У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

підозрюваної - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, клопотання старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Закарпатській області, погоджене прокурором відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 про обрання відносно:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт.Тересва, Тячівського району, Закарпатської області, українки, громадянки України, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України

- запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту,

ВСТАНОВИВ:

на розгляд слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло вищевказане клопотання про обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Клопотання обґрунтоване тим, що встановлені під час досудового розслідування обставини та зібрані докази, свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. Крім того, сторона обвинувачення вважає наявними ризики, визначені ч.1 ст.177 КПК України, та стверджує про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

До суду від захисники подано заперечення на клопотання сторони обвинувачення, у яких він просив слідчого суддю відмовити у задоволенні внесене клопотання про обрання запобіжного заходу, мотивуючи тим, що сторона обвинувачення не підтвердила існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив слідчого суддю його задовольнити.

У судовому засіданні захисник проти клопотання заперечив, просив суд у задоволенні клопотання відмовити повністю.

У судовому засіданні підозрювана підтримала свого захисника та заперечила проти застосування щодо неї цілодобового арешту.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення заявленого клопотання по суті, слідчий суддя встановив таке.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 01.10.2020 №0000260 органом досудового розслідування - Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області проводиться досудове розслідування за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.367КК України.

28.03.2023 у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру за ч.2 ст.367 КК України.

Зі змісту повідомлення про підозру вбачається, що досудовим розслідуванням зокрема встановлено, що ОСОБА_4 , державний службовець 9 рангу, наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №56-к від 16.01.2017 призначена на посаду державного кадастрового реєстратора відділу в Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій.

Державний кадастровий реєстратор є державним службовцем.

Державний кадастровий реєстратор здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей, перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства, формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг, здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні, присвоює кадастрові номери земельним ділянкам, надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні, здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі, передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Положенням про відділ у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, затвердженого наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.01.2017 №1 визначено, що працівниками відділу здійснюється ведення Державного земельного кадастру, державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у їх використанні, внесення відомостей до Державного земельного кадастру (зміни до них) про об`єкти Державного земельного кадастру, забезпечується створення, формування і ведення місцевого фонду документації із землеустрою, здійснюється державний нагляд у сфері землеустрою.

Відповідно до вищенаведеного, у розумінні ч.3 ст.18 Кримінального кодексу України державний кадастровий реєстратор відділу в Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області ОСОБА_4 є службовою особою, тобто суб`єктом владних повноважень, якому державою довірено здійснювати організаційно-розпорядчі функції з ведення Державного земельного кадастру.

ОСОБА_4 працюючи на посаді державного кадастрового реєстратора відділу в Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, несучи персональну відповідальність за внесення даних до Державного земельного кадастру, в порушення вимог Закону України «Про державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 №1051, здійснила неналежне виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що призвело до спричинення тяжких наслідків охоронюваним законом громадським інтересам за наступних обставин.

Так, 29.08.2017 на розгляд державного кадастрового реєстратора ОСОБА_4 надійшла розроблена ТОВ «Софія - проект», на підставі підробленої виписки з рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам», згідно якої ОСОБА_6 нібито було передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,6130 га для ведення особистого підсобного господарства, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 , для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Буштинської селищної ради, урочище «Руськополівське», Тячівського району, Закарпатської області.

Як встановлено, дана технічна документація не відповідала вимогам ст.56 Земельного кодексу України в редакції від 12.07.2000, Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992, частині 34 статті 26 Закону України «Про органи місцевого самоврядування в Україні» в редакції від 11.07.2001 (чинних на час прийняття рішення), п. «В», «Ґ», «Ж» та «З» статті 55 Закону України « Про землеустрій» та Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками».

Відповідно до ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви перевіряє відповідність документів вимогам законодавства, за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора, подання заявником документів, не в повному обсязі, невідповідність поданих документів вимогам законодавства, знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

При розгляді зазначеної документації, ОСОБА_4 , як державний кадастровий реєстратор, неналежним чином виконуючи передбачені Законом України «Про державний земельний кадастр» та Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 №1051 свої службові обов`язки, через несумлінне ставлення до них, не передбачаючи можливості того, що внаслідок неналежного виконання нею своїх службових обов`язків, може бути спричинено тяжкі наслідки громадським інтересам, хоча повинна була і могла це передбачити, належним чином не перевіривши, відповідність поданої їй технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 , для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Буштинської селищної ради, урочище Руськополівське», Тячівського району, Закарпатської області, вищенаведеним вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, 29.08.2017 в приміщенні службового кабінету за адресою: м. Тячів, вул. Армійська, 2, з використанням персонального ключа Національної кадастрової системи, здійснила внесення даних про формування земельної ділянки на землях комунальної власності до Єдиної державної геоінформаційної системи - Державного земельного кадастру, присвоїла кадастровий номер :03:001:0034, відкрила Поземельну книгу та зареєструвала земельну ділянку площею 1,6130 га з пільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в смт. Буштино, урочище «Руськополівське», Тячівського району.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, Буштинську селищну раду Тячівського району, в подальшому, було позбавлено права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :03:001:0034, площею 1,6130 га, ринковою вартістю 1456484,0 гривень, чим спричинено тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам вказаного органу місцевого самоврядування.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.2 ст.367 КК України, тобто як службову недбалість, а саме - неналежне виконання службовомю особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало тяжких наслідків охоронюваним законом громадським інтересам.

Слідчий суддя, вирішуючи подане клопотання сторони обвинувачення, дійшов до такого висновку.

Відповідно до приписів ст.132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться (зареєстрований) орган досудового розслідування як юридична особа.

Згідно з положеннями ч.4 ст.176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За правилами ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а саме запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

У справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

При цьому обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

За обставин цього клопотання слідчий суддя поділяє доводи сторони обвинувачення щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_4 , оскільки така підтверджується матеріалами технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за кадастровим номером :03:001:0034, висновком судової оціночно-земельної експертизи №161К/2021 від 14.09.2021, висновком судової експертизи з питань землеустрою №50-Е від 10.03.2023, висновком судової почеркознавчої експертизи №СЕ-19/107-21/3019-ПЧ від 22.04.2021, копією посадової інструкції Державного кадастрового реєстратора відділу у Тячівському районі ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області, з якою ознайомлено ОСОБА_4 та іншими матеріалами кримінального провадження.

У свою чергу, захисником не наведено обставин, які би очевидно та беззаперечно вказували на непричетність підозрюваної до кримінального правопорушення, у вчиненні якого їй повідомлено про підозру, або необґрунтованість повідомленої підозри.

За таких обставин на стадії досудового розслідування відсутні підстави вважати, що повідомлення про підозру є вочевидь необґрунтованим.

Слідчий суддя критично оцінює коментар захисника про необґрунтованість підозри, повідомленої ОСОБА_4 , зважаючи на те, що для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, тобто наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, наявності або відсутності в особи умислу на вчинення злочину, та винуватості особи в його вчиненні, вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Таким чином, стороною захисту фактично оспорюється не достатність доказів, які вказують на вчинення підозрюваною кримінального правопорушення, а правильність кваліфікації її дій та наявність усіх ознак складу відповідного кримінального правопорушення.

Резюмуючи дослідження вмотивованості поданого клопотання, слідчий суддя зазначає про необхідність здійснення аналізу наявності ризиків, які персоніфіковані стороною обвинувачення у поданому клопотанні.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Тобто ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Водночас Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. При чому ризик кримінального провадження, як критерій застосування запобіжного заходу має прогностичний характер, спрямований на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, у цьому кримінальному провадженні щодо підозрюваної.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що санкція кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України встановлює можливість застосування основного покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років, тобто вказане кримінальне правопорушення за правилами ст.12 КК України є нетяжким злочином.

Як неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Слідчий суддя зауважує, що підозрювана ОСОБА_4 має постійне місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає разом з чоловіком, малолітнім сином - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками похилого віку - батьком ОСОБА_8 , 1949 року народження, та мамою - ОСОБА_9 1953 року народження, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №808/05-42 від 30.09.2022.

Крім того, з долучених захисником матеріалів вбачається, що підозрювана за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.

Слідчий суддя відхиляє доводи обвинувачення про те, що підозрювана може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду з огляду на наявність у неї двох чинних паспортів для виїзду за кордон, оскільки названі документи вона отримала ще до внесення відомостей до ЄРДР.

У внесеному клопотанні сторони обвинувачення покликається на те, що підозрювана може знищити, сховати або спотворити документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що, на переконання прокурора, підтверджується тим, що ОСОБА_4 є в.о. начальника відділу №5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області, який відповідає за створення, формування і ведення місцевого фонду документації із землеустрою, в силу чого має доступ до всієї наявної у відділі документації із землеустрою, а тому сторона обвинувачення не виключає можливості знищення, приховування або спотворення підозрюваною вказаної документації, яка має істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень.

На переконання слідчого судді, наведені доводи є непереконливими, оскільки прокурором не підтверджено, що підозрювана, працюючи в.о. начальника відділу №5 упродовж всього строку досудового розслідування будь-яким чином вживала заходів для того, щоб знищити, сховати або спотворити документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Поряд із цим, слідчий суддя вважає слушними твердження захисника, що досудове розслідування в означеному кримінальному провадженні є тривалим і сторона обвинувачення вже могла зібрати достатній обсяг доказового матеріалу.

Слідчий суддя не погоджується із доводами сторони обвинувачення про можливість підозрюваної впливати на свідків чи експертів.

Доцільно звернути увагу на те, що ряд експертиз вже проведено, а їх результатами відображені в експертних висновках. При цьому експерти несуть кримінальну за статтями 384 та 385 КК України. В частині можливого впливу на свідків, на переконання слідчого судді, доводи клопотання є надуманими, оскільки обмежується лише припущеннями сторони обвинувачення.

З аналогічних мотивів слідчий суддя критично оцінює аргументи прокурора про наявність інших ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Досліджувані твердження сторони обвинувачення є формальними та мають абстрактний характер.

Поряд із цим, слідчий суддя враховує, що до підозрюваної вже обирався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2022. Згаданою ухвалою строк дії запобіжного заходу встановлено до 28.11.2022 включно.

У подальшому дія застосованого запобіжного заходу не продовжувалася.

Відповідно до приписів стаття 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя бере до уваги 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, слідчий суддя доходить до переконання, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому клопотання сторони обвинувачення слід залишити без задоволення з огляду на його необґрунтованість.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Закарпатській області, погодженому прокурором відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1