КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5673/19 Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/934/2022
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року у кримінальному провадженні №0001345 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Болячів Брусилівського району Житомирській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_10 05 лютого 2019 року близько 05 год 30 хв, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , у під`їзді №3 житлового будинку побачив раніше невідому йому жінку, яка у руках тримала мобільний телефон та у нього виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, ОСОБА_10 , діючи з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення, наблизився до потерпілої ОСОБА_8 та, застосувавши насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, що виразилося у нанесенні останній двох ударів кулаком в область обличчя, відкрито заволодів майном ОСОБА_8 , а саме мобільним телефоном «Самсунг», вартістю 4000 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 4000 гривень.

Дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.

За результатами судового розгляду суд дійшов висновку, що достатніх, допустимих та належних доказів на підтвердження того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, вчинено ОСОБА_10 стороною обвинувачення не надано, у зв`язку з чим ОСОБА_10 підлягає виправданню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

За позицією прокурора висновки суду про те, що стороною обвинувачення не було відкрито матеріали досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, у зв`язку з чим усі зібрані у ході досудового розслідування докази є недопустимими, не відповідають дійсності, оскільки судом не враховано, що матеріали кримінального провадження відповідно до ст. 291 КПК України містять розписку ОСОБА_10 щодо отримання обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, а під час виконання вимог ст. 293 КПК України обвинуваченим не було заявлено будь-яких клопотань. У цьому ж контексті прокурор звертає увагу на те, що матеріали кримінального провадження були відкриті стороні захисту в порядку, визначному ст. 290 КПК України, на стадії судового розгляду, що не обмежило право на захист обвинуваченого та можливість реалізації ним своїх конституційних прав з позиції справедливого судового розгляду.

На думку сторони обвинувачення, суд необґрунтовано визнав усі докази недопустимими, при цьому у вироку нічого не зазначив про будь-які порушення процесуального закону при отриманні цих доказів, отже не виконав вимоги ст.ст. 86, 94 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, як вважає прокурор, є суперечливою підстава виправдання судом ОСОБА_10 , оскільки суд у вироку спочатку визнає докази недопустимим, а потім зазначає про встановлення факту вчинення кримінального правопорушення.

За твердженням прокурора, показання потерпілої ОСОБА_8 в суді про причетність ОСОБА_10 до викрадення її майна, дані протоколу впізнання за фотознімками за участі потерпілої та окремо за участі свідка ОСОБА_12 , а також відомості у протоколі огляду мобільного телефону, який був об`єктом злочину, в своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованому йому кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілої, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення обвинуваченого та захисника на апеляційне прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами 1, 2 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вини не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на користь такої особи.

При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 цього Кодексу, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Цих вимог закону, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався, а його висновки про недоведеність вчинення ОСОБА_10 в межах пред`явленого обвинувачення відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, зроблені на підставі з`ясованих у судовому засіданні обставин справи і не спростовуються доводами апеляційної скарги прокурора.

Так, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд з дотриманням норм кримінального процесуального закону, допитавши у справі обвинуваченого ОСОБА_10 , який заперечив свою причетність до викрадення майна ОСОБА_8 (показав, що обставини вчинення злочину йому невідомі, оскільки він його не вчиняв; йому не було відомо навіть про те, що відносно нього тривало досудове розслідування, так як до слідчого його не викликали, повідомлення про підозру та копію обвинувального акта не вручали, в розписці про отримання обвинувального акта не його підпис; 15 лютого 2019 року о 05 годині 30 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Попудренка,16 він не перебував, а в той час працював двірником у Дарницькому районі м. Києва; з потерпілою раніше був знайомий, вона є подругою його колишньої цивільної дружини та у неї є підстави його обмовляти), потерпілу ОСОБА_8 (показала, що ОСОБА_10 за вказаних в обвинувальному акті обставин напав на неї та викрав належний їй мобільний телефон, з ним раніше знайома не була і підстав обмовляти не має), показання якої сприйняв критично, оскільки вони не узгоджуються з будь-якими іншими допустимими доказами та суперечать показанням обвинуваченого, а також дослідивши надані прокурором письмові докази, відомості в яких визнав недопустимими, дійшов умотивованого висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_10 відкритого викрадення майна ОСОБА_8 , поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої.

При цьому суд першої інстанції встановив, що в порушення вимог ст. 290 КПК прокурор та слідчий не відкрили стороні захисту матеріалів, які були зібрані під час проведення досудового розслідування та перебували у розпорядженні сторони обвинувачення, тому з урахуванням положень ч. 12 ст. 290 КПК не допустив відомості, що містяться в них, як докази, і доводи прокурора в цій частині колегія суддів визнає безпідставними.

Згідно з положеннями п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України однією із закріплених у цій нормі засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і доведеність перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів частин 1 - 3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом. Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За правилами частин 1, 2 і 3 ст. 290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язані надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в розпорядженні сторони обвинувачення, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості підозрюваного, або сприяти пом`якшенню покарання. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Відповідно до ч. 6 ст. 290 КПК сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до житла чи іншого володіння, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем сторони захисту, якщо сторона захисту має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді. Сторона захисту має право не надавати прокурору доступ до будь-яких матеріалів, які можуть бути використані прокурором на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Вирішення питання про віднесення конкретних матеріалів до таких, що можуть бути використані прокурором на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення і, як наслідок, прийняття рішення про надання чи ненадання прокурору доступу до таких матеріалів, може бути відкладено до закінчення ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування.

Згідно з ч. 9 ст. 290 КПК сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

Разом із тим, ознайомлення з цими матеріалами для кожної сторони не є обов`язковим. Будь-яка сторона кримінального провадження може відмовитись від ознайомлення з наданими матеріалами, проте така відмова має бути письмово підтверджена, щоб у судовому засіданні суд мав можливість переконатися, що відповідною стороною були виконані вимоги частин 1, 2, 3 та 6 ст. 290 КПК, а сторона, якій надавалися ці докази, добровільно відмовилась від ознайомлення з ними з власної волі.

Письмове підтвердження про відмову протилежної сторони від ознайомлення з наданими матеріалами є законною підставою для суду допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Якщо сторона кримінального провадження не надасть суду письмового підтвердження доступу до цих матеріалів іншій стороні, суд, відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК, не може допустити відомості, що містяться в цих матеріалах, як докази у кримінальному провадженні.

Таким чином, законодавець установив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

З даних реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що 28 березня 2019 року за дорученням прокурора підозрюваному ОСОБА_10 слідчим було надано доступ до матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України та цього ж дня ОСОБА_10 в період часу з 16 години до 16 години 30 хвилин ознайомився з матеріалами кримінального провадження (а.с. 7).

Такі обставини в суді ОСОБА_10 заперечив, як і оспорював факт вручення йому повідомлення про підозру та копії обвинувального акта з реєстром матеріалів досудового розслідування.

Суд з метою перевірки дотримання прокурором, слідчим вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування кримінального провадження зобов`язав прокурора надати оригінали матеріалів кримінального провадження, відкладав судовий розгляд, зокрема 11 березня 2021 року (а.с. 219-220 журнал судового засідання), проте в судовому засіданні 28 квітня 2021 року прокурор повідомив про неможливість надання матеріалів кримінального провадження і в подальшому не заперечував про закінчення з`ясування судом обставин та перевірки їх доказами (а.с.228-229). Разом із цим, за клопотанням захисника суд долучив до провадження отриману ним у прокурора перед початком судового засідання фотокопію повідомлення про підозру ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, від 28 березня 2019 року, в якій відсутній підпис підозрюваного про вручення такого повідомлення (а.с.228-229), що викликає сумнів і в частині дотримання прокурором та слідчим вимог ст. 278 КПК України.

Таким чином прокурор в суді не довів виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України, хоча не мав у цьому жодних перешкод, не довів прокурор цих обставин і в процесі апеляційного оскарження вироку суду першої інстанції, отже є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України і з огляду на положення ч. 12 цієї норми про недопустимість доказів у кримінальному провадженні наданих стороною обвинувачення.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_10 отримав копію обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування та на стадії судового розгляду стороною обвинувачення було відкрито та надано доступ до всіх матеріалів досудового розслідування стороні захисту, що також належним чином не підтверджено, не спростовують висновків суду щодо недопустимості доказів, оскільки положеннями ч. 12 ст. 290 КПК України чітко визначено, що відомості, які містяться в матеріалах, що не були відкриті іншій стороні, суд не має права допустити як докази у справі.

З урахуванням того, що надані стороною обвинувачення в суді докази є недопустимими внаслідок порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме положень ст. 290 КПК України та не дають суду підстав дійти висновку про винуватість ОСОБА_10 поза розумним сумнівом, колегія суддів вважає доводи прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, необґрунтованими.

Виправдувальний вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а доводи прокурора про протиріччя у підставах виправдання ОСОБА_10 є неприйнятними, оскільки суперечать змісту вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року щодо ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4