КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1324/2023
Категорія - ч. 2 ст. 185 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року у кримінальному провадженні №0001230 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 200 КК України,

ОСОБА_10 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, здобув середню освіту, одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 200 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 190 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 200 КК України - у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 грн.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладенням обов?язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 30 108 грн матеріальної шкоди, 10 000 грн моральної шкоди та 5 000 грн витрат на правову допомогу.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_10 08 листопада 2020 року приблизно о 21 год 30 хв, перебуваючи поблизу супермаркету «Новус», що за адресою: м. Київ, пр. Палладіна, 7-А, під приводом здійснення телефонного дзвінка попросив у потерпілого ОСОБА_12 належний йому мобільний телефон Ксіомі Редмі 7, вартістю 4 000 грн, однак не збирався виконувати взяті на себе зобов`язання щодо його повернення. Далі ОСОБА_10 , отримавши шляхом обману належний потерпілому мобільний телефон, пішов у невідомому напрямку, не повернувши його потерпілому, тим самим незаконно заволодів ним.

Крім цього, ОСОБА_10 , маючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, цього ж дня приблизно о 22 год 00 хв, перебуваючи поблизу супермаркету за адресою: м. Київ, пр. Палладіна, 7-А, та використовуючи мобільний телефон Ксіомі Редмі 7, яким заволодів шляхом обману, без відома потерпілого ОСОБА_12 , за допомогою мобільного додатку «Альфа Банк» підробив документ на переказ грошових коштів, сформувавши електронне платіжне доручення від імені ОСОБА_12 , та перерахував грошові кошти в сумі 30 108 грн з кредитного рахунку потерпілого на свій власний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АК КБ «Приватбанк», та на підставі вказаних підроблених документів на переказ таємно викрав грошові кошти ОСОБА_12 , спричинивши йому матеріальну шкоду на загальну суму 30 108 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання: за ч. 1 ст. 190 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 200 КК України - у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 грн; на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Прокурор не оспорює фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, але вважає призначене йому судом першої інстанції покарання таким, що не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого у зв`язку з безпідставним звільненням ОСОБА_10 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор посилається на те, що судом не було враховано тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень; позицію потерпілого, який наполягав на призначенні ОСОБА_10 виключно реального покарання; поведінку обвинуваченого, який тривалий час обіцяв потерпілому відшкодувати завдану шкоду, але лише перед судовими дебатами перерахував йому 1 000 грн, що не можна вважати частковим відшкодуванням заподіяної шкоди та свідчить про відсутність щиросердного каяття.

За таких обставин прокурор вважає, що ОСОБА_10 повинен реально відбувати покарання, призначене судом першої інстанції у виді обмеження волі.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року, призначити ОСОБА_10 покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 200 КК України без застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України, а також задовольнити в повному обсязі цивільний позов потерпілого.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, представник потерпілого посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_10 покарання, а саме безпідставне застосування ст. 75 КК України.

Вважає, що судом було встановлено, але достатньо не враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення з мотивів виняткової зухвалості і цинізму, з попранням усіх загально людських моральних принципів, зловживаючи товариським ставленням до нього з боку потерпілого та довірою останнього, маючи злочинний розрахунок на задоволення власних протиправних потреб за чужий рахунок.

На думку представника потерпілого, ОСОБА_10 не розкаявся у вчинених правопорушеннях, оскільки не вжив заходів щодо своєчасного та повного відшкодування заподіяної шкоди і лише під час судового розгляду перерахував потерпілому 1 000 грн, хибно створюючи враження суду щодо виправлення та розкаяння.

За таких обставин, як вважає представник потерпілого, виправлення ОСОБА_10 можливе лише за рахунок примусового залучення до суспільно корисної праці, яка сприятиме формуванню поваги ОСОБА_10 до чужого майна.

Крім того, за позицією представника потерпілого, суд безпідставно стягнув з обвинуваченого моральну шкоду лише у розмірі 10 000 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

У цій частині апеляційних вимог представник потерпілого звертає увагу, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_10 , які полягали у протиправному заволодінні кредитними коштами та мобільним телефоном, потерпілому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив у 100 000 грн та обґрунтував її розмір у позовній заяві, що не було враховано судом. Крім того, поза увагою суду залишилися відомості у додатковій угоді від 10 квітня 2021 року до договору про надання професійної правничої допомоги адвоката від 27 січня 2021 року, а також дані акту приймання-передачі грошових коштів від 10 квітня 2021 року, згідно з якими ОСОБА_12 сплачено витрати на правову допомогу в сумі 50 000 грн.

У запереченнях на апеляційні скарги захисник просить їх залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, як законний та обґрунтований, без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та представника потерпілого, які підтримали подані апеляційні скарги, заперечення обвинуваченого та захисника на апеляційні прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції за обставин, наведених у вироку, про доведеність винуватості ОСОБА_10 у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно та підробці документів на переказ відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому за відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти в цій частині правильних висновків, не перевіряються колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 200 КК України.

Що стосується призначення ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до правил ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_10 захід примусу за кожне вчинене ним кримінальне правопорушення, суд першої інстанції врахував ступінь їх тяжкості, відношення обвинуваченого до скоєного, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює.

За відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд визнав обставиною, що його пом`якшує - щире каяття у вчиненому.

Зваживши такі обставини, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_10 покарання у межах санкцій тих кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він визнав його винуватість доведеною, у виді обмеження волі.

Крім того, з формальним посиланням на конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, врахувавши щире каяття ОСОБА_10 та його особу, а також з огляду на те, що він «правдиво розповів про обставини вчинених кримінальних правопорушень» і критично відноситься до своїх дій, суд першої інстанції вважав, що виправлення ОСОБА_10 можливе без реального відбування покарання у виді обмеження волі, тобто в умовах застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Однак свого рішення в цій частині суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, належним чином не мотивував і взагалі не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання. Поза увагою суду залишилися характер вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень та спосіб їх вчинення, розмір завданої потерпілому матеріальної шкоди внаслідок протиправного заволодіння грошовими коштами, які до того ж перебували на кредитному рахунку в банківській установі.

При цьому в провадженні відсутні жодні дані про те, що ОСОБА_10 офіційно працевлаштований, має стабільне джерело доходу та/або намагається займатися суспільно корисною працею на постійній основі. Протягом тривалого часу він не здійснив дійових заходів для відшкодування завданої потерпілому матеріальної та моральної шкоди, більше ніж за два роки від часу вчинення кримінальних правопорушень повернув потерпілому лише 9 000 грн.

Помилковими є і висновки суду, який врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття. Формальне відношення обвинуваченого, який визнав свою вину, до вчинених ним дії та їх наслідків не свідчать про наявність щирого каяття, оскільки жодних даних про те, що ОСОБА_10 висловлює жаль з приводу вчиненого, засуджує свою поведінку та намагається виправити ситуацію, яка сталася, шляхом відшкодування потерпілому завданих збитків, матеріали справи не містять.

Отже обставин, що пом`якшують покарання, колегією суддів у цьому кримінальному провадженні не встановлено.

Крім того, колегія суддів зауважує, що обвинувачений під час апеляційного провадження неодноразово без поважних причин не прибував у судове засідання, але тривале перебування цього провадження на стадії апеляційного розгляду не було використано ОСОБА_10 для виправлення ситуації шляхом відшкодування потерпілому завданих збитків.

До того ж, зміни на даний час у складі сім`ї обвинуваченого у зв`язку з одруженням та народженням дитини, хоча і пливають на покарання, але, на думку колегії суддів, не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та представника потерпілого про неефективність застосування судом до призначеного ОСОБА_10 покарання інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 без реального відбування покарання, зокрема у виді обмеження волі, вирок суду в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України на підставі ст.ст. 409, 413, 414 КПК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_10 за кожне вчинене ним кримінальне правопорушення та за сукупністю кримінальних правопорушень, колегія суддів на виконання вимог ст. 65 КК України враховує ступінь їх тяжкості (вчинення кримінального проступку та нетяжких кримінальних правопорушень); обставини їх вчинення; позицію потерпілої сторони та невідшкодування протягом тривалого часу завданої потерпілому матеріальної і моральної шкоди; наведені вище усі дані про особу винного; відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, та вважає необхідним призначити ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк або наближений до нього, а за ч. 1 ст. 200 КК України - у виді штрафу, застосовуючи при цьому принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Саме такий захід примусу з реальним його відбуванням, на переконання колегії суддів, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Що стосується апеляційних вимог представника потерпілого в частині збільшення розміру стягнення з обвинуваченого компенсації за завдану моральну шкоди до 100 000 грн, то колегія суддів враховує наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження потерпілий та його представник, окрім вимог про відшкодування матеріальної шкоди, але рішення суду в цій частині не оспорюється та не є предметом апеляційної перевірки, також заявляли позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, покликаючись на душевні страждання та переживання потерпілого у зв`язку із самим фактом скоєння відносно нього кримінальних правопорушень, а саме заволодіння грошовими коштами та репутаційними втратами внаслідок цього добросовісного позичальника банку, відібрання його телефону, що зменшило оперативність у вирішення всіх необхідних побутових і службових потреб та обмежило у спілкуванні з рідними та друзями.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Суд першої інстанції цивільний позов ОСОБА_12 у цій частині задовольнив частково та стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого 10 000 грн, визнавши цю суму достатньою для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, погоджується із таким рішенням, додатково звертаючи увагу на те, що потерпілий та його представник ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження не навели достатньо переконливих пояснень про те, які саме втрати немайнового характеру поніс потерпілий в результаті неправомірних дій ОСОБА_10 та за якими критеріями було визначено суму відшкодування.

Щодо доводів представника потерпілого про неправильне вирішення цивільного позову в частині стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла таких висновків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий та його представник заявляли вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу на час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції у розмірі 50 000 грн.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат належить до обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат покладається на сторону, що їх подає.

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд повинен оцінити витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінити їх необхідність, тобто має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Крім того, обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/ 16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції цивільний позов у цій частині також задовольнив частково та стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого 5 000 грн і колегія суддів вважає, що таке рішення в цілому відповідає вищевказаним положенням чинного законодавства.

Вимоги в частині розміру витрат потерпілого на правову допомогу обґрунтовуються наявністю додаткової угоди від 10 квітня 2021 року до Договору про надання професійної правничої допомоги адвоката від 27 січня 2021 року, акта приймання - передачі грошових коштів від 10 січня 2021 року до Договору про надання професійної правничої допомоги адвоката від 27 січня 2021 року, прибуткового касового ордеру від 10 квітня 2021 року щодо отримання від ОСОБА_12 50 000 грн за додатковою угодою від 10 квітня 2021 року.

Проте представник потерпілого не надав жодного розрахунку вартості правових послуг, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правової допомоги у нескладному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 , з урахуванням критеріїв дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності.

При цьому документи, на які посилається представник потерпілого, зокрема акт приймання - передачі грошових коштів від 10 січня 2021 року та прибутковий касовий ордер взагалі не містять переліку наданих послуг з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а посилання в додатковому договорі від 10 квітня 2021 року на узгоджений сторонами розмір гонорару в сумі 50 000 грн незалежно від кількості часу та об`єму фактично виконаної роботи не є достатнім для визначення дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для задоволення цих вимог представника потерпілого.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

ОСОБА_10 призначити покарання:

за ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

за ч. 2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 2 (два) місяці;

за ч. 1 ст. 200 КК України у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 2 (два) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислювати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

У решті вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанціїпротягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3