрат, понесених позивачем на фактично надані реальні та неминучі послуги на правничу допомогу, і саме з метою досягнення певного правового результату задоволення позову, кореспондується з витратами, які має право відшкодувати на свою користь позивач як судові витрати, понесені ним на сплату гонорару успіху, за рахунок відповідача.

Суд виходить з того, що судові витрати, які за своєю суттю є додатковою оплатою за успішне завершення справи в суді (гонорар успіху) до оплати за фактично надані послуги, про яку сторони договору про надання правової допомоги також домовились у договорі про надання правничої допомоги, не можуть покладатись на сторону, на яку судові витрати іншої сторони мають бути віднесені відповідно до процесуальних норм про розподіл судових витрат, виходячи лише зі зменшення судом гонорару, який визначено сторонами цього договору на власний розсуд, без одночасної оцінки його розміру всім критеріям судових витрат на правничу допомогу. Тобто не буде правомірним просте зменшення судом таких судових витрат у спосіб встановлення іншого (меншого) відсотку від того відсотку, який обумовлено в договорі про надання правничої допомоги щодо бази його (відсотку) нарахування.

Враховуючи наведене та визначені критерії для здійснення розподілу судових витрат, безпосередньо та причинно пов`язаних з розглядом справи, суд дійшов висновку, що клопотання представника потерпілих (цивільних позивачів) у цій частині задоволенню не підлягає.

Речових доказів у провадженні немає.

Строк дії запобіжних заходів застосованих до обвинувачених під час досудового розслідування у вигляді домашнього арешту, на момент ухвалення вироку, закінчився.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 373-376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожному окремо, рахувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.

Позовні вимоги ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовільнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 45600 (сорок п`ять тисяч шістсот) гривень - компенсації спричиненої матеріальної шкоди.

Стягнути солідарно із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 100000 (сто тисяч) гривень компенсації спричиненої моральної шкоди.

Стягнути солідарно із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 100000 (сто тисяч) гривень - компенсації спричиненої моральної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, на користь ОСОБА_11 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 470 гривень 77 копійок.

Стягнути із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, на користь ОСОБА_10 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 470 гривень 77 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1