Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/2650/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року місто Київ

Слідчий суддя Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №00000381, кримінальна справа №24-294 від 30.01.2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До Подільського районного суду м. Києва звернувся представник громадянина України ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №00000381, кримінальна справа №24-294 від 30.01.2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України.

В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_3 є законослухяним громадянином, в рамках кримінального провадження слідством було проведено низку спеціальних заходів, якими встановлено відсутність в діях ОСОБА_3 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України або складів будь-яких інших правовпорушень. При цьому, чинне до теперішнього часу (понад 10 років) обтяження майна ОСОБА_3 арештом, накладеним в рамках кримінального провадження, - порушує права останнього на вільне володіння та розпорядення власністю. Існування обтяження встановлено на підставі доданої до клопотання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №322675628 від 13.02.2023 року.

Судом встановлено, що 19.11.2012 року старшим слідчим слідчого відділу Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві капітаном міліції ОСОБА_5 було винесено постанову про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_3 , згідно змісту якої встановлено відсутність у діях ОСОБА_3 складу злочинів, розслідуваних в рамках кримінальної справи №24-294, провадження №00000381. Відтак, старший слідчий СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві капітан міліції ОСОБА_5 постановив: 1) закрити кримінальну справу №24-294, порушену щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст. 190 та ч.2 ст. 366 КК України; 2) запобіжний захід у вигляді застави - скасувати; 3) арешт на рухоме та нерухоме майно, зареєстроване на праві власності ОСОБА_3 - скасувати.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №00000381, кримінальна справа №24-294 від 30.01.2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України, - здійснювалось Подільською окружною прокуратурою міста Києва.

Разом з тим, з огляду на обставини кримінального провадження, представник вказує на те, що за 11 років досудового слідства (розслідування) у кримінальній справі та протягом 10 років після винесення старшим слідчим СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_5 постанови про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_3 , скасування запобіжиого за ходу для нього, скасування арешту майна - жодних даних про актуальність досудового розслідування чи про здійснення слідчих дій щодо себе чи з майном у власності ОСОБА_3 не отримував, законно користувався належною йому нерухомістю та не здогадувався, що арешт на всю його нерухомість не було знято всупереч рішенню посадової особи органу слідства, який має право визначати доцільність застосування заходів забезпечения в інтересів кримінального провадження. Оскільки за весь час досудового розслідування ОСОБА_3 не намагався будь-яким способом розпорядитись (відчужувати) власною нерухомістю, а у слідства не виникала потреба в проведенні процесуальних дій з таким майном в рамках розслідування - подальше обтяження майна громадянина ОСОБА_3 втратило актуаність та процесуальну необхідність, існує на шкоду його правам та свободам, передбаченим положеннями ст. 41 Конституцїі України.

Згідно з ч. 1 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею протягом двох днів з дня надходження до суду.

Оскільки у кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, єдиною підставою для накладення арешту на майно визначено необхідність збереження речових доказів. Водночас, у кримінальному провадженні відсутні відомості щодо того, що без накладеного арешту на нерухомість ОСОБА_3 неможливо буде досягти завдань кримінального провадження.

Отже прокурор, у порушення вимог ст. 171, 173 КПК України, не оцінив розумність і співмірність обмеження відповідних прав громадянина ОСОБА_3 завданням кримінального провадження, а також жодним чином не врахував наслідки арешту майна для його власника та інших осіб, зокрема, чи не призведе накладення арешту на відповідне майно до надмірного обмеження правомірного розпорядження майном його власником.

З огляду на вищенаведене, представник заявника вважає, що відповідний арешт майна підлягає скасуванню як необґрунтований та, як такий у застосуванні якого відпала потреба.

Наведене свідчить, що подальше необґрунтоване застосування арешту майна є невиправдано обтяжливим для горомадянина ОСОБА_3 , тим більше враховуючи зміст постанови старшого слідчого СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_5 про зняття такого арешту ще у листопаді 2012 рокуц, внаслідок чого арешт підлягає скасуванню.

Представник володільця майна належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, подав до суду клопотання, у якому просив розглядати справу без його участі, клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав у ньому наведених.

Прокурор належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Неприбуття цих осіб у судове засідання, згідно з ч. 1 ст. 172 КПК України, не перешкоджає розгляду клопотання.

Дослідивши матеріали клопотання про скасування арешту майна та наведені у ньому доводи, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слід задовольнити, з огляду на наступне.

Слідчий суддя при розгляді даного клопотання виходить з принципу змагальності, відповідно до якого кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 173 ПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п.3, 4 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Крім того, слід взяти до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, згідно з якою критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом.

Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04) , «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Аналогічний принцип відображено в актуальній правовій позиція ЄСПЛ у справі «АКЅНШ GARAYEV v. AZERBAIJAN» від 02.02.2023, заява №30352/11, зокрема визначає, що оскільки утримання майна Заявника як доказу с заходом, який тимчасово обмежуе користування та розпорядження майном, цей захід мас бути передбачений національним законодавством, переслідувати законну мету та бути їй пропорційним.

Водпочас також повинно існувати розумне співвідиоіиення пропорційності між засобами, що застосовуються, i метою, яку прагнуть досягти будь-які заходи, що застосовуються державою, в тому числі заходи, спрямовані на контроль за використанням майна приватної особи. Ця вимога виражається в понятті "справедливого балансу", який повинен бути досягнутий між вимогами загального іптересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи. Для того, щоб визначити пропорційність відповідного заходу, необхідно враховувати його тривалість, а також його необхідність з огляду на хід кримінального провадження, наслідки його застосування для відповідної особи та рішення, прийняті органами влади у зв`язку з цим.

У справі Заявника Суд взяв до уваги, що кримінальне провадження понад 25 років залишалось без проведения активних слідчих дій та без можливості переоцінити подальшу необхідність збереження речових доказів. При цьому Суд врахував значну вартість такого майна. Як наслідок, ЄСПЛ констатував, що у цій справі не було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та інтересами Заявника, оскільки він був зобов`язаний нести надмірний тягар внаслідок тривалого утримання його майна як доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52).

Слідчий суддя приходить до висновку, що заходи щодо обмеження права власності у даному кримінальному провадженні мають бути пропорційними до мети їх застосування.

Ураховуючи вищенаведене, виходячи із завдань кримінального провадження, беручи до уваги ознаки складів кримінальних правопорушень за фактами яких здійснюється досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, а також факт не доведення стороною обвинувачення обґрунтованості застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, як і не надання доказів того, що потреба у вказаному арешті на цей час не відпала, слідчий суддя вважає, що арешт майна є необґрунтованим та таким, у застосуванні якого відпала потреба.

Частиною 4 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання представника ОСОБА_3 про скасування арешту майна є обгрунтованим та законним, а отже його слід задовольнити.

Керуючись ст. 170, 174 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №00000381, кримінальна справа №24-294 від 30.01.2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження:12637987, накладений постановою про накладення арешту на майно б/н від 13.06.2012 року старшим слідчим ОВС ГСУ МВС України, підполковником міліції ОСОБА_7 .

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1