ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 947/6985/22

провадження № 51 - 3561 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду міста Одеси від 1 червня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003400, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в м. Миколаєві, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду міста Одеси від 1 червня 2022 року ОСОБА_7 засудженого за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 23 вересня 2019 року приблизно о 23 год, підійшовши до домоволодіння, що на АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою таємного викрадення чужого майна, переліз через паркан та, проникнувши через балкон до будинку, з однієї з кімнат викрав належні ОСОБА_8 будівельні електричні інструменти. Після чого залишив місце скоєння злочину та розпорядився викраденим на власний розсуд. Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 6870 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2022 року вирок Київського районного суду міста Одеси від 1 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного йому покарання. На думку захисника, суди не врахували всіх обставини кримінального провадження та дійшли невмотивованого висновку щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК. Виправлення та перевиховання засудженого вважає можливим без ізоляції від суспільства.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 та просила судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, в якій не заперечується винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 185 КК, а також вид та розмір призначеного засудженому покарання за вказане кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Разом із тим, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість та можливості звільнення останнього на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням оскільки він щиро розкаявся та жалкує про скоєне, що свідчить про виправлення ОСОБА_7 , є необґрунтованими.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином. Санкція ч. 3 ст. 185 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, переглядаючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , апеляційний суд правильно погодився з рішенням суду першої інстанції, який, обираючи ОСОБА_7 міру примусу, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, що підтверджується визнанням ним своєї вини, в результаті чого розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, відсутність обставин, що його обтяжують, а також взяв до уваги дані про особу винного, котрий до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, та призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми.

Згідно з приписами ст. 75 КК (в редакції Закону № 1576-IX від 29 червня 2021 року) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення статей 50, 65, 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК враховуючи поведінку останнього, котрий після скоєного переховувався від потерпілої, заподіяну шкоду не відшкодував ані шляхом повернення викрадених речей, ні шляхом виплати грошових коштів, при цьому наявність стійких соціальних зв`язків, про що наголошувала сторона захисту, жодними документами не було підтверджено, як і твердження захисника про наявність у ОСОБА_7 статусу учасника бойових дій АТО.

З огляду на такі обставини у їх поєднанні, апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням суперечить загальним засадам покарання і не забезпечить досягнення його мети.

На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.

Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки суду апеляційної інстанції і доводили необхідність зміни судового рішення, в касаційній скарзі захисника відсутні, а посилання захисника на наявність таких обставин як: щире каяття та визнання вини, вже були враховані судом при призначенні ОСОБА_7 покарання. При цьому поняття щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, наприклад, відшкодуванням шкоди при скоєнні корисливого злочину, чого не було зроблено ОСОБА_7 . Крім того, долучена до касаційної скарги ксерокопія нібито документу про наявність у ОСОБА_7 статусу учасника бойових дій є нечитабельною, а тому не може бути врахована судом для підтвердження даного факту.

Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що його захисник ОСОБА_6 порушила питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено.

За таких обставин, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Київського районного суду міста Одеси від 1 червня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3