Номер провадження: 11-кп/813/1442/22
Справа № 494/1789/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000229 від 07.06.2017 року за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 19.04.2022 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Шевченкове, Березівського району Одеської області, громадянина України, маючого середню освіту, офіційно працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

встановив:

Оскарженою ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора Березівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0000229 від 07.06.2017 року закрито.

Ухвалою також залишено без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок скоєння кримінального проступку.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що кримінальне правопорушення у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_8 відносяться до категорії кримінальних проступків та з моменту його вчинення минули строки давності, передбачені п.1 ч.1 ст. 49 КК України.

Не погодившись з ухвалою суду, потерпіла подала апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність ухвали, просить її скасувати, а кримінальне провадження направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Потерпіла посилається на наступне: досудове розслідування у кримінальному провадженні фактично не здійснювалось на протязі 4-5 років; не було взято до уваги, що злочин був вчинений групою осіб, тобто має місце неправильна кваліфікація дій обвинуваченого; на стадії досудового розслідування вона неодноразово заявляла клопотання про призначення експертизи, але воно залин=шилося нерозглянутим; не враховано, що після вчинення злочину її стан здоров`я погіршився; цивільний позов безпідставно залишений судом без розгляду.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, ухвала суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржена.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_7 , а також обвинуваченого ОСОБА_8 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток та смс-повідомлень, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення апеляційного розгляду справи не подавали.

Колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілого та обвинуваченого на доступ до правосуддя.

В умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства на всіх стадіях судового розгляду.

Згідно положень ч.1 ст.285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. У зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закривається судом (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК).

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частини 3 та 5 ст. 288 КПК передбачають, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінувалося вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за кваліфікуючими ознаками умисне легке тілесне ушкодження.

Як встановлено судом першої інстанції, подія кримінального правопорушення мала місце 02.06.2017 року, а тому початком перебігу строку давності в даному кримінальному провадженні є зазначена дата. Цей факт підтверджується матеріалами провадження та ніким не оспорювався.

Загальне правило щодо дії закону про кримінальну відповідальність в часі відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України передбачає, що кримінальна протиправність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Станом на 02.06.2017 року, тобто на дату вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, а також станом на дату постановлення оскарженої ухвали та її перегляду судом апеляційної інстанції, санкція ч.1 ст.125 КК України, не зазнавала законодавчих змін, та передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

На день вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, положення ст.12 та ст.49 КК України діяли в редакції Законів №4025-VI від 15.11.2011 року та №1183-VII від 08.04.2014 року відповідно.

На час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, тобто станом на 19.04.2022 року, положення вказаних статей зазнали змін відповідно до редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018 року.

Відповідно до приписів ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Кримінальне правопорушення за вчинення якого обвинувачувався ОСОБА_8 , згідно з нормами ст.12 КК України (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018 року), відноситься до кримінальних проступків.

Відповідно до положень ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, зокрема минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. При цьому, вказані положення кримінального закону можуть бути застосовані у разі, якщо: протягом вказаного строку особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років.

В даному кримінальному провадженні, після внесення змін до вказаних статей, мало місце поліпшення становища особи ОСОБА_8 порівняно із попередніми редакціями ст.12 КК України та ст.49 КК України, що були чинними на час скоєння ним кримінального правопорушення, у зв`язку з цим у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 є підстави для застосування положень ч.1 ст.5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

З огляду на викладене, за умови відсутності факту ухилення ОСОБА_8 від слідства або суду, строк давності для звільнення його від кримінальної відповідальності згідно з приписами п.2 ч.1 ст.49 КК (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018 року) становить 2 (два) роки з дня вчинення ним кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Передбачений ст.49 КК України вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: закінчення зазначених у законі строків; невчинення протягом цих строків нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості; не ухилення особи від слідства або суду.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що протягом двох років з дня вчинення кримінального проступку, ОСОБА_8 ухилявся від слідства, або суду, чи був засуджений за вчинення нового кримінального правопорушення.

З огляду на такі обставини, з часу вчинення ОСОБА_8 кримінального проступку минуло більше 5 років, тобто у даному кримінальному провадженні закінчився строк давності притягнення особи до відповідальності, передбачений ст. 49 КК України, у зв`язку із чим на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України обвинувачений ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за скоєння кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 29.07.2021 (справа № 552/5595/18), за змістом ст.ст. 284 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Апеляційний суд зауважує, що положення ст. 49 КК України, п. 1 ч.ч. 2, 8 ст. 284, ч. 3 ст. 288 КПК України за своєю суттю є імперативними та не залежать від думок учасників судового провадження, так і від розсуду суду.

Отже, у випадку встановлення усіх обставин, які є підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з цих підстав, та при наявності згоди обвинуваченого на це, незалежно від визнання ним своєї вини, суд зобов`язаний прийняти рішення про звільнення його від кримінальної відповідальності та про закриття кримінального провадження, незалежно від думок учасників судового провадження.

З урахуванням наведених вимог закону та змісту оскарженої ухвали суду вбачається, що суд першої інстанції вірно встановив наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності та на законних підставах прийняв рішення про необхідність закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого.

Доводи потерпілої ОСОБА_7 щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 колегія суддів визнає безпідставними, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Системний аналіз зазначених норм кримінального процесуального законодавства свідчить про те, що суд не уповноважений виходити за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжку, оскільки це погіршить становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Колегія судді звертає увагу потерпілої, що суд обмежений висунутим обвинуваченням, зазначеного в обвинувальному акті, і при вирішенні клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності має виходити саме з обвинувачення, зазначеного безпосередньо в обвинувальному акті, і при встановленні передбачених законодавством підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності зобов`язаний ухвалити відповідне рішення.

Щодо стосується доводів потерпілої про те, що судом першої інстанції не вирішено питання стосовно пред`явленого цивільного позову до обвинуваченого про стягнення матеріальної та моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований Главою 9 КПК.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Вирішення по суті цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження по справі суперечить вказаним вище нормам закону.

Враховуючи системний аналіз зазначених норм КПК, цивільний позов не підлягає розгляду по суті у випадках закриття кримінального провадження, як на досудовому розслідуванні, так і в суді.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

При цьому, слід зазначити, що закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК, тобто з нереабілітуючих підстав, не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляє потерпілого права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, колегія суддів звертає увагу потерпілої, що закриття кримінального провадження, у разі наявності у неї претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого, не позбавляє потерпілу права звернутися із цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року по справі №345/2618/16-к.

Порушень судом першої інстанції вимог процесуального закону, які відповідно до положень ст.ст.412, 415 КПК, слугують підставами для скасування ухвали суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 19.04.2022 року, якою кримінальне провадження №0000229 від 07.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4