Справа № 573/966/22
Номер провадження 1-кп/573/118/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2022 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 16 серпня 2022 року за №0000235 , по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Рокосів Хустського району Закарпатської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , освіта професійно-технічна, пенсіонера, розлученого, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше несудимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:
31 серпня 2022 року до Білопільського районного суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 16 червня 2022 року за №0000235 по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 436-2 КК України з угодою про визнання винуватості.

У цей же день призначено підготовче засідання в справі.

Згідно з обвинувальним актом встановлено наступне.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі по тексту ООН).

До складу ООН увійшли Союз Радянських Соціалістичних Республік (правонаступником якого з 1991 року є російська федерація), Українська Радянська Соціалістична Республіка (правонаступником якої з 1991 року є Україна) та ще 49 держав-засновниць, а згодом до вказаної міжнародної організації прийняті інші держави світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування проти територіальної недоторканості або політичної незалежності будь-якої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1965 року «Про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про убезпечення їх незалежності і суверенітету» закріплено, що держави не мають права втручатися прямо чи опосередковано з якої б то не було причини у внутрішні та зовнішні справи іншої держави.

Кожна держава має невід`ємне право обирати свою політичну, економічну, соціальну та культурну систему без втручання в будь-якій формі з боку будь-якої іншої держави.

У Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 09 грудня 1981 року «Про неприпустимість інтервенції і втручання у внутрішні справи держав» визначено, що держави не мають права здійснювати інтервенцію або втручання в будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні чи зовнішні справи інших держав.

Відповідно до Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 24 жовтня 1970 року «Про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН» держави утримуються в своїх міжнародних відносинах від силових погроз або застосування сили, як проти територіальної цілісності або політичної незалежності будь-якої держави так і будь-яким іншим чином несумісним з цілями ООН. Така загроза силою або її застосування є порушенням міжнародного права і Статуту ООН.

Кожна держава зобов`язана утримуватися від загрози силою або її застосування з метою порушення існуючих міжнародних кордонів іншої держави або у якості засобу вирішення міжнародних суперечок, в тому числі територіальних суперечок, і питань, що стосуються державних кордонів.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24 серпня 1991 року схвалено акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України.

Згідно з вказаним документом територія України є неподільною та недоторканою.

Незалежність України визнано значною кількістю держав світу, у тому числі 05 грудня 1991 року російською федерацією.

Згідно з положеннями Статуту ООН та зобов`язаннями за Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, 31 травня 1997 року укладено Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 02 березня 1999 року №42-ФЗ).

Відповідно до ст. ст. 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих кордонів між Україною та російською федерацією та розбудову відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, незастосування сили або загрози силою, невтручання у внутрішні справи.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28 червня 1996 року, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканою.

При цьому, у ст. 69 Конституції України закріплено, що народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум та інші форми безпосередньої демократії. Відповідно до ст. 71 Конституції України вибори до органів державної влади та органів місцевого самоврядування є вільними і відбуваються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування. Виборцям гарантується вільне волевиявлення.

Водночас, ст. 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України.

В порушення вищевказаних умов міжнародних договорів та ігноруючи положення Конституції України, з 2014 року вище політичне та військове командування Російської Федерації розпочало агресію та вторгнення до суверенних кордонів України.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому продовжено.

Громадянин України ОСОБА_4 , перебуваючи на території с. Павлівка Сумського району Сумської області, у період часу з 24 лютого 2022 року та на даний час, в ході розмов у своїх усних висловах в присутності третіх осіб виправдовує, визнає правомірною збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, підтримує агресивні силові дії та рішення російської федерації проти України, негативно відноситься до Збройних Сил України, прославляє збройні формування держави-агресора.

У присутності мешканців с. Павлівка Сумського району Сумської області, ОСОБА_4 у своїх висловах виправдовує, визнає правомірною, заперечує збройну агресію російської федерації проти України, розпочату в 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовує, визнає правомірною, заперечує тимчасову окупацію частини території України, а також здійснює глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Так, наприкінці червня 2022 року, у точно невстановлений досудовим розслідуванням час, на ставку в АДРЕСА_1 , в присутності ОСОБА_6 , ОСОБА_4 говорив зі своїм товаришем ОСОБА_7 про те, як гарно жилося в радянському союзі. При цьому ОСОБА_4 висловлював наступне: «Я працював у росії, як гарно там працювалося. Україна сама розв`язала цю війну, а тепер звинувачує росію». Крім цього, свідок чув скарги місцевих мешканців с. Павлівка на те, що в черзі за продуктами ОСОБА_4 різними висловлюваннями пропагандує місцеве населення про гарне відношення до влади країни - агресора рф.

Також, в кінці березня - на початку квітня, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_4 у присутності ОСОБА_8 розповідав про те, як добре йому працювалося при владі радянського союзу.

Крім того, у квітні - травні 2022 року, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, в присутності ОСОБА_9 . ОСОБА_4 висловлював проросійську пропаганду, а саме говорив, що при владі росії було жити краще, ніж при теперішній владі, а також перебуваючи у черзі біля магазину в с. Павлівка, висловлювався про те, що було б добре, якби влада рф повернулася в Україну. Вказаними висловлюваннями ОСОБА_4 пропагандує населення с. Павлівка до лояльного відношення до загарбницької влади країни агресора - рф.

Також, на початку літа 2022 року, в період заїзду до с. Павлівка військовослужбовців ЗСУ, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_4 , перебуваючи біля магазину «Продукти» ФОП « ОСОБА_10 » в с. Павлівка, в присутності ОСОБА_11 висловлювався негативно в бік Збройних Сил України, а саме говорив «Нащо вони понаїхали, якщо б не вони, то нас би не обстрілювали, краще б прийшла влада росії, все було б мирно».

Крім того, на початку літа 2022 року, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_4 , перебуваючи в черзі біля транспортного засобу, який перевозить хліб, у присутності ОСОБА_12 висловлювався про те, як було б добре, якби прийшла влада російської федерації та розповідав історії про його гарне життя в росії, говорив: «Якби військові ЗСУ не приїхали, то нас би не обстрілювали, краще Україна була б під владою рф».

ОСОБА_4 неодноразово підкреслював перевагу та силу збройних формувань російської федерації, тим самим глорифікував осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році та спотворював уяву у суспільстві щодо реальної ситуації, що склалася у державі, сприяв невірному сприйняттю збройної агресії, що могло потягнути за собою припинення чи послаблення супротиву такій агресії, а отже, й зашкодити обороноздатності держави.

У даних висловлюваннях ОСОБА_4 , озвучених ним у присутності третіх осіб, міститься виправдовування, визнання правомірною збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Під час досудового розслідування, 31 серпня 2022 року між обвинуваченим (на той час підозрюваним) ОСОБА_4 та прокурором ОСОБА_3 укладена угода про визнання винуватості у відповідності з вимогами ст. ст. 468, 469, 472 КПК України, яка у цей же день надійшла до суду разом з обвинувальним актом.

Згідно з даною угодою сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 436-2 КК України та істотних для них обставин кримінального провадження. При цьому обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та зобов`язався надати стороні обвинувачення достовірну і повну інформацію, що стосується всіх фактів цієї справи, які йому відомі. Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 436-2 КК України у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням. В угоді передбачені наслідки її укладення та затвердження, встановлені статтею 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди, передбачені статтею 476 КПК України.

У підготовчому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , його захисник ОСОБА_5 та прокурор ОСОБА_3 підтримали угоду про визнання винуватості, просилили її затвердити.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст. 468, п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

В силу положень абз. 4 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

За змістом ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

При цьому в обвинуваченого ОСОБА_4 судом з`ясовано, що він цілком правильно розуміє права, передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, наслідки невиконання угоди, встановлені ст. 476 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього в разі затвердження даної угоди.

Разом з цим, суд перевірив угоду на відповідність вимогам закону, встановивши, що її укладення є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не суперечать вимогам кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст. 65 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

На підставі викладеного, враховуючи особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, не є особою з інвалідністю, пенсіонер, розлучений, утриманців не має, наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , з участю захисника ОСОБА_5 і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Під час досудового розслідування запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовувався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 31 серпня 2022 року між прокурором Білопільського відділу Сумської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 з участю захисника ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України і призначити йому покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, а також повідомляти цей орган про зміну місця проживання.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: