КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

25 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000231 за апеляційними скаргами захисників обвинуваченої ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2019 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
представника потерпілої ОСОБА_12 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_13 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Цим же вироком судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 08 липня 2016 року, приблизно о 14-й годині, на 58 км + 580 м автодороги «Київ Ковель», в Бородянському районі Київської області, обвинувачена ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного спяніння, чим порушила п. 2.9 а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного спяніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, керуючи технічно справним автомобілем «Skoda Fabia Classic 1.2», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Ковеля, в порушення вимог п.2.3 б) Правил дорожнього руху, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобовязаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не уважно стежила за дорожньою обстановкою, невчасно відреагувала на її зміну, проявила неуважність і злочинну недбалість, в порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та п.12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, здійснюючи рух транспортного засобу в межах всієї автодороги, не обравши безпечну швидкість руху, втратила контроль за рухом, допустила виїзд на смугу зустрічного руху, а потім на узбіччя смуги зустрічного руху, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого допустила зіткнення правою боковою частиною керованого нею автомобіля із передньою частиною автомобіля «Volkswagen Т4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , який, рухаючись в межах смуги руху в напрямку м. Києва, уникаючи зіткнення, став здійснювати виїзд на прилегле узбіччя, відносно напрямку свого руху, до колесовідбійника.

В подальшому, після зіткнення, автомобіль «Skoda Fabia Classic 1.2», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченої ОСОБА_6 зіткнувся передньою лівою частиною з колесовідбійником, який відділяє кювет та прилегле узбіччя зі смугою руху в напрямку м. Києва.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Skoda Fabia Classic 1.2», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився на задньому пасажирському сидінні праворуч, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки: множинні розриви аорти в ділянці перешийка дуги та грудного відділу з крововиливом у прилеглі мякі тканини та вздовж 1, 2-го грудних хребців, переломи 1-8 ребер справа та 1-4, 7 ребер зліва, двобічний гемоторакс та інші тілесні ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_15 на місці події від закритої травми грудної клітки з розривом грудного відділу аорти та розвитком гострої крововтрати.
Крім того, внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Skoda Fabia Classic 1.2», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні, отримав тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент утворення, у вигляді перелому кісток тазу, розриву селезінки і сечового міхура з розвитком травматичного шоку.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисники обвинуваченої ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких просять змінити вирок Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 та призначити їй більш м`яке основне покарання, звільнивши останню від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи оскаржуваний вирок у цілому, вважає, що суд правильно кваліфікував дії та довів вину обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, проте вказаний вирок, у частині призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, є надмірно жорстоким та не обґрунтованим, а деякі висновки суду є такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції в якості обставини, що обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_6 визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, використавши при цьому докази, що не є належними та допустимими доказами у відповідності до норм КПК України.

Так, судово-токсикологічна експертиза № 297 від 12 липня 2016 року, висновок якої суд взяв за основу в якості доказу вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, проводилася на підставі доказів (біологічного матеріалу) та документів, отриманих з порушенням вимог діючого законодавства, на що суд першої інстанції не звернув увагу при прийнятті оскаржуваного вироку.

Посилаючись на вимоги Інструкції Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказам МВС та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (надалі Інструкція від 09.11.2015 № 1452/735), яка є основним та єдиним нормативно-правовим актом, що регулює порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного та іншого сп`яніння, захисник звертає увагу на те, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з Акту медичного огляду на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння від 08 липня 2016 року, складеного та підписаного лікарем ОСОБА_17 , під час встановлення стану ОСОБА_6 на стан сп`яніння було використано технічний засіб: Алконт 01 СУ, що виявив у крові обвинуваченої 2,0 % проміле, станом на 14:41, та 1,8 % проміле, станом на 15:10.

Одночасно, в матеріалах провадження наявна довідка № 1547 від 08.07.2016, оформлена о 15 год. 00 хв. 08.07.2016 в травмпункті Бородянської центральної районної лікарні, де встановлено діагноз ОСОБА_6 : скальпована рана росистої частини голови.

Згідно з Інструкцією про використання спеціалізованого засобу Алконт 01 СУ (формуляр ТФАГ 413422.001-02 ФО) при підозрі на наявність у особи травматичних ушкоджень або захворювань, зовнішні ознаки яких схожі з ознаками алкогольного сп`яніння, огляд з його допомогою не проводиться.

Більш того, згідно з п. 3.6 вказаної Інструкції до засобу Алконт 01 СУ, при встановленні факту зловживання алкоголем у осіб з цукровим діабетом, необхідно провести дослідження крові на ацетон.

В матеріалах кримінального провадження наявні докази того, що обвинувачена ОСОБА_6 страждає на хронічну хворобу цукровий діабет, проте в матеріалах кримінального провадженні відсутні докази того, що при дослідженні крові проводилися забори крові на ацетон.

У зв`язку з цим, сторона захисту наголошує, що під час проведення огляду ОСОБА_6 на стан сп`яніння 08.07.2016 року, фахівцями Бородянської ЦРЛ було допущено порушено п. 3 розділу 3 Інструкції від 09.11.2015 № 1452/735.

Крім того, посилаючись на обставини, пов`язані з передачею зразків біологічного матеріалу (крові ОСОБА_6 ) на експертне дослідження, які були встановлені під час судового розгляду, в тому числі на підставі показань допитаного в судовому засіданні лікаря ОСОБА_18 , захист зазначає про те, що, відповідно до п. 22 розділу 3 Інструкції від 09.11.2015 № 1452/735, висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, а також вимог ст. 87 КПК України, захисник вважає, що є підстави для висновку про недопустимість доказів, які знаходяться у даній справі та свідчать про перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.

Окрім цього захисник ОСОБА_7 звертає також увагу на те, що судом, при прийнятті оскаржуваного рішення, не враховані всі обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченій та, на думку сторони захисту, свідчать про надмірно суворий вирок.

При цьому захист зазначає, що обвинувачена ОСОБА_6 розуміє складність кримінального правопорушення, яке було вчинено нею ненавмисно, свою вину вона визнала у повному обсязі, щиро розкаялася, не перешкоджала та сприяла у розслідуванні обставин вказаної події. Не переховувалася від слідства та з`являлася на кожний виклик слідчого та суду, незважаючи на відсутність будь-якого запобіжного заходу.

В матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_6 у добровільному порядку компенсувала всім потерпілим збитки, завдані кримінальним правопорушенням, а також компенсувала всі витрати на проведення експертних досліджень та інших поточних витрат, заявлених стороною обвинувачення.

Також сторона захисту акцентує увагу на тому, що ОСОБА_6 раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності. Після закінчення у 2001 році Національного медичного університету імені Богомольця працює лікарем-офтальмологом Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», користується повагою колег по роботі, займається науковою медичною роботою, є автором ряду медичних книг в галузі офтальмології.

Крім цього, ОСОБА_6 має хворого сина ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який хворіє на аутизм, перебуває на диспансерному обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері № 5 та постійно перебуває під наглядом, оскільки потребує індивідуальної форми навчання, а матір ОСОБА_6 страждає низкою хвороб та з грудня 2014 року також потребує постійної допомоги сторонніх осіб у повсякденному житті та постійного прийому ліків.

Сама ОСОБА_6 також має інвалідність, що створює обмеження її життєдіяльності та супроводжується порушенням здоров`я зі стійким розладом функцій організму, що призводить до необхідності соціального захисту і допомоги.

У свою чергу, захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_13 , не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини її підзахисної у вчиненні інкримінованого їй злочину, в обґрунтування вимог своєї апеляційної скарни посилається на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим внаслідок неповноти судового розгляду, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також у зв`язку із застосуванням судом суворого покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, оскільки, при постановленні вироку, як вважає захисник, судом першої інстанції не було взято до уваги та не було надано належної правової оцінки певним доказам, через що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, неповнота судового розгляду, на думку захисника ОСОБА_13 , полягає в тому, що судом першої інстанції, всупереч нормам процесуального права, було надано право ОСОБА_20 приймати участь в судовому розгляді в якості потерпілої особи, хоча вона жодного разу за 4 роки не з`являлася в судові засідання, а була представлена лише адвокатом. До того ж суд взагалі не з`ясовував, яке право бути потерпілою мала двоюрідна сестра загиблого, яка не відноситься до близьких родичів, у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України та за наявності у справі потерпілої ОСОБА_21 .

Також апелянт наголошує на тому, що стороною захисту до матеріалів кримінального провадження долучено висновок спеціаліста № 168/17 про тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_6 в результаті ДТП, відповідно до якого в останньої було зафіксовано перелом хребців хребта, переломи поперекових відростків та встановлення порушення функцій ходьби, статоденамічним порушенням хребта та полірадикулярним больовим синдромом, і хоча, як зазначається у скарзі, тяжкість тілесних ушкоджень обвинуваченої, не є обставиною, яка підлягає доказуванню, однак тілесні ушкодження, які отримала ОСОБА_6 призвели до переломів хребта, які вплинули на стан її здоров`я в цілому, в результаті чого вона отримала 3 групу інвалідності.

Невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, як вважає захисник, полягає в тому, що суд першої інстанції, посилаючись у вироку на показання свідка ОСОБА_22 , не вказав та не надав оцінки її показання про те, що ОСОБА_6 не вживала алкоголь.

Крім цього, суд не мав права посилатися на показання свідка ОСОБА_23 , оскільки даного свідка не було допитано під час досудового розслідування та не було відкрито стороні захисту. Стороні захисту даного свідка було відкрито в судовому засіданні перед його допитом, у той момент, коли суд перейшов до стадії дебатів, що, відповідно до вимог ст. 290 КПК України, тягне за собою визнання таких показань недопустимими.

Аналізуючи показання в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 , з урахуванням інших досліджених судом доказів, зокрема висновку судової інженерно-технічної експертизи № 19/8-02/1146 від 23 серпня 2016 року, апелянт зазначає про те, що стороною захисту, під час допиту вказаного свідка, піднімалось питання, чому він змінив напрямок свого руху, а не застосував екстрене гальмування, однак судом ці питання були розцінені як намагання перекласти відповідальність на іншого водія, незважаючи на те, що експертами, при проведенні судової інженерно-технічної експертизи, не перевірялася можливість зустрічного розїзду транспортних засобів без зіткнення у випадку незміни автомобілем «Volkswagen Т4», реєстраційний номер НОМЕР_2 напрямку руху на асфальтоване узбіччя та руху даного автомобіля по цьому узбіччю.
Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо визнання обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, апелянт окремо наголошує на тому, що стороною захисту до матеріалів кримінального провадження було долучено Висновок спеціаліста в галузі судово-медичних досліджень № 114/18 від 23.03.2018, який вказує, що в копіях медичної документації, яка стала складовою відповідного висновку, маються протиріччя та неточності.

Більш того, в даному дослідженні зазначалось про те, що дані протиріччя не дозволяють встановити наявність (ступінь) алкогольного сп`яніння у ОСОБА_6 на момент ДТП, однак у вироку суду навіть не згадано про даний доказ та не надано йому належну правову оцінку.

У зв`язку з цим, як вважає апелянт, судом було порушено право сторін на змагальність, а також у вироку не було зазначено, чому суд взагалі не оцінював висновок спеціаліста від 23.03.2018 № 114/18 та не наведено обґрунтування, чому суд не врахував даний доказ.

Обґрунтовуючи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, захисник ОСОБА_13 , посилаючись на положення ст.ст. 8, 9, 370, 414 КПК України та роз`яснення, які містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає про те, що при призначенні покарання потрібно врахувати обставини, які не були враховані судом при постановленні вироку, а саме:

- ОСОБА_6 раніше не судима, має постійне місце проживання, вищу медичну освіту та постійне місце роботи за фахом;
- за місцем роботи, відповідно до наданих характеристик користується повагою колег по роботі, допомогла багатьом хворим, займається науковою діяльністю щодо вдосконалення лікування в галузі офтальмології;
- на утриманні ОСОБА_6 знаходиться хвора мати похилого віку, яка перенесла інфаркт та на даний час постійно лікується від серцевих нападів;
- на утриманні ОСОБА_6 знаходиться син інвалід, ІНФОРМАЦІЯ_4 , який хворіє на аутизм, перебуває на диспансерному обліку та постійно перебуває під наглядом, оскільки потребує індивідуальної форми навчання, що підтверджується долученою стороною захисту до матеріалів кримінального провадження довідкою МСЕК;
- наявність у ОСОБА_6 інвалідності, яка була встановлена в результаті тяжких травм, отриманих за наслідками ДТП. Крім цього, ОСОБА_6 має захворювання цукровий діабет, а лікування даної хвороби потребує постійного спеціального лікування та постійної спеціальної дієти.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисників, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити вирок суду без змін; пояснення представника потерпілої ОСОБА_20 , який підтримав подані апеляційні скарги та просив їх задовольнити; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_15 та заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_16 , тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційних скаргах захисників обвинуваченої адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не оспорюються фактичні обставини вчинених ОСОБА_6 дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність її вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданих апеляційних скарг, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.
При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 щодо обставин, якими він обґрунтовує неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки навіть якщо припустити, що вони дійсно мали місце, це не спростовує законності та обґрунтованості вироку суду в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин встановлених судом першої інстанції.
Більш того, наводячи вказані вище обставини, які, відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, сам захисник у своїй апеляційній скарзі прямо зазначає про те, що вина ОСОБА_6 повністю доведена судом та не оспорюється стороною захисту, однак суд, з урахуванням повноти та неупередженості, повинен був надати оцінку діям всім учасникам даної ДТП.
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 337 КПК України, яка визначає межі судового розгляду, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Що ж стосується доводів апеляційних скарг обох захисників щодо недоведеності належними та допустимими доказами обставини, яка, відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_6 , а саме вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.
Відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом, а не будь-якими іншими нормативно-правовим актами, зокрема Інструкцією від 09.11.2015 № 1452/735, порядку, на підставі яких, у даному випадку суд, встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів, як це передбачено ч. 2 ст. 84 КПК України, є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Належними, відповідно до положень ст. 85 КПК України, є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно приписів ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Приймаючи до уваги наведені вище норми процесуального права, а також фактичні дані, отримані під час судового розгляду, на підставі доказів, які були надані стороною обвинувачення та дослідженні в судовому засіданні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність того факту, що під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, що, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 67 цього Кодексу, визнається обставиною, яка обтяжує покарання.
При цьому, незважаючи на доводи сторони захисту, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для визнання доказів, які підтверджують вказаний вище факт, зокрема показань свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , висновку судово-токсикологічної експертизи № 297 від 12 липня 2016 року, недопустимими, виходячи з вимог, передбачених ст. 87 КПК України.
До того ж, сама обвинувачена у своїх показаннях в судовому засіданні не заперечувала того факту, що у вечері 07 липня 2016 року, тобто напередодні ДТП, вона вживала алкоголь, а саме домашню настоянку.
Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості та наслідки вчиненого нею злочину загибель однієї людини та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, а також дані про особу обвинуваченої ОСОБА_6 , яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійну роботу, характеризується позитивно, на її утриманні знаходиться малолітня дитина.
Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав добровільне відшкодування потерпілим завданих збитків, а також добровільне відшкодування, за позовом прокурора, витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_16 .
При цьому, як зазначено у вироку, суд не може визнати як обставину, що пом`якшує покарання часткове визнання ОСОБА_6 своєї вини.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
На підставі викладеного, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім цього, незважаючи на доводи сторони захисту щодо застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК України, суд першої інстанції не визнав їх такими, що дають підстави для звільнення обвинуваченої від відбування покарання, оскільки зазначені обставини, а саме те, що обвинувачена має постійну роботу, позитивно характеризується та утримує малолітню дитину, існували і на момент вчинення нею злочину, проте вони не стали стримуючими факторами від вчинення злочину, а та обставина, що ОСОБА_6 протягом судового розгляду категорично заперечувала факт керування нею автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, свідчить про відсутність у неї повного усвідомлення своєї провини, щирого каяття та вказує на підвищену суспільну небезпечність особи.
Перевіривши оскаржуване судове рішення в межах доводів апеляційних скарг захисників обвинуваченої щодо призначеного їй покарання, колегія суддів погоджується з тим, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував усі обставини вчиненого нею кримінального правопорушення, дані про її особу та обставини, що пом`якшують покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню, що, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, є підставою для зміни судового рішення.
Зокрема, незважаючи на те, що призначене судом ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, як за своїм видом, так і розміром, відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до неї ст. 75 КК України, в частині звільнення її від відбування основного покарання з випробуванням, виходячи з наступного.
Як прямо передбачено ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції відповідної частини статті Особливої частини цього Кодексу, в даному випадку ч. 2 ст. 286, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 75 КК України, в редакції яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше пяти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

У матеріалах кримінального провадження відсутні, а вироку суду не наведено будь-яких обставин, які б прямо забороняли або могли служити перешкодою для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України та не дозволяли суду, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, зробити висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Що ж стосується посилань суду в оскаржуваному вироку на те, що доводи сторони захисту про те, що обвинувачена ОСОБА_6 має постійну роботу, позитивно характеризується, має малолітню дитину, не дають суду підстав для звільнення обвинуваченої від відбування покарання, оскільки зазначені обставини існували і на момент вчинення ОСОБА_6 злочину, проте вони не стали факторами, що стримували її від вчинення злочину, а та обставина, що ОСОБА_6 протягом судового розгляду категорично заперечувала факт керування нею автомобілем у стані алкогольного спяніння, свідчить про відсутність у неї повного усвідомлення своєї провини, щирого каяття та вказує на підвищену суспільну небезпечність особи, то вони, на думку колегії суддів, не можуть свідчити про ґрунтовні мотиви для висновку про неможливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання, оскільки оцінюючи особу винної, суд першої інстанції мав врахувати не тільки обставини, які існували на момент вчинення злочину, а й обставини, які характеризують посткримінальну поведінку обвинуваченої та її ставлення до наслідків вчиненого кримінального правопорушення, в тому числі добровільне відшкодування завданих потерпілим збитків, а також добровільне витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_16 , що суд визнав обставиною, яка помякшує покарання.

Приймаючи до уваги вимоги ч. 2 ст. 50 КК України про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також положення ч. 2 ст. 65 цього Кодексу про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, колегія суддів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке зокрема характеризується необережною формою вини до тих наслідків, які настали, дані про особу обвинуваченої, які наведені у вироку та на які сторона захисту посилається у своїх апеляційних скаргах, в тому числі надані суду апеляційної інстанції документи, які характеризують особу обвинуваченої під час дії воєнного стану, який було запроваджено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, наведені у вироку обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, незважаючи на заперечення обвинуваченою факту вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, дійшла висновку про те, що виправлення ОСОБА_6 може бути досягнуто без відбування основного покарання, а тому вважає за можливе звільнити її від відбування основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, якщо протягом визначеного судом іспитового строку, вона не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне встановити обвинуваченій ОСОБА_6 іспитовий строк тривалістю три роки.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційних скарг захисників обвинуваченої, колегія суддів дійшла висновку про необхідність їх часткового задоволення та зміни вироку Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного їй покарання та застосування до неї ст. 75 КК України, а саме її звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Застосувати доОСОБА_6 ст. 75 КК України, на підставі якої звільнити її від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки.

На підставі вимог ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

У решті вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 360/1878/16-к

Номер провадження : 11-кп/824/295/2022

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_26

Доповідач - суддя ОСОБА_1