ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/129/23
Провадження №1-кс/477/79/23
УХВАЛА

про повернення клопотання

07 лютого 2023 року 15 годин 45 хвилин місто Миколаїв

Слідчий суддя Жовтневого районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_2 , внесене у кримінальному провадженні №0000302 від 24 листопада 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 КК України про арешт тимчасово вилученого майна

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2023 року прокурор відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_2 , звернувся до слідчого судді в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000302 від 24 листопада 2022 року із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно, що було вилучено 02 лютого 2023 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та в ході проведення обшуку, належного йому транспортного засобу автомобіля, марки «Subaru Outback», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В обґрунтування поданого клопотання вказує, що СУ ГУНП в Миколаївській області за фактом організації діяльності щодо незаконного переправляння осіб через державний кордон України 24 листопада 2022 року внесено відомості до ЄРДР за №0000302 та розпочато досудове розслідування за частиною третьою статті 332 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та іншими не встановленими на даний час особами, з метою реалізації спільного злочинного умислу, направленого на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, налагодили механізм виготовлення підроблених довідок військово-лікарських комісій та тимчасових посвідчень військовозобов`язаних, із внесенням до них завідомо неправдивих відомостей про стан здоров`я військовозобов`язаних (тобто осіб замовників таких документів) в частині звільнення їх від призову до лав ЗСУ за станом здоров`я, на підставі яких такі особи безперешкодно перетинають державний кордон України.

Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 залучили до злочинної діяльності службових осіб компетентних органів та установ, серед яких: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_2 , КНП «Міська клінічна лікарня №11» Одеської міської ради, особистості яких на теперішній час не встановлені, та які за грошову винагороду погодились на спільну участь у вчиненні організованих злочинів.

У період часу з 19 січня 2023 року по 02 лютого 2023 року, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за грошову винагороду в розмірі 6500 доларів США забезпечили оформлення та видачу ОСОБА_7 документів, на підставі яких останній 02 лютого 2023 перетнув державний кордон України.

02 лютого 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 332 КК України в порядку статті 208 КПК України.

02 лютого 2023 року в ході проведення обшуку транспортного засобу автомобіля, марки «Subaru Outback», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 6 300 (шість тисяч триста) доларів США та поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження, у висушеному та подрібненому стані, з характерним запахом коноплі.

Цього ж дня, в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено мобільний телефон, марки «Samsung Galaxy S22 Ultra», імей1: НОМЕР_2 , імей2: НОМЕР_3 у чохлі чорно-зеленого кольору, з двома сім картами: «Лайфселл» та «Київстар» № НОМЕР_4 , на якому наявний логічний захист.

Оскільки майно, вилучене в ході проведення обшуків, що здійснені на підставі ухвал слідчого судді, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям речових доказів, визначених частиною першою статті 98 КПК України, прокурор звернувся з даним клопотанням у якому просив накласти арешт на тимчасово вилучене у ОСОБА_3 майно.

Перевіривши надані матеріали клопотання, приходжу до висновку, що клопотання підлягає поверненню прокурору, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною першою статті 171 КПК України передбачено загальний порядок звернення прокурора, слідчого за погодженням з прокурором, а також цивільного позивача з клопотанням про арешт майна до слідчого судді.

Відповідно до частини другої статті 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Як убачається з поданого клопотання воно не в повній мірі відповідає вимогам ст. 171 КПК України.

Так зі змісту клопотання вбачається, що відділом Миколаївської обласної прокуратури здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000302 від 24 листопада 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 КК України, досудове розслідування в якому проводиться слідчим відділом ОВС СУ ГУНП в Миколаївській області, за фактом організації діяльності щодо незаконного переправляння осіб через державний кордон України.

З матеріалів клопотання вбачається, що до організації зазначеного правопорушення встановлено причетність ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яким 02 лютого 2023 року повідомлено про підозру у вчиненні вищезазначеного правопорушення.

В межах досудового розслідування протиправної діяльності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , 02 лютого 2023 року здійснено обшук за місцем проживання третьої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також в належному йому транспортному засобі, в ході яких виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 6 300 (шість тисяч триста) доларів США; поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження, у висушеному та подрібненому стані, з характерним запахом коноплі та телефон, марки «Samsung Galaxy S22 Ultra», імей1: НОМЕР_2 , імей2: НОМЕР_3 у чохлі чорно-зеленого кольору, з двома сім картами: «Лайфселл» та «Київстар» № НОМЕР_4 , на якому наявний логічний захист.

Прокурор у поданому клопотанні просить з метою збереження речових доказів, накласти арешт на вилучене в ході обшуку майно, так як воно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України, а тому є речовими доказами в даному кримінальному провадженні.

Разом з тим, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Окрім того, частина друга статті 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності. При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як статті1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22 червня 2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів».

Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з частиною першою статті 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

За положеннями статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до частини першої статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини другої статті 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно частини першої статті 173 КПК України та пункту 5 частини другої цієї статті, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання прокурора та надані до нього матеріали, вважає, клопотання прокурора про накладення арешту на майно на не відповідає приписам частини другої статті 171 КПК України.

В клопотанні прокурор для накладення арешту на майно, яке було вилучене 02 лютого 2023 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в належному йому транспортному засобі, зазначив підставу і мету, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, які мають суттєве значення для кримінального провадження.

Разом з тим, в клопотанні не зазначене відповідне обґрунтування необхідності арешту майна та яким чином воно відноситься до кримінального провадження.

З клопотання прокурора вбачається, що під час обшуку були вилучені, зокрема, грошові кошти в розмірі 6300 доларів США, однак, у клопотанні прокурора не заначено, з відповідним обґрунтуванням, яке саме відношення до вчиненого кримінального правопорушення мають вилучені грошові кошти, з урахуванням того, що за матеріалами досудового розслідування, зокрема за результатами виконання доручень слідчого оперативним підрозділом УСР в Миколаївській області було встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за розподіленими функціями забезпечував безперешкодну видачу довідок про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи за неправомірну вигоду в розмірі 1000 гривень, яка здійснювалася у його транспортному засобі, а саме автомобілі марки «Subaru Outback», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до протоколу обшуку від 02 лютого 2023 року, ОСОБА_3 безпосередньо на місці проведення обушку та вилучення грошових коштів вказував на те, що дані кошти призначалися на проведення ремонтних робіт, та отримані ним серед іншого в борг від третіх осіб. Матеріали поданого клопотання не містять відомостей та належних підстав, вважати вилучені кошти засобами чи знаряддями вчинення кримінального правопорушення.

Вказані обставини вказують на не обґрунтованість необхідності арешту майна, а саме його відповідність критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, зокрема, які саме сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти на вилученому майні, яким чином воно може бути використаний, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Зазначені обставини підлягають обов`язковому доведенню слідчим, прокурором при судовому розгляді клопотання, та мають бути перевіренні та дослідженні слідчим суддею при вирішенні клопотання про арешт майна.

В клопотанні містяться тільки посилання на норми закону, якими передбачена підстава для забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, без її обґрунтування, а також без зазначення мети цього арешту, що не спростовує презумпції законності перебування у останнього зазначених речей.

Крім того, прокурором у поданому клопотання ставиться питання з приводу накладення арешту на поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження, у висушеному та подрібненому стані, з характерним запахом коноплі, що було вилучено в ході проведення обшуку транспортного засобу автомобіля, марки «Subaru Outback», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак відповідно до Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» та Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» обіг наркотичних речовин є забороненим, а тому ці речі не мають ознак майна, що перебуває у вільному обігу, наркотичні речовини не можуть бути повернуті особам, у яких вони вилучені. Подане клопотання в цій частині також належним чином не мотивоване та не містить посилання на ті обставини та факти, які можуть бути встановлені завдяки даним засобам.

Крім того, звертаючись із даним клопотанням, прокурор серед іншого просив накласти арешт на вилучений в ході обшуку мобільний телефон, однак підстав та мети такого арешту у поданому клопотанні не зазначив, пославшись на загальні норми кримінального процесуального закону, які регулюють порядок накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що в клопотанні належним чином не розмежоване вилучене майно (яке вилучене з обігу, яке є тимчасово вилученим майном, та на яке наданий дозвіл ухвалою слідчого судді на вилучення в ході проведення обшуку), а також не зазначені ці обставини конкретно до кожного з вилучених предметів. Також, в клопотанні не зазначено обґрунтування належності кожного з вилучених предметів до кримінального провадження, в межах якого проводиться досудове розслідування та проведений обшук у ОСОБА_3 , з огляду на те, що відповідно до фабули кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР, до організації зазначеного правопорушення встановлено причетність ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

В клопотанні також не обґрунтована необхідність арешту майна, а саме його відповідність критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, зокрема, які саме сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти на вилученому майні, яким чином воно може бути використаний, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Зазначені обставини підлягають обов`язковому доведенню слідчим, прокурором при судовому розгляді клопотання, та мають бути перевіренні та дослідженні слідчим суддею при вирішенні клопотання про арешт майна.

В клопотанні містяться тільки посилання на норми закону, якими передбачена підстава для забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, без її обґрунтування, а також без зазначення мети цього арешту.

Таким чином, аналіз матеріалів провадження показав, що клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам частини другої статті 171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Слідчий суддя вважає, що за наявних недоліків клопотання та долучених до нього матеріалів слідчий суддя не має можливості повно, всебічно та об`єктивно його розглянути, у зв`язку з чим вважає необхідним повернути клопотання прокурору для усунення зазначених недоліків, відповідно до вимог частини третьої статті 172 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 170-172, 175, 372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000302 від 24 листопада 2022 року повернути прокурору відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_2 , визначивши йому строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_8