печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2022 року м. Київ

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_3 ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні № 0002311,

ВСТАНОВИВ:
До провадження слідчого судді надійшло клопотання представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_3 ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні № 0002311 (№ 06-13765), постановою слідчого Печерського РУ ГУ Національної поліції України в м. Києві ОСОБА_5 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Клопотання мотивоване тим, що тривалий арешт майна перешкоджає нормальному користуванню правом власності ОСОБА_3 , яка є законним володільцем та на даний час ограном досудового розслідування не обґрунтована необхідність подальшого втручання в такі права власності особи.

ОСОБА_3 не є стороною у кримінальному провадженні, жодного разу не викликалась на допит у якості свідка у даному кримінальному провадженні понад 10 років.

Досудове розслідування даного кримінального провадження здійснюється з 2011 року, однак власник арештованого майна не набув жодного процесуального статусу та у кримінальному провадженні відсутні підозрювані, що безумовно суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема принципу розумності строків, та істотно порушує право ОСОБА_3 на таке майно, як його законного володільця.

Учасники справи до судового засідання не з`явилися. Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 направив на адресу суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності. Доводи, викладені у клопотанні підтримується в повному обсязі, просив його задовольнити.

Слідчий до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Тому, слідчий суддя розглянув вказане клопотання у його відсутність.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя встановив такі обставини.

Слідчим суддею встановлено, що на підставі постанови слідчого Печерського РУ ГУ Національної поліції України в м. Києві ОСОБА_5 05.06.2011 року в рамках кримінальної справи № 06-13765 (в редакції КПК України 1960 року), наразі кримінальне провадження № 0002311, накладено арешт на квартиру за адресою : АДРЕСА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2012 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Узагальнюючи наведені правові висновки, а також той факт, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, у якому накладено арешт згідно із вимогами КПК України від 1960 року триває, справа не передана до суду на час набрання чинності КПК України від 2012 року, а відтак вирішення питання щодо зняття арешту чи оскарження дій чи бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України від 2012 року.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (частина 1, 2 статті 22 КПК України).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Враховуючи те, що слідчий Печерського РУ ГУ Національної поліції України в м. Києві, який здійснює досудове розслідування кримінального провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002311, як особа постановою якої накладено арешт не розглянув по суті клопотання володільця майна про скасування арешту та не навів жодних підстав для подальшого існування арешту спірного майна, очевидним є висновок, що в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт, відпала потреба, у зв`язку з чим арешт підлягає скасуванню.

Крім того, слід звернути увагу на те, що досудове розслідування даного кримінального провадження здійснюється з 2011 року, однак на момент розгляду клопотання про скасування арешту майна, поданого в порядку ст. 174 КПК України, власник арештованих нежитлових приміщень не набув жодного процесуального статусу та у кримінальному провадженні взагалі відсутні підозрювані, що безумовно суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема принципу розумності строків, та істотно порушує право ОСОБА_3 на таке майно, як законного володільця.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі "Бакланов проти Російської Федерації", Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі "Фрізен проти Російської Федерації", Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Таким чином з урахуванням вище викладеного на сьогодні у існуванні арешту відпала потреба, а відтак відсутні підстави для подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 174, 309 КПК України,-

УХВАЛИВ:
Клопотання представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_3 ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні № 0002311, задовольнити.

Скасувати арешт, накладений у кримінальному провадженні № 0002311 (кримінальна справа № 06-13765) постановою слідчого Печерського РУ ГУ Національної поліції України в м. Києві ОСОБА_5 , а саме на: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ..

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1