Категорія:ст.128 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Торчин Луцького району Волинської області, громадянина України, працюючого двірником в Торчинського УЖКГ, інваліда загального захворювання, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ст.128 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.ст.75,76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.

Речовий доказ рентгенограму правого передпліччя ОСОБА_9 , що знаходиться в матеріалах судового провадження залишено в матеріалах судового провадження.
Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 15.09.2020 року, близько 23:00 год., перебуваючи за місцем свого проживання у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , в ході виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , діючи із злочинною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, штовхнув ОСОБА_9 в ліве плече, в результаті чого потерпіла втратила рівновагу та впавши на підлогу вдарилась правою рукою в тверде покриття, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ліктьової кістки в нижній третині, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 764 від 29.09.2020 року відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для її лікування та загоєння знадобився час більше 21 доби.
Не погоджуючись із таким вироком суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його необґрунтованим та незаконним через невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, невідповідністю призначеного покарання обвинуваченому внаслідок суворості. Зазначає про те, що стороною обвинувачення не доведено і в ході судового розгляду не встановлено беззаперечну вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, через відсутність здобутих як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду належних та допустимих доказів.

Звертає увагу суду, на те, що подія вчинення ОСОБА_7 щодо потерпілої ОСОБА_9 протиправних дій мала місце 15.09.2020 року, за місцем проживання. Водночас, потерпіла ОСОБА_9 в суді першої інстанції пояснила, що 15.09.2020 року, ОСОБА_7 під час сварки штовхнув її, після чого вона впала і зламала руку, а її зять ОСОБА_11 викликав працівників поліції. Проте, в матеріалах кримінального провадження наявний рапорт працівників поліції за 15.09.2020 року, з якого вбачається, що в той день близько 22:00 год. за місцем проживання виїздили працівники поліції, яких викликав ОСОБА_11 через вчинення домашнього насильства ОСОБА_7 , на час приїзду поліції конфлікт вичерпався, письмових заяв не надходило. Таким чином, сторона захисту вважає, що виклику працівників поліції з приводу нанесення ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не було, як про це вказує остання. А виклик працівників поліції був з інших причин. Також зазначає, якби в той день дійсно мали місце події, про які вказує потерпіла, і на час приїзду працівників поліції у неї була зламана рука, що супроводжується сильною біллю, припухлістю та неможливістю здійснювати нею рухи, то відповідно, останніми було би оформлено заяву про вчинення кримінального правопорушення. Однак, як вбачається із рапорту, виклик працівників поліції був не з приводу нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, а з приводу сімейної сварки і то не між нею і ОСОБА_7 . Водночас, в матеріалах кримінального провадження наявний рапорт працівників поліції від 25.09.2020 року, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 викликала за місцем свого проживання працівників поліції, щоб подати заяву про вчинення кримінального правопорушення, зокрема, що 15.09.2020 року ОСОБА_7 наніс їй тілесні ушкодження у виді перелому руки. Таким чином, на думку сторони захисту, в діях потерпілої ОСОБА_9 не вбачається логічна послідовність дій, оскільки якщо їй тілесні ушкодження були завдані 15.09.2020 і в той день в неї дома були працівники поліції, то чому нею не було подано відповідну заяву, а це зроблено лише через 10 днів після події і знову викликом працівників поліції додому, а не через звернення до райвідділу поліції для подачі заяви про вчинення кримінального правопорушення слідчому. А тому, на думку апелянта, вищенаведене дає підстав вважати, що саме в той день потерпіла взагалі не отримувала якісь тілесні ушкодження і що до їх нанесення не причетний ОСОБА_7 .

Разом з тим, зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутній належний та допустимий доказ на підставі якого суд мав би можливість прийти до висновку про наявність в потерпілої середньої тяжкості ушкоджень та й перелому руки взагалі, як необхідної умови кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 128 КК України, а довідка №203 від 29.09.2020 року видана КНП «Торчинська районна лікарня» Луцької районної ради та ренгензнімок, без належної ідентифікації особи, якій належить частина тіла зображена на ньому та того, що саме на ньому зображено, які були долучені самою потерпілою, не можна вважати належними доказами. Так як, довідка не є медичною документацією, оскільки такою документацією може бути виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, яка має містити інформацію про те, якої спеціальності лікар її виписував і чи має цей лікар медичну освіту у відповідній галузі медицини, в даному випадку травматології. А з ренгензнімка не можливо достеменно встановити, що він належить саме потерпілій, як не можливо встановити і що саме зображено на ньому, оскільки будь-який опис, виконаний медичним спеціалістом до нього відсутній.

Крім того, звертає увагу суду, що експертом ОСОБА_12 судово-медичну експертизу потерпілої було проведено із грубим порушенням Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом №6 від 17.01.1995 року Міністерства охорони здоров`я України. Так як, в експерта не було достатньої кількості дійсної медичної документації для встановлення у потерпілої перелому, як необхідної критерії віднесення даного тілесного ушкодження до категорії ушкоджень середньої тяжкості, оскільки довідка не є медичною документацією, а ренгензнімок був без опису, що на думку сторони захисту, не давало експерту можливості встановити дійсну ступінь тілесних ушкоджень і взагалі перелому, як такого. Водночас, вказує про те, що експертом при складанні висновку № 764, не було проведено огляд потерпілої, а висновок складений на підставі довідки та ренгензнімку є грубим порушенням п.4.1 розділу 4 вищевказаних Правил. Також, сторона захисту зазначає, що експерт ОСОБА_12 , яка була допитана 11.06.2021 року в ході розгляду кримінального провадження, повідомила суду неправдиві дані, а саме, на запитання захисту про наявність в її розпорядженні опису та ренгензнімка сказала, що вона не може сама читати ренгензнімки і опис є обов`язковим, і він на момент проведення експертизи був. Однак, коли сторона захисту повідомила, що такого документа в матеріалах кримінального провадження немає, остання повідомила, що мабуть їй хтось його приносив. Таким чином вважає, що висновок експерта №764 є недопустимим доказом, так як виконаний із грубим порушенням встановлених Правил проведення такого виду судово-медичних експертиз. Крім того, час виконання експерти: початок 29.09.2020 року, закінчення 29.09.2018 року, не відповідає дійсності.

Разом з тим, звертає увагу суду, що місцевим судом при розгляді кримінального провадження не вірно покладено в основу вироку, як беззаперечний доказ вини ОСОБА_7 , покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 так і самої потерпілої ОСОБА_9 , оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_13 є рідною донькою потерпілої ОСОБА_9 , а ОСОБА_11 зятем, а тому на думку сторони захисту, так як вони всі проживають за однією адресою то у свідків та потерпілої з обвинуваченим ОСОБА_7 склались неприязні відносини, через це вважає, даних осіб зацікавленими в даному кримінальному провадженні.

Окрім того, вважає, що навіть якби вина ОСОБА_7 і була доведена належними та допустимими доказами, то покарання, яке призначено місцевим судом є надмірно суворим, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом третьої групи загального захворювання, позитивно характеризується за місцем свого проживання, офіційно працевлаштований та позитивно характеризується за місцем праці, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, тяжких наслідків від злочину не наступило, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , є необережним злочином. Таким чином, на думку сторони захисту, вищевикладені обставини, що характеризують обвинуваченого, давали підстави суду першої інстанції прийняти рішення про більш м`яке покарання, тим більше, що санкція ст. 128 КК України це дозволяла.

Посилаючись на викладене, просить оскаржуваний вирок, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, скасувати та ухвалити новий виправдувальний вирок.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію в повному обсязі, думку прокурора, потерпілої та її представника, які вважають скаргу безпідставною та просили залишити її без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ст.128 КК України, як спричинення необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні злочину не визнав. Суду дав показання про те, що 15.09.2020 року у вечірню пору доби будь-якого конфлікту між ним та потерпілою не було, а ушкодження вона отримала на кухні напередодні, коли сама впала. Крім того, обвинувачений зазначив, що в даній квартирі проживає він, потерпіла, її чоловік, дочка потерпілої та її зять, всі вони проживають в різних кімнатах. Конфлікти, що раніше виникали між ним та потерпілою, розпочались коли до них переїхали дочка Леся та зять ОСОБА_14 . На думку ОСОБА_7 , дані конфлікти відбуваються через те, що вони хочуть його виселити з квартири і будь-якими способами створюють не можливі умови проживання через постійні конфлікти. Також, ОСОБА_7 зазначив, що під час конфліктів, які виникали між ним та потерпілою, він не застосував будь-яку фізичну силу щодо останньої. Також, обвинувачений звернув увагу суду на те, що на передодні, в нього був конфлікт з дочкою потерпілої ОСОБА_15 , яка його побила. 15.09.2020 року у вечірню пору дійсно приїжджали працівники поліції, однак він з ними не спілкувався і чому вони приїжджали йому не відомо. Просив суд виправдати його у вчиненні інкримінованого йому злочині.
Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами.

Показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні в суді першої інстанції дала показання про те, що ОСОБА_7 доволі часто вживає алкогольні напої і в стані алкогольного сп`яніння створює конфлікти вдома. Так, 15.09.2020 року, близько 22:00 год. ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння та був дуже агресивним. Вдома перебували обвинувачений ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , тобто її зять та дочка, чоловік потерпілої та потерпіла. Всі вони проживають в одній квартирі в різних кімнатах. У вищевказану дату та час потерпіла разом з дочкою ОСОБА_13 вечеряли на кухні. В цей час на кухню прийшов обвинувачений ОСОБА_7 , підійшов до ОСОБА_13 , яку штовхнув на землю, при цьому з вуха останньої вирвав сережку. Потерпіла ОСОБА_9 підійшла до ОСОБА_7 та намагалась припинити незрозумілий конфлікт, однак останній взяв рукою її за плечі і штовхнув в двері, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження, в цей час потерпіла та її дочка почали кричати і з кімнат вийшли зять і чоловік потерпілої та конфлікт припинився. В подальшому викликали працівників поліції. На наступний день, потерпіла звернулась до лікарні, де її оглянули та виявили, що центральна ліктьова кістка зламана у зв`язку з чим на руку наклали гіпс.. Заявлений цивільний позов про відшкодування моральної шкоди підтримала повністю та просила задовольнити, оскільки протягом тривалого часу обвинувачений ОСОБА_7 не просив вибачення та жодним чином не цікавився її здоров`ям, а щодо визначення виду та розміру покарання ОСОБА_7 , потерпіла поклалась на розсуд суду.
Показаннями свідка ОСОБА_11 , який показав, що точної дати не пам`ятає, однак це було близько 22:00 год. за їх місцем проживання. Конфлікт розпочався на кухні, де стояв ОСОБА_7 , який обернувся до ОСОБА_11 з невдоволеним обличчям і почав йти на свідка з ножем, на що ОСОБА_11 відразу втік в іншу кімнату та викликав працівників поліції. Обвинувачений ОСОБА_7 в свою чергу побіг в свою кімнату і відразу вибіг з кімнати на кухню, після чого, свідок через незачинені двері побачив, як обвинувачений ОСОБА_7 штовхнув руками потерпілу ОСОБА_9 , яка впала, а дружина свідка почала кричати, оскільки обвинувачений зірвав з вуха його дружини сережку. Після цього, ОСОБА_7 почав тікати з квартири через вхідні двері. В подальшому приїхали працівники поліції та розпитували їх про конфлікт. До ОСОБА_11 підійшла ОСОБА_9 яка повідомила, що болить рука, враховуючи, що свідок ОСОБА_11 є лікарем він оглянув її руку, яка тріщала та повідомили про це поліції. На наступний день ОСОБА_9 звернулась в лікарню і їй встановили діагноз перелом руки. Також, свідок звернув увагу суду на те, що дані конфлікти ОСОБА_7 є систематичними, а саме коли він в стані алкогольного сп`яніння, однак чому працівники поліції не провели освідування обвинуваченого відразу після конфлікту йому не відомо.
Показаннями свідка ОСОБА_13 , яка дала суду показання про те, що потерпіла ОСОБА_9 є її матір`ю. 15.09.2020 року у вечірню пору доби були всі вдома. Вона разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_11 були на кухні та вечеряли. В кухню зайшов ОСОБА_7 та почав різати хліб. Потім останній підійшов з ножем до ОСОБА_11 з єхидною посмішкою і почав розмахувати тим самим погрожуючи ножем, на що ОСОБА_13 сказала ОСОБА_11 викликати працівників поліції, так як такі інциденти з ОСОБА_7 не є поодинокими, після чого ОСОБА_11 пішов до кімнати та телефонував в поліцію. Поки ОСОБА_11 викликав поліцію, обвинувачений ОСОБА_7 пішов до своєї кімнати та почав одягатись, мабуть хотів втекти з квартири до приїзду поліції і коли виходив зі своєї кімнати штовхнув потерпілу ОСОБА_9 , яка вдарилась об кант дверей і впала на землю, після чого відразу крикнула, що в неї болить рука, після чого ОСОБА_7 штовхнув ОСОБА_13 , яка впала на підлогу та з вуха вирвав сережку, хоча й не забрав, після чого вибіг з квартири. В подальшому приїхали працівники поліції, яким розповіли про деталі конфлікту. Працівники поліції провели якусь бесіду з ОСОБА_7 і на тому все. В подальшому, так як ОСОБА_11 є лікарем і ОСОБА_13 теж є працівником медичного закладу, вони надали першу допомогу ОСОБА_9 , а вже на наступний день остання звернулась в лікарню, де в неї діагностували перелом руки.
Показаннями експерта ОСОБА_12 , яка показала, що вона проводила судово-медичну експертизу потерпілої ОСОБА_9 по медичній документації та наявних даних кримінального провадження. В ході проведення вказаної експертизи були виявлені в ОСОБА_9 тілесні ушкодження, що зазначені у висновку експерта, які були встановлені, згідно наданої медичної документації. Наданої документації було достатньо для проведення вказаної експертизи без присутності ОСОБА_9 .
В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 25.09.2020 року потерпілою ОСОБА_9 в якій остання зазначає, що тілесні ушкодження їй спричинив ОСОБА_7 (а.с.69);
- висновок експерта № 764 від 29.09.2020 року, згідно якого в потерпілої ОСОБА_9 виявлено та зафіксовані тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості (а.с.77-78).

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду, є послідовними та узгоджуються між собою в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.
Водночас, апеляційний суд критично відноситься до тверджень захисника обвинуваченого в тій частині, що матеріали провадження не містять доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки, вони суперечать дослідженим матеріалам кримінального провадження, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути чи пом`якшити відповідальності за вчинене.

Проаналізувавши вищевказані докази, колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України, а саме: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини і мотив вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, а саме: спричинення необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами.

Твердження сторони захисту про те, що висновок експерта №784 від 29.09.2020 року щодо тілесних ушкоджень потерпілої є недопустимим доказом, оскільки виконаний із грубим порушенням встановлених Правил проведення такого виду судово-медичних експертиз, на увагу суду не заслуговує, так як вищевказаний доказ ретельно досліджено судом першої інстанції та визнано достатнім й допустимим доказом і сумнівів в його достовірності не виникає, оскільки останній проведений експертом із стажем роботи з 2008 року, 5-го кваліфікаційного класу судового експерта, вищої кваліфікаційної категорії, який з правами та обов`язками експерта, що передбачені ст.ст. 69,70 КПК України, ознайомлений, а також попереджений за відмову або ухилення від дачі висновку експерта, за дачу завідомо неправдивого висновку експерта, або розголошення матеріалів досудового розслідування чи дізнання і несе особисту відповідальність за ст. 384, 385 та 387 КК України, який у своїй сукупності доводить висунуте ОСОБА_7 обвинувачення.
Водночас, місцевим судом було допитано експерта ОСОБА_12 , яка підтвердила обставини викладені у вищезазначеному судово-медичному висновку, який вона проводила, в даному судово-медичному висновку зазначено матеріали, які використовувались при проведенні експертизи, та фактично яких було достатньо для її проведення без присутності ОСОБА_9 . У ході дослідження було надано відповіді на всі поставлені на вирішення експертизи питання, а тому об`єктивних підстав не довіряти результатам експертизи та вважати її висновки недостовірними, колегія суддів не вбачає.
Окрім того, доводи сторони захисту про те, що у висновоку експерта №764, неправильно вказана дата закінчення експертизи, не береться до уваги, оскільки зазначення цього є очевидною опискою, так як експертиза факично проводилась 29.09.2020 року.
Разом з тим, посилання сторони захисту про те, що суд поклав в основу обвинувального вироку показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , а також потерпілої ОСОБА_9 , які на їх думку є недопустимими та неналежними доказами з посиланням на те, що ОСОБА_13 є рідною донькою потерпілої ОСОБА_9 , а ОСОБА_11 зятем потерпілої, вони всі проживають за однією адресою і у свідків та потерпілої з обвинуваченим ОСОБА_7 склались неприязні відносини, а тому вони являються зацікавленими особами у даному кримінальному провадженні, є безпідставними, оскільки надані свідками та потерпілою показання повністю узгоджуються між собою та матеріалами провадження. Крім того, враховуючи усі наявні в матеріалах кримінального провадження докази в сукупності, в суду не виникає будь-яких сумнівів у їх правдивості.
Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 15.09.2020 року не наносив потерпілій тілесних ушкоджень з посиланням на те, що остання в поліцію звернулась лише 25.09.2020 року, судом до уваги не береться, з огляду на таке.
Як встановлено судом, потерпіла ОСОБА_9 , в лікарню за медичною допомогою звернулась 16.09.2020 року, тобто на наступний день після події, де і було встановлено діагноз закритий перелом правої ліктьової кістки в нижній третині. Водночас, факт спричинення тілесного ушкодження саме 15.09.2020 року стверджено показаннями свідків.
При цьому, звернення потерпілої ОСОБА_9 в поліцію із заявою про вчинення злочину не у день вчиненого конфлікту, жодним чином не спростовує доведеної вини обвинуваченого ОСОБА_7 .
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду справи, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового виправдувального, як про це просить захисник обвинуваченого, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Щодо міри призначеного обвинуваченому покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вимоги законодавства та роз`яснення Пленуму ВСУ були повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, з урахуванням положень ст.12 КК України, злочин, який вчинив обвинувачений, передбачений ст. 128 КК України, відноситься до категорії нетяжких.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, працює, характеризується із посередньої сторони, являється інвалідом загального захворювання, потерпіла у вирішенні питання про визначенням міри та розміру покарання поклалась на розсуд суду, однак ОСОБА_7 свою вину не визнав, не розкаявся у вчиненому, відсутності обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, дійшов правильного висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів в даному випадку можливе без ізоляції його від суспільства і, що до нього слід обрати покарання в межах санкції ст.128 КК України - у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, тобто умовного звільнення.

Що стосується вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що місцевим судом в повній мірі було дотримано вимог законодавства щодо вирішення питання по заявленому цивільному позову.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільний позов з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в постанові №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Таким чином, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді