Справа № 449/1453/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/125/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000014 за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Перемишлянського районного суду Львівської області від 17.12.2021 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

встановила:

Ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 17.12.2021, застосовано примусові заходи медичного характеру щодо ОСОБА_7 у виді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Не погоджуючись з даною ухвалою, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить змінити ухвалу суду першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить виключити з її мотивувальної частини покликання на наявність у ОСОБА_7 умислу вчинення ним дій та кримінального проступку, зазначивши про вчинення ним суспільно небезпечного діяння.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що рішення суду є незаконним і підлягає зміні у зв`язку з неправильним застуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що осудність характеризує здатність особи усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) і керувати ними та є ознакою злочину. Водночас, неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Наголошує, що умисел є однією з форм вини, як ознак злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання. Відтак, умисел є ознакою усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними, тобто є неосудною.

Апелянт звертає увагу, що предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел, мотив та мета є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №137 від 27.10.2021 на даний час ОСОБА_7 страждає хронічним психіатричним захворюванням, внаслідок чого не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 також страждав хронічним психіатричним захворюванням та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Апелянт покликається, що у супереч положенням кримінального та кримінального процесуального законів, в ухвалі суду від 17.12.2021 зазначено, що ОСОБА_7 маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно кинув а сторону ОСОБА_9 сокиру. Також судом зроблено висновок, що таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, що є різновидом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Однак з врахуванням того, що ОСОБА_7 перебував у стані неосудності під час вчинення суспільно небезпечного діяння, покликання в ухвалі суду на наявність у ОСОБА_7 умислу є неправильним.

Захисника - адвоката ОСОБА_10 була належним чином повідомлена про розгляд справи та скерувала клопотання про здійснення судового засідання без її участі через зайнятість в іншому процесі, апеляційні вимоги прокурора підтримала в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України (глава 39 КПК України) встановлено особливий порядок кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до ст. 513 КПК України, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» при розгляді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру суд повинен з`ясувати: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Частина 2 ст. 513 КПК України передбачає, що визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Водночас, згідно з ч.3 ст. 513 КПК України, встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що саме ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння (кримінальне правопорушення), суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

З системного аналізу наведених вище норм КПК України вбачається, що при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру суд у кожному випадку зобов`язаний встановити факт вчинення суспільно небезпечного діяння (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення), вчинення його тією особою щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру та дослідити надані сторонами та наявні у справі докази із надання їм юридичної оцінки відповідно до ст.ст. 94, 84-89 КПК України.

Згідно ст. 508 КПК України до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом такі запобіжні заходи: 1) передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом; 2) поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку. Вказані запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби і застосування цих запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру:

1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;

2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом;

3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом;

4) госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Вищевказані вимоги чинного законодавства були не в повній мірі виконані судом першої інстанції, а відтак апеляційні вимоги прокурора знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про заподіяння ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкодження, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України є обгрнтованим, однак безпідставно вказано про умисел в діях ОСОБА_7 .

Колегією суддів з`ясовано, що суд першої інстанції в ухвалі про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги із звичайним наглядом зазначив, що 17.09.2021 р. близько 14.30 год. ОСОБА_7 перебуваючи на ділянці дороги неподалік будинку АДРЕСА_1 в ході виниклого конфлікту, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно кинув в сторону ОСОБА_11 сокирою, обух якої потрапив в ліву руку останнього. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_11 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №37/2021 від 20.09.2021 р. один синець на лівій руці, який відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Винуватість особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.

Аналізуючи зібрані докази по справі і оцінюючи їх в сукупності, суд першої інстанції дійшов переконання, що в ході судового розгляду відповідними доказами доведено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, а саме нетяжкий злочин, передбачений за ч. 1 ст. 125 КК України в стані неосудності.

Відповідно до ст.19 КК України, осудність характеризує здатність особи усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) і керувати ними та є ознакою злочину. Водночас, неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією із форм вини, як ознаки злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання.

З системного аналізу норми вбачається, що умисел є ознакою усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв такої ознаки є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх дій та керувати ними, тобто є неосудною. Із зазначеним станом несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, як ознаки суб`єктивної сторони злочину.

Відповідно до копій виписки з історії хвороби та витягу з медичної картки обвинуваченого, останній ще з 2007 року страждав на психічні захворювання.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №137 від 27.10.2021 р. на даний час ОСОБА_7 страждає хронічним психіатричним захворюванням внаслідок чого, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 також страждав хронічним психіатричним захворюванням, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Отже, висновки суду першої інстанції про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно - небезпечного діяння не в повній мірі ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно є свідченням неправильного застосування такого закону.

Крім цього, відповідно до ст. 505 КК України, обставинами, які підлягають встановленню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння; вчинення цього суспільно небезпечного діяння певною особою; наявність у особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування та інші обставини. Таким чином, предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел є елементом суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Згідно ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити вирок або ухвалу без змін; 2) змінити вирок або ухвалу; 3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок; 4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу; 5) скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження; 6) скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що виявлене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме покликання в оскаржуваній ухвалі на вчинення ОСОБА_7 злочину з умислом, а також що він своїми умисними діями, що виразилися у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, вчинив кримінальне правопорушення, як на складові злочину, у той час коли вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, дає підстави суду апеляційної інстанції виправити допущену судом першої інстанції помилку та виключити з оскаржуваної ухвали зайві посилання.

За таких обставин, колегія суддів визнає апеляційну скаргу прокурора обґрунтованою, а ухвалу суду першої інстанції такою, що підлягає зміні шляхом виключення посилання на умисел дій вчинених ОСОБА_7 під час скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 513, 532 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу Перемишлянського районного суду Львівської області від 17.12.2021 у кримінальному провадженні № 0000014 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку - змінити, виключивши з мотивувальної її частини покликання на наявність у ОСОБА_7 умислу, вчинення ним умисних дій та кримінального проступку, зазначити про вчинення ним суспільно небезпечного діяння.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: