Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 494/1667/18
Номер провадження: 1-кп/511/119/22
14.11.2022 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3 (дистанційно)

обвинуваченого ОСОБА_4 (дистанційно)

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна в режимі ВКЗ з Березівським районним судом Одеської області клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту по кримінальному провадженню №0000161 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:
14.04.2022 року до Роздільнянського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду надійшов за підсудністю обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000161 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Ухвалою суду від 18.04.2022року було призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 13.10.2022 року за заявою обвинуваченого ОСОБА_4 відведено від участі у кримінальному провадженні №0000161 від 23.05.2018 року прокурора Березівської окружної прокуратури ОСОБА_5

02.11.2022 року через канцелярію суду обвинуваченим ОСОБА_4 подане клопотання про повернення обвинувального акту відносно нього.

Доводи клопотання.
Зі змісту клопотання ОСОБА_4 вбачається, що кримінальне провадження №0000161 від 23.05.2018 року відносно нього сфальсифіковано та направлено до суду в порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та ст.62 Конституції України. ОСОБА_4 вважає себе невинуватим, та просить повернути обвинувальний акт прокурору, з метою з`ясування обставин направлення так званого обвинувального акту стосовно нього до суду, можливості встановлення кола осіб причетних до його незаконного кримінального переслідування. При цьому ОСОБА_4 наголошує на тому, що статусу підозрюваного, відповідно до кримінально-процесуального закону, він не набув, що виключає можливість будь-якого обвинувачення. У кримінальному провадженні № 0000161 23 травня 2018 року виявлені тілесні ушкодження малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак їх нанесення 16 травня 2018 року, а тим більше - нанесення ОСОБА_4 не встановлено. Отже, виявивши тілесні ушкодження у дитини, прокурор реалізовує своє особисте твердження щодо їх нанесення ОСОБА_4 за сім днів до початку кримінального провадження. ОСОБА_4 неодноразово повідомляв органу досудового розслідування та в інших судових інстанціях про те, що своєї вини не визнає, адже не вчиняв жодного кримінально-караного діяння. ОСОБА_4 впевнений, що виявлені тілесні ушкодження у дитини - малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язані виключно із її особистим характером спілкування із ровесниками, що часто супроводжується фізичними контактами. Натомість прокурор ОСОБА_5 твердження ОСОБА_4 відкидає та продовжуючи наполягати на обвинуваченні ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку. Вигадавши подію кримінального проступку 23 травня 2018 року, сторона обвинувачення (прокурор) стверджує про його вчинення 16 травня 2018 року. Для виникнення у суду хибного уявлення щодо події проступку, підробляє офіційні документи, з метою недопущення ОСОБА_4 до захисту від незаконного кримінального переслідування. Зазначені обставини підтверджуються процедурою оскарження так званої підозри, де прокурор ОСОБА_5 ввів в оману суд, і обумовив ухвалення ним завідомо неправосудних рішень.

Крім того, в своєму клопотанні ОСОБА_4 детально мотивує істотні порушення вимог КПК України поділяючи її на три складові, а саме: 1) обвинувачення викладено незрозуміле, таке що включає неприпустиму тотожність «викладу фактичних обставин кримінального правопорушення» та «формулювання обвинувачення»; 2) про невідповідність так званого обвинувального акту критеріям прийнятності для розгляду судом; 3) щодо грубих порушень процесуальних норм у процедурі вручення підозри та обвинувального акту.
З огляду на викладене, ОСОБА_4 вважає, що наведені істотні порушення вимог КПК України свідчать про невідповідність направленого обвинувального акту вимогам кримінально-процесуального закону та унеможливлюють призначення судового розгляду, у зв`язку з чим просить повернути вказаний обвинувальний акт прокурору (т.2, а.с.54-64).

Позиція сторони захисту.
В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав повністю та просив суд повернути сфальшований обвинувальний акт прокурору задля можливості реалізації конституційного права на захист від незаконного переслідування. При цьому ОСОБА_4 вказує, що неодноразово звертався до судових інстанцій з таким клопотанням, однак суди його не чують і він не може себе захистити від незаконного переслідування.

Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор заперечив щодо заявленого клопотання вважаючи його безпідставним. Просив відмовити в задоволенні заявленого клопотання, оскільки законних підстав, визначених ст.291 КПК України для повернення прокурору обвинувальний акт не містить.

Законний представник потерпілого ОСОБА_7 в судові засідання, призначені ухвалою суду від 05.10.2022 року в режимі ВКЗ з Березівським районним судом Одеської області, не прибув. За повідомленням прокурора, останній за місцем проживання відсутній, відомий мобільний зв`язок відключений.

Оцінка та висновки суду щодо вирішення клопотання про повернення обвинувального акта
Суд, розглянувши клопотання, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали обвинувального акту, приходить до наступного висновку.

Підстави для повернення обвинувального акту прокурору визначені в п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, яким передбачено, що суд має право прийняти рішення повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Таким чином, вказаною нормою закону визначено виключений перелік підстав для повернення обвинувального акту прокурору, а саме невідповідність обвинувального акту вимогам закону. Інші недоліки, допущені органом досудового розслідування та прокурором під час досудового розслідування, не можуть бути підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт закріплено у ч. 2 ст. 291 КПК України. До них, зокрема, належать анкетні відомості обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), анкетні відомості викравача та виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Крім цього, за змістом ч. 3 вказаної норми обвинувальний акт має бути підписаний слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

У випадку наявності сумнівів щодо дотримання вищеназваних вимог КПК України при складанні та затвердженні обвинувального акта, сторона захисту не позбавлена можливості ініціювати перед судом питання про повернення обвинувального акта прокурору. Суд, у свою чергу, перевіривши обґрунтованість позиції сторони захисту з точки зору не формальної невідповідності такого акта вимогам закону, а дійсної наявності у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд, має право повернути обвинувальний акт прокурору.
Інститут повернення обвинувального акта створений як певний механізм забезпечення належної правової процедури, яка унеможливлює призначення матеріалів кримінальних проваджень до судового розгляду, що не відповідають вимогам КПК України. Водночас кримінальний процесуальний закон не передбачає багаторазову (повторну) перевірку тих самих відомостей, що містяться в обвинувальному акті на предмет їх відповідності вимогам КПК України. Адже вказана обставина суперечитиме праву кожного на справедливий судовий розгляд та вирішенню справи в розумні строки. У свою чергу повторне ініціювання перед судом вирішення одного і того самого питання з метою домогтись іншого результату може мати ознаки зловживання правом.
Так, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 підставою для повернення обвинувального акту прокурору, визначив той факт, що кримінальне провадження №0000161 від 23.05.2018 року відносно нього сфальсифіковано, направлено до суду в порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та ст.62 Конституції України, досудовим розслідуванням не визначено коло осіб причетних до його незаконного кримінального переслідування.

Як свідчить зміст клопотання про повернення обвинувального акта, новими підставами для такого повернення, на думку ОСОБА_4 є наступне:

- сторона обвинувачення наполягаючи на обвинуваченні ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, вигадав подію кримінального проступку 23 травня 2018 року, стверджує про його вчинення 16 травня 2018 року.

- в подальшому, для виникнення у суду хибного уявлення щодо події проступку, підробляє офіційні документи, з метою недопущення ОСОБА_4 до захисту від незаконного кримінального переслідування. Зазначені обставини підтверджуються процедурою оскарження так званої підозри, де прокурор ОСОБА_5 ввів в оману суд, і обумовив ухвалення ним завідомо неправосудних рішень.

- прокурор ОСОБА_5 у 2021 році вдруге (уперше у 2018 році) ототожнив фактичні обставини кримінального правопорушення і формулювання, а саме дослівно дублював їх у двох обов`язкових складових акту, чим продемонстрував системне та комплексне ігнорування норм кримінально-процесуального закону.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_4 зауважує: сфальшований відносно нього вдруге так званий обвинувальний акт від 11 лютого 2021 року не містить викладу фактичних обставин вчинення ним кримінального правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 125 КК України, 16 травня 2018 року. Більше того, не містить жодного доказу про подію проступку за участі ОСОБА_4 у цей день, як і будь-якого логічного пояснення виявлення її лише за спливом семи днів, тобто 23 травня 2018 року. Не містились вони і раніше в сфальшованій відносно ОСОБА_4 підозрі від 17 жовтня 2018 року.

Надалі за змістом клопотання, ОСОБА_4 надає оцінку невідповідності так званого обвинувального акту критеріям прийнятності для розгляду судом та грубих порушень процесуальних норм у процедурі вручення йому підозри та обвинувального акту.

Отже, твердження ОСОБА_4 , що в обвинувальному акті міститься тотожний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки в обвинувальному акті викладаються саме ті фактичні обставини вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, які вважає встановленим прокурор. Визначення обсягу та способу викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у тексті обвинувального акта належить до повноважень прокурора, а тому ані суд, ані інші учасники судового провадження не можуть вимагати від нього змінити їх виклад.

Кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора, що узгоджується із правовою позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 (справа № 273/1053/17, провадження № 51-8914км18).

Суд вважає, що зазначені доводи обвинуваченого в розумінні Закону, не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні, відповідає вимогам ст. 291 КПК України. У ньому повно та послідовно викладені фактичні обставини інкримінованого діяння щодо обвинуваченого, які прокурор вважає встановленими, а також зазначена правова кваліфікація цього діяння.

Повідомлення особі про підозру - один із найважливіших етапів стадії досудового розслідування, що становить систему чітких процесуальних дій, спрямованих на формування законної і обґрунтованої підозри для забезпечення особі, яка стала підозрюваною, права на захист у законний спосіб.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 277 КПК повідомлення про підозру має містити серед іншого стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

ОСОБА_4 стверджує, що не набув статусу підозрюваного і був позбавлений права на оскарження підозри, про яку йому нібито було повідомлено. До того ж стверджує, що повідомлення про підозру не збігається з фактичними обставинами, викладеними в обвинувальному акті.

Суд констатує, що ті обставини, на які посилається ОСОБА_4 , вирішуються безпосередньо при дослідженні доказів і не можуть бути предметом дослідження у підготовчому судовому засіданні при вирішенні питання про відповідність обвинувального акту вимогам закону, і з цих підстав обвинувальний акт не може бути повернений прокурору.

Проте, суд, застосовуючи принцип презумпції невинуватості, вважає за необхідне відступити від процесуально-законодавчих норм та повернути обвинувальний акт прокурору, надавши обвинуваченому ОСОБА_4 можливість, відповідно до Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захистити себе від кримінального переслідування.
Вивчивши матеріали обвинувального акту відносно ОСОБА_4 , судом встановлено, що обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000161 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України надійшов до Роздільнянського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду за підсудністю. До цього справа перебувала в провадженнях Миколаївського районного суду Одеської області та Березівського районного суду Одеської області.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 неодноразово звертався до суддів з клопотаннями різного характеру, а саме щодо відводу прокурору ОСОБА_8 , та про повернення обвинувального акту, тощо. В своїх заявах ОСОБА_4 постійно вказує на порушення з боку органу досудового слідства його конституційних прав на захист та позбавлення права на оскарження дій або бездіяльності слідчого та прокурора. Також в клопатаннях йдеться про порушення процедури вручення йому повідомлення про підозру.

Верховний Суд в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду при розгляді справи № 295/12923/19 наголосив на тому, що якщо у повідомленні про підозру та обвинувальному акті не збігається виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, то це є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Указані положення Конвенції імплементовані в ст. 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у багатьох міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-1V «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту.

Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом.

Правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини ( надалі- ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» вказав, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Викладені норми Конвенції та Конституції України, з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого в ст.8 Конституції України, є пріоритетними в законодавстві України, та узгоджуються з положеннями ст.17 КПК України, за якою особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом. так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того. як ие доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших. У цьому зв`язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (див. рішення у справі "Дактарас проти Литви" (Daktaras v. Lithuania), N 42095/98, п. 41, ECHR 2000-Х). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те. що особа вчинила злочин (див. рішення у справі "Ісмоїлов та інші проти Росії" (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року).

Застосовуючи практику ЄСПЧЛ, враховуючи всі наведенні ОСОБА_4 доводи та з метою захисту Конституційних прав підозрюваного, суд дійшов глибокого переконання, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 необхідно повернути прокурору.

На підставі ст.55, 62 Конституції України ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись ст. 291, 314 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору, - задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000161 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, повернути прокурору Березівської окружної прокуратури Одеської області області.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Роздільнянський районний суд Одеської області протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний суддею 15 листопада 2022 року.

Суддя: ОСОБА_1