Ухвала

іменем України

23 січня 2023 року

м. Київ

справа № 462/955/22

провадження № 51-4331 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року,

встановив:

За вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим та засуджено за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених частинами 1, 3 статті 76 цього Кодексу.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

15 січня 2022 року приблизно о 19:00 ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, таємно проник, відчинивши ключем двері в офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із сейфу, який був зачинений, грошові кошти у сумі 500 доларів США (що у перерахунку на українську гривню відповідно до даних НБУ становить 14 025 грн), які належать потерпілій ОСОБА_6 , чим завдав останній матеріальної шкоди в розмірі 14 025 грн.

Крім того, 16 січня 2022 року приблизно о 06:00 ОСОБА_4 , маючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, таємно проник, відчинивши ключем двері в офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із сейфу, який був зачинений, грошові кошти у сумі 2 000 грн, які належать потерпілій ОСОБА_6 , а також викрав із шухляди столу ОСОБА_7 кошти у сумі 4 000 грн, які належать останній. Своїми злочинними діями ОСОБА_4 заподіяв матеріальну шкоду ОСОБА_6 на суму 2000 грн. та ОСОБА_7 - на суму 4000 грн.

Надалі, 16 січня 2022 року приблизно о 13:00 ОСОБА_4 , маючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, таємно проник, відчинивши ключем двері в офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із шухляди столу ОСОБА_6 21 600 грн, чим завдав останній матеріальної шкоди на вказану суму.

Також, 17 січня 2022 року приблизно о 02:00 ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, таємно проник, відчинивши ключем двері у офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із сейфу, який був зачинений, грошові кошти у сумі 110 доларів США (що у перерахунку на українську гривню відповідно до даних НБУ становить 3152,60 грн), які належать потерпілій ОСОБА_6 . Своїми злочинними діями ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 3152,60 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без зміни.

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2023 року касаційну скаргу захисника було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

19 січня 2023 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника, у якій вінставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_4 за частиною 3 статті 185 КК, оскільки у діянні засудженого відсутня така ознака як «крадіжка, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище», так як останній мав вільний та безперешкодний доступ, із дозволу свого роботодавця до приміщення в офісі, де знаходилося його робоче місце.

При цьому, захисник посилається на висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к), відповідно до яких у дії особи, яка вчинила заволодіння майном в житлі, іншому приміщенні чи сховищі з обмеженим доступом, буде відсутня ознака «проникнення» у випадку, якщо таку особу відповідно до її службового становища (у зв`язку з роботою, правовим статусом, особливим характером діяльності підприємства, установи, організації) було наділено правом безперешкодного доступу до цих приміщень.

Вказує на те, що ОСОБА_4 не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку визначеному статтею 349 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК), не наполягав на дослідженні судом доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак заперечував правильність кримінально-правової кваліфікації діяння.

Вважає, що не заперечення засудженим обставин кримінального провадження, не звільняло суд від встановлення фактичних обставин кримінального провадження, зокрема, складу кримінального правопорушення, спосіб проникнення та чи мало місце проникнення у приміщення. При цьому, вказує на те, що суд не досліджував жодних доказів, які наявні в матеріалах кримінального провадження, а обмежився лише заслуховуванням показів ОСОБА_4 , які надані ним в судовому засіданні.

А тому, на думку захисника, судом першої інстанції було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що не було виправлено апеляційним судом, який всупереч статті 91 КПК не здійснив належний розгляд кримінального провадження.

Крім того, захисник вказує на те, що судом неправомірно було покладено на засудженого додатковий обов`язок, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до зі змісту оскаржуваних судових рішень, кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 розглядалося у порядку частини 3 статті 349 КПК.

Як убачається із встановлених фактичних обставин, засуджений 15 січня 2022 року таємно проник, відчинивши ключем двері в офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із сейфу, який був зачинений, грошові кошти.

Крім того, 16 січня 2022 року ОСОБА_4 таємно проник, відчинивши ключем двері в офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із сейфу, який був зачинений, грошові кошти.

При цьому, 16 січня 2022 року ОСОБА_4 таємно проник, відчинивши ключем двері в офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із шухляди столу потерпілої грошові кошти.

Також, 17 січня 2022 року ОСОБА_4 , таємно проник, відчинивши ключем двері у офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та викрав із сейфу, який був зачинений, грошові кошти.

Місцевий суд дійшов висновку про те, що вина засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК, доведена в повному обсязі та підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, та засудженим не оспорюються.

Апеляційний суд, погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції щодо правильної кваліфікації дій засудженого за частиною 3 статті 185 КК, зазначив у своєму рішенні про те, що засуджений у судовому засіданні пояснив, що він дійсно мав ключі від офісу, однак відвідував його, з метою вчинення крадіжки, у неробочий час, коли в офісі не було інших працівників і ним відкривався сейф до якого він не мав відношення, як і до столу іншого працівника.

Таким чином, апеляційний суд вважав вірною кваліфікацію дій засудженого за частиною 3 статті 185 КК.

Доводи захисника про те, що засуджений мав вільний та безперешкодний доступ, із дозволу свого роботодавця, до приміщення в офісі, де знаходилося його робоче місце, що, на його думку, виключає таку кваліфікуючу ознаку злочину як проникнення, є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к) наявність режиму вільного доступу до приміщення свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, а отже, виключається інкримінування кваліфікуючої ознаки «проникнення», навіть якщо особа потрапила в приміщення з умислом заволодіти чужим майном. Інша кримінально-правова кваліфікація має бути надана діям особи, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад, службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи тощо). Такі дії мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище. Так само мають бути кваліфіковані дії особи, яка потрапила в приміщення з вільним доступом, але залишилася в ньому з метою заволодіння чужим майном і тоді, коли режим доступу до цього приміщення змінився й став обмеженим (завершення робочого дня в магазині, музеї тощо).

З огляду на викладене, а також враховуючи, що засуджений відвідував офіс, з метою вчинення крадіжки, у неробочий час, коли в офісі не було інших працівників і ним відкривався сейф, до якого він не мав відношення, що не оспорюється захисником в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наявність у діях ОСОБА_4 такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення.

Що стосується доводів захисника про те, що судом неправомірно було покладено на засудженого додатковий обов`язок, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, то колегія суддів звертає увагу на те, що касаційна скарга позбавлена обґрунтувань таких доводів.

Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а його висновки про залишення апеляційних скарг захисників засудженого без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

Таким чином, з касаційної скарги захисника та наданих до неї судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3