УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року

м. Київ

справа № 755/18232/21

провадження № 51-12ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року у кримінальному провадженні № 0003371 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ),

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Охматків Демидівського р-ну Рівненської обл. та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Суть питання

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року, зокрема, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , стосовно якої судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються.

Згідно з вироком суду, 04 жовтня 2021 року приблизно о 19 год 50 хв ОСОБА_5 , перебуваючи на 18 поверсі в загальному коридорі будинку АДРЕСА_2 , реалізовуючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, пошкодивши за допомогою ножиць по металу захисний замок, викрав велосипед «Leon neko» вартістю 12 400 грн, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на зазначену суму.

Крім того, 11 жовтня 2021 року приблизно о 17 год 40 хв ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , перебуваючи на 14 поверсі в загальному коридорі будинку АДРЕСА_2 , реалізовуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою, пошкодивши за допомогою ножиць захисний замок, викрали велосипед «Cube aim» вартістю 20 000 грн, чим завдали потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на вказану суму.

Київський апеляційний суд ухвалою від 29 вересня 2022 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор зазначає, що апеляційний суд не аргументував своє рішення щодо необхідності залишення того ж покарання, що призначив місцевий суд засудженому ОСОБА_5 , який, будучи раніше судимим, продовжив вчиняти кримінальні правопорушення проти власності. Крім того, на переконання прокурора, обставини вчинення кримінального правопорушення свідчать, що призначене місцевим судом покарання у виді арешту не буде достатнім для досягнення цілей, передбачених ст. 65 КК. Водночас покарання у виді обмеження волі дає сподівання на виправлення та перевиховання засудженого.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а також правильності кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки прокурор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети та принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як уже зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував, зокрема, що засуджений: на обліку в нарколога і психіатра не перебуває; раніше судимий; має задовільний стан здоров`я; перебуває у цивільному шлюбі; офіційно не працює; позицію потерпілих та сторони обвинувачення щодо необхідного покарання; ставлення ОСОБА_5 до вчиненого, а саме наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві; ступінь тяжкості, обставини та наслідки вчинених кримінальних правопорушень; поведінку під час та після вчинення протиправних дій. Також суд узяв до уваги наявність обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Урахувавши викладене, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК, а саме у виді арешту, оскільки на переконання цього суду, саме такий вид покарання буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій вказував про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості й просив призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі сторони обвинувачення, щодо м`якості призначеного покарання та, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених прокурором вимог.

Мотивуючи свій висновок, колегія суддів Київського апеляційного суду зауважила, що місцевий суд, урахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини його вчинення; дані про особу ОСОБА_5 , який раніше судимий, офіційно не працевлаштований; обставину, що пом`якшує покарання, а також ті обставини і дані, на які посилався прокурор в апеляційній скарзі, правильно призначив йому покарання у виді арешту.

Крім того, колегія суддів звернула увагу прокурора на те, що покарання у виді арешту хоча і вважається більш м`яким, ніж обмеження волі, проте умови відбування арешту порівняно з триманням особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу, в чому полягає обмеження волі, є жорсткішими, на користь чого свідчать і правила складання покарань, передбачені ст. 72 КК, відповідно до яких одному дню арешту відповідають два дні обмеження волі. Ураховуючи викладене, апеляційний суд аргументовано дійшов висновку, що доводи прокурора в апеляційній скарзі про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є непереконливими.

Ухвала апеляційного суду відповідає ст. 419 КПК, адже в ній перевірено всі доводи, наведено мотиви і положення закону, якими керувався апеляційний суд.

З висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду та визнає, що покарання ОСОБА_5 призначене з дотриманням загальних засад призначення покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також положень статей 50, 65 КК, що знайшло відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу прокурора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас у касаційній скарзі сторони обвинувачення відсутнє обґрунтування необхідності призначення ОСОБА_5 покарання саме у виді обмеження волі на строк 1 рік та, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими протиправними діяннями. У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора твердження не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою апеляційного суду доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_10