КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/7915/19 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1374/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

17 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000967 за апеляційними скаргами прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченої

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Плесецьке, Васильківського району, Київської області, громадянки України, з середньою повною освітою, не працюючої, не заміжньої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 13.09.2022 ОСОБА_7 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і призначено їй покарання у виді семи років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з дня фактичного затримання, а саме з 11.02.2019 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 - тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 64 640 грн. 81 коп. на рахунок проведення експертизи.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.02.2019, приблизно о 12 годині 15 хвилині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, вступила у сварку із ОСОБА_10 , після чого у неї виник умисел, направлений на спричинення останньому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне спричинення тілесних ушкоджень іншій людині, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, ножем, який тримала в правій руці, що мав довжину біля 14,5 см та ширину 3,5 см, якому притаманні ріжучі та колючі властивості, нанесла ОСОБА_10 один удар в область грудної клітки по середині, при цьому спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого у грудну і черевну порожнину поранення грудної клітини 3 ушкодженням серця, діафрагми та печінки, яке супроводжувалось внутрішньою кровотече у праву плевральну порожнину та черевну порожнину в об`ємі 4000 мл, масивною крововтратою та призвело до розвитку шоку, у наслідок отриманих тілесних ушкоджень, 18.02.2019 о 16 годинні 30 хвилин, настала смерть ОСОБА_10 .

Спричинене ОСОБА_10 поранення має ознаки небезпеки для життя, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться у причинному зв`язку з настанням його смерті.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, які виразилися у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13.09.2022 щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити їй покарання у виді 11 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального процесуального закону, не надав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні та, як наслідок, дійшов хибних висновків про відсутність умислу на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_10 .

При цьому, апелянт вказує, що змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, суд допустив невірне тлумачення ст. 115 КК України, помилково визнавши, що за цією правовою нормою можуть бути кваліфіковані дії, вчиненні з прямими умислом на позбавлення людини життя.

Апелянт зазначає, що досліджені судом першої інстанції докази в сукупності беззаперечно свідчать, про те, що ОСОБА_7 , завдаючи один удар в життєво важливі органи потерпілому ОСОБА_10 , усвідомлювала суспільну небезпечність вчиненого, усвідомлювала, що смерть потерпілого може настати від її дій та байдуже до такого наслідку поставилася, а тому її дії слід кваліфікувати як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З урахуванням вище викладеного, апелянт вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_7 на певний строк, який є максимально наближений до граничної санкції статті, передбаченої ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки саме таке покарання є необхідними та достатнім для виправлення обвинуваченої та недопущення вчинення нею протиправних дій у майбутньому.

Крім того, на вирок суду подана апеляційна скарга і обвинуваченою ОСОБА_7 , в якій обвинувачена посилається на однобічність та неповноту досудового та судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та як наслідок, просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13.09.2022, скасувати та змінити правову кваліфікацію її діям з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити покарання в межах санкції ст. 124 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачена зазначає, що вона не бажала шкоди потерпілому, а лише боялася його агресивної поведінки, яка була спрямована в її бік і від якої в той день вона захищалася. Тяжких тілесних ударів завдавати не хотіла, а її дії були спрямовані лише для зупинення агресивної поведінки її цивільного чоловіка ОСОБА_10 та самозахисту.

Крім того, обвинувачена вказує, що після нанесення одного удару, як вже потім вона побачила у грудну клітину, вона викликала швидку допомогу, повідомивши оператору про ножове поранення, щоб вони швидше приїхали, бо потерпілий почав втрачати свідомість. В той час коли їхала швидка допомога, вона самостійно надавала першу допомогу потерпілому. А також після того, як потерпілого забрали до лікарні, вона співпрацювала з працівниками поліції, надавала покази та відповідала на всі їх запитання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, зокрема, вважав неправильною правову кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 121 КК України та просив перекваліфікувати її дії на ч. 1 ст. 115 КК України, разом з тим, за вказаним законом просив призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі, оскільки саме таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої; пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; дослідивши за клопотанням обвинуваченої та прокурора письмові докази у провадженні; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що обидві апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із змісту апеляційних скарг вбачається, що прокурор оскаржує висновки суду першої інстанції в частині перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, тобто неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а обвинувачена, також не погоджуючись із правовою кваліфікацією її дій, просить перекваліфікувати дії з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

На вказане слід зазначити, що розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Оцінивши досліджені в ході судового розгляду докази, поведінку винної і потерпілого, що передувала події, динаміку дій обвинуваченої після скоєного та її ставлення до вчиненого, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність у обвинуваченої ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 , а відтак перекваліфікував дії обвинуваченої з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, належним чином мотивувавши це у вироку, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, колегія суддів зазначає, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи чи на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність умислу на умисне позбавлення життя, встановити їх співвідношення між іншими суспільно-небезпечними діяннями, відповідність чи невідповідність дій обвинуваченого.

Питання про наявність чи відсутність у винного умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема брати до уваги ті з них, які можуть свідчити про бажання чи свідоме допущення винним смерті потерпілого. При цьому, насамперед, слід враховувати спосіб, знаряддя і засоби вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію спричинених тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій з боку винної особи, його взаємовідносини з потерпілим, поведінка обох, що передувала події злочину (ч. 1 п. 22 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи»).

Саме спрямованістю умислу особи, перш за все і ставленням її до наслідків діяння відмежовується вбивство від умисного нанесення тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно ст. 23 КПК Україникримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції встановив, що обвинувачена ОСОБА_7 не вчиняла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, а лише заподіяла умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, будучи допитаною як під час судового провадження в суді першої інстанції, так і надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_7 свою вину у скоєнні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України не визнала та пояснила, що що з потерпілим познайомилася в 2015 році. На протязі всього часу потерпілий сварився з обвинуваченою та піднімав на неї руку. За два тижні до події потерпілий ОСОБА_10 та ОСОБА_7 посварилися та остання пішла від нього. 10 лютого ОСОБА_7 повернулася, щоб забрати решту речей та допомогти потерпілому приготуватися до приїзду друга. Була в стані алкогольного сп`яніння. В день події ОСОБА_10 був на підпитку, обвинувачена перебувала у кухні. Потерпілий підійшов до ОСОБА_7 та почав з`ясовувати стосунки, словесно ображати. Обвинувачена повідомила ОСОБА_10 , що жити більше так не може та йде від нього, на що потерпілий схопив ОСОБА_7 за волосся та почав тягати, погрожуючи розправою. Обвинувачена не пам`ятає, як взяла ніж та не бачила куди встромила його у ОСОБА_10 .Вже потім вона побачила, що у грудну клітину.Потерпілий знаходився біля тумби та почав втрачати свідомість. ОСОБА_7 стала біля потерпілого на коліна та намагалася привести його до тями, била по щокам, обливала холодною водою, робила дихання. ОСОБА_10 був протии, щоб обвинувачена викликала швидку, проте, ОСОБА_7 не послухала його та викликала швидку. Зазначила, що ОСОБА_10 був агресивний, навіть коли був тверезий, постійно провокував сварки та раз на два тижні міг побити обвинувачену. Умислу на позбавлення життя потерпілого у неї не було, а свій вчинок вона пояснює агресивною поведінкою потерпілого та надмірною кількістю вжитого алкоголю в той день.

Визнаючи сам факт нанесення потерпілому удару ножем і заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження, від якого він помер, ОСОБА_7 зазначила, що умислу на позбавлення життя потерпілого не мала. Ці твердження залишились не спростованими як під час судового розгляду, так і під час апеляційного розгляду, оскільки так і не було доведено, що обвинувачена мала намір вчинити убивство потерпілого.

Оцінюючи суб`єктивне ставлення обвинуваченої ОСОБА_7 до наслідків своїх дій, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано дійшов висновку, що обвинувачена не мала наміру вбивати потерпілого ОСОБА_10 .

Зазначений висновок суду повністю підтверджується наявними та дослідженими як судом першої інстанції, так і частково судом апеляційної інстанції доказами.

Зокрема, свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої інстанції повідомив про те, що працює патрульним поліцейським. 11.02.2019, перебуваючи в складі патрульного екіпажу отримав виклик про ножове поранення. Коли прибули за адресою виклику, помітив що на місці працюють декілька патрулів. Обвинувачена ОСОБА_7 була одягнута в сині джинси та блакитну кофту, на одязі були сліди крові. Інші патрульні питали обвинувачену ОСОБА_7 навіщо вона це зробила, остання відповідала емоційно, кричала та повідомила, що ОСОБА_10 образив її. В цей момент з кухні свідок почув крик про допомогу від лікарів. Зайшовши до кухні свідок ОСОБА_11 помітив на підлозі потерпілого ОСОБА_10 , який сидів в крові живий в стані алкогольного сп`яніння та відмахувався від лікарів. Свідок разом з іншими патрульними поліцейським допомогли лікарям занести ОСОБА_10 до карети швидкої допомоги. Додав, що у потерпілого ОСОБА_10 в області грудної клітки помітив шрам приблизно 2 см. Також, зазначив, що на кухні лежав кухонний ніж з чорною дерев`яною ручкою, довжина леза приблизно 15 см.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 повідомила про те, що працює патрульним поліцейським. Того дня свідок патрулювала в Деснянському районні та надійшов виклик за адресою АДРЕСА_4 . Прибувши першими на місце потрапили до квартири, двері якої були відчинені. Зайшовши до квартири побачили ОСОБА_7 , яка сиділа на кухні в стресовому стані, оскільки спочатку мовчала, потім агресивно себе поводила. Також, на кухні лежав чоловік з одним ножовим пораненням грудної клітки. Чоловік нічого не казав, оскільки йому було погано. Під час спілкування з ОСОБА_7 свідок дізналася, що між обвинуваченою та чоловіком виникла сварка, під час якої вони один одного ображали та обвинувачена схопила ніж та нанесла удар. Свідок ОСОБА_12 також додала, що бачила звичайний кухонний ніж, довжиною приблизно 10-15 см, який лежав у кухні на підвіконні.

З даних протоколу проведення слідчого експерименту від 12.02.2019 та долученого до нього відеозапису, який відтворено як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і за клопотанням прокурора в суді апеляційної інстанції, вбачається, що слідчим було запропоновано підозрюваній розповісти обставини вчинення кримінального правопорушення. Так, ОСОБА_7 пояснила, що 11.02.2019 приблизно о 13:00 год. вона зайшла до квартири, де проживав потерпілий. ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_7 , смикнув за волосся та почав ображати. Потім ОСОБА_7 пішла на кухню, де потерпілий продовжував її принижувати. Коли вона стояла у кухні спиною до вікна, а потерпілий ОСОБА_10 стояв обличчям до неї, ОСОБА_7 взяла ніж у праву руку, який знаходився на столі та мав пластикову рукоять бежевого кольору, та нанесла ОСОБА_10 один удар в ділянку грудної клітки. Удар нанесла зверху вниз, що продемонструвала на манекені. Потім ОСОБА_7 витерла ніж ганчіркою, а потерпілий від удару впав на підлогу. Після чого, вона побачила у ОСОБА_10 кров та почала надавати медичну допомогу та викликала швидку медичну допомогу.

Дослідженням протоколу перегляду відеозапису від 26.03.2019 та долученого до нього лазерного диску з відеозаписом нагрудної камери працівника поліції, який було відтворено в суді першої інстанції, встановлено, що по прибуттю в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , у кухні на підлозі перебував потерпілий ОСОБА_10 в притомному стані і якому надавалася медична допомога. На відеозаписі також зафіксований ніж, який лежить на дивані в кухні. В іншій кімнаті перебувала обвинувачена ОСОБА_7 , яка на запитання працівників поліції відповіла, що саме вона нанесла ножове поранення потерпілому ОСОБА_10 внаслідок образливих дій останнього, які виразились в тому, що ОСОБА_10 висловлювався нецензурною лайкою, тягав її за волосся. ОСОБА_7 в розмові конкретизувала, що нанесла один удар.

Крім того, згідно з висновком судово - медичної експертизи № 022-42-437-20019 від 15.03.2019 встановлено, що смерть ОСОБА_10 настала від проникаючого у грудну і черевну порожнини поранення грудної клітини з ушкодженням серця, діафрагми та печінки, яке супроводжувалося внутрішньою кровотечею, масивною крововтратою та призвело до розвитку шоку. Виявлені при дослідженні проникаюче у грудну та черевну порожнину поранення грудної клітки є колото різаним, утворилось при однократній дії гострого предмету типу клинка ножа, що мав можливу довжину біля 14,5 см та ширину біля 3,5 см, якому притаманні ріжучі та колючі властивості. Спричинене ОСОБА_10 поранення має ознаки небезпеки для життя, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться у причинному зв`язку з настанням смерті. При лабораторному досліджені №567, яке було проведено в клініко-діагностичній лабораторії КМНКЛ «Соціотерапія» 12.02.2019, в крові ОСОБА_10 був виявлений етиловий спирт в концентрації 2,23 проміле. Смерть ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 16:30 год.

Відтак, факт того, що у потерпілого ОСОБА_10 виявлено одне проникаюче колото - різане поранення у грудну і черевну порожнини підтверджується наведеними доказами, і не суперечить показанням обвинуваченої.

При цьому, сам по собі факт нанесення обвинуваченою потерпілому удару ножем в грудну та черевну порожнину, не може свідчити про умисел обвинуваченої саме на вбивство потерпілого.

Крім того, подальші дії обвинуваченої також не свідчать про наявність умислу у неї саме на позбавлення життя потерпілого, адже, обвинувачена мала реальну можливість продовжити свої злочинні дії до кінця, зважаючи на стан потерпілого та те, що вони перебували одні в квартирі, однак обвинувачена цього не зробила, а навпаки намагалася самостійно надавати допомогу потерпілому, викликала швидку медичну допомогу, при цьому акцентуючи лікарям про ножове поранення потерпілого для прискорення їх приїзду, тобто вчинила усі дії, спрямовані на відвернення негативних наслідків від злочину; не вчиняла будь-яких активний дій, спрямованих на приховування своєї причетності до скоєння злочину чи спотворення обстановки на місці подій, враховуючи, що знаряддя злочину залишилось у квартирі, а сама ОСОБА_7 на момент приїзду працівників поліції залишалась в одязі, в якому була вдягнута на час спричинення поранень.

Також на відсутність умислу обвинуваченої на позбавлення життя потерпілого свідчить та обставина, що після спричинення ножового пораненняпотерпілому, останній певний час виявляв ознаки життєдіяльності, зокрема перебував при тямі, намагався обвинувачену переконати не викликати екстрену медичну допомогу, що давало змогу ОСОБА_7 впевнитись в тому, що ОСОБА_10 від отриманого поранення не помер, що також узгоджується в цій частині з показами обвинуваченої, яка зазначила, що після нанесення нею ножового поранення потерпілому, спочатку поведінка останнього не свідчила про те, що його життю існувала загроза, а також із відеозаписом з нагрудної камери та показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в судовому засіданні підтвердили, що потерпілий перебував при тямі та навіть намагався заважати лікарям надавати йому необхідну медичну допомогу. І як вбачається з висновків судово - медичних експертиз та лікарського свідоцтва про смерть, смерть ОСОБА_10 настала лише 18.02.2019, тобто не відразу.

Поняття вини встановлено доктриною кримінального права, а також кримінальним законодавством. Так, відповідно до ст. 23 КК України, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченого КК України, та її наслідки, виражене у формі умислу чи необережності.

Так, тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України) має особливий об`єкт посягання. Так, одночасно під час заподіяння такого злочину винний заподіює шкоду здоров`ю, а також смерть потерпілому. Проте, суб`єктивна сторона ч. 1 ст. 115 та ч. 2 ст. 121 КК України характеризується різним психічним ставлення винного до наслідків такого злочинного діяння.

Визначальним при розмежуванні умисного вбивства та нанесені тяжкого тілесногоушкодження є внутрішнє ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого - характеризується необережністю.

Вказана правова позиція знайшла своє відображення у рішеннях Верховного суду (постанова від 09.10.2018 року у справі №760/4968/15-к, постанова від 25.04.2019 року у справі №163/358/17).

Таким чином, ОСОБА_7 , хоча і завдала один удар потерпілому ОСОБА_10 загально-небезпечним знаряддям - ножем у життєво-важливий орган, але при цьому вона об`єктивно не мала умислу на умисне вбивство потерпілого.

Суд апеляційної інстанції погоджуючись з висновками суду першої інстанції про перекваліфікацію дій обвинуваченої з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України , адже, позбавлення життя потерпілого не охоплювалося умислом обвинуваченої ОСОБА_7 , оскільки про відсутність умислу на вбивство свідчить поведінка обвинуваченої після вчинення злочину. В зв`язку з наведеним колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої про неправильну кваліфікацію її дій та необхідність зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненого нею з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження.

Так, стаття 124 КК України містить склад привілейованого умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, зокрема, умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

Необхідною обороною, відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК України, визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони є умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Особливістю необхідної оборони є специфіка мотиву діяння, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію діяння, пов`язаного з настанням смерті особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Зазначене узгоджується з рішенням, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 липня 2021 року (справа № 663/2520/16-к, провадження № 51-1449км21).

Стан необхідної оборони існує лише протягом наявності суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), а його кінцевим моментом є припинення таких дій і усвідомлення (реальна можливість усвідомлення) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка здійснює посягання, суспільно-небезпечних дій.

При цьому, заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Водночас, сама ж ОСОБА_7 у своїх показаннях не висвітлювала застосування до неї насильства з боку ОСОБА_10 у тій мірі, щоб це створювало реальну або хоча б уявну загрозу її життю чи здоров`ю.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 повідомила суду лише те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 постійно сварилися, і що одного разу свідок зустріла їх у торговому центрі та побачила, як ОСОБА_10 підняв руку на обвинувачену, та що остання ходила в синцях.

Разом з тим,суду не було надано жодного доказу того, що обвинувачена до 11.02.2019 року зверталась чи до правоохоронних органів зі скаргами на насильство з боку ОСОБА_10 , чи до медичних закладів з приводу отриманих травм або тілесних ушкоджень, хоча продовжувала співмешкати з ним однією родиною. І в день подій обвинувачена не зазначала про отримання від потерпілого тілесних ушкоджень.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що існування у ОСОБА_7 обґрунтованих побоювань у своїй безпеці на час початку конфлікту об`єктивно не було підтверджено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у обвинуваченої не було невідкладної необхідності в заподіянні шкоди потерпілому, а дії ОСОБА_10 не загрожували негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних правом інтересів обвинуваченої, а тому остання не знаходилася у стані необхідної оборони.

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої та перекваліфікації дій останньої з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку, призначаючи покарання ОСОБА_7 при виборі заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого (в межах представлених сторонами документів) та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, судом першої інстанції враховано, що скоєний обвинуваченою злочин відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Також при призначенні покарання суд врахувавособу обвинуваченої, яка раніше не судима, характеризується посередньо, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, незаміжня, не працює.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченій на підставі ст. 66 України, суд визнав щире каяття обвинуваченої щодо наслідків скоєного злочину, оскільки встановлено, що обвинувачена висловила жаль з приводу дій, що спричинили загибель потерпілого.

А обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченій,відповідно до положень ст. 67 КК України,суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наведені дані про особу обвинуваченої, фактичні обставини вчинення злочину, а саме: стан та поведінка обвинуваченої до і після вчинення злочину, ступінь тяжкості та наслідки вчиненого злочину, смерть людини, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі.

Саме таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини, де в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке є пропорційним вчиненому.

Будь - яких істотних порушень норм КПК України, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну оскаржуваного вироку, під час перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, - не встановлено.

Відтак, вирок суду як законний та обґрунтований слід залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13.09.2022 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченою, яка тримається під вартою в той же день з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4