УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 733/1161/21

провадження № 51-2118ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_9

суддів ОСОБА_10., ОСОБА_11.,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 02 червня 2022 року,

встановив:

За вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК), визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Також указаним вироком суду вирішено питання щодо міри запобіжного заходу ОСОБА_1 , процесуальних витрат у кримінальному провадженні тапочатку строку відбуття покарання.

Вироком суду встановлено, що 23 серпня 2021 року приблизно о 12:00 ОСОБА_1 , перебуваючи у дворі за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до своєї дружини ОСОБА_2 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, пов`язаних із заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілої, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 умисно вилив з полімерної пляшки на тіло дружини паливну суміш (бензин). Після чого запалив сірник та кинув його на промоклий пальною сумішшю одяг ОСОБА_2 . Від таких дій ОСОБА_1 бензин на тілі та одязі

ОСОБА_2 загорівся і цим їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді опіку полум`ям 1-2-3а-3б-4 ступеня 60% (50 %) задньої поверхні тулуба, сідниць, промежини, задньої частини обох стегон, обох верхніх кінцівок, голови та опікового шоку, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла під час лікування від отриманих опіків у відділенні інтенсивної терапії загального профілю КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради. Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1003 при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження у вигляді опіків обличчя, задньої поверхні шиї, задньої та лівої бічної поверхні тулуба, обох верхніх та нижніх кінцівок ІІ-А-Б ступеню, 50% поверхні тіла, які могли утворитися від дії термічного фактору (полум`я), мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, а смерть ОСОБА_2 настала внаслідок інтоксикації, яка є ускладненням отриманих опіків полум`ям ІІ-А-Б ступеню 50% поверхні тіла.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 02 червня 2022 року вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та його ОСОБА_12. - без задоволення.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник просить оскаржені судові рішення скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрити з підстав недоведеності його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Стверджує про неконкретизованість у вироку формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_1 та неузгодженість його з висновками судово-медичної експертизи №1003, оскільки в обвинуваченні відсутня конкретизація площі опіків на тілі потерпілої, що має бути відображена на підставі положень пп. р) п. 2.1.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6.

Також зазначає про порушення судами приписів статей 23, 94, 95 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) в частині оцінки відеозапису, зафіксованого на бодікамеру працівника поліції, стверджуючи що суди надали такому доказу оцінку всупереч приписам статей 95, 225 цього Кодексу.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції залишив вказані доводи сторони захисту без уваги, чим допустив порушення вимог ст. 419 КПК.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених

у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень та виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій, якщо їх висновки належним чином мотивовано.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим

та вмотивованим.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися

на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Положенням ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки

її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого

у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та

в установлених КПК випадках на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи

у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За змістом ч. 2 указаної норми КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги і не вправі виходити за межі касаційних вимог, якщо цим погіршується становище засудженого.

Судовий розгляд, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК, проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу, та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Так, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань засудженого ОСОБА_3 , який винним себе не визнав, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; письмових доказів, процесуальних підстав для їх отримання та інших документів, зокрема: рапорта помічника чергового сектору моніторингу Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_8 , рапорта помічника чергового сектору моніторингу Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_13 звіту про причину виникнення пожежі Прилуцького РУ ГУ ДСНС України у Чернігівській області від 25 серпня 2021 року та акту про пожежу від 23 серпня 2021 року, протоколу огляду місця події від 23 серпня 2021 року з ілюстрованими таблицями до нього, постанови слідчого СВ Прилуцького РВП ГУНП ОСОБА_14 від 24 серпня 2021 року, протоколу огляду місця події від 31 серпня 2021 року з ілюстрованими таблицями до нього, протоколу огляду предмета, а саме CD-R диска, на якому міститься вісім файлів, а також оглянутого відео з диска, постанови слідчого СВ Прилуцького РВП ГУНП ОСОБА_14 від 23 вересня 2021 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 24 серпня 2021 року за участю свідка ОСОБА_6 та відеозапису до нього, протоколу проведення слідчого експерименту від 24 серпня 2021 року за участю свідка

ОСОБА_7 та відеозапису до нього, висновків експертів № 198, № СЕ-19/125-21/7715-ФХД від 13 вересня 2021 року, № 2177 від 22-23 вересня 2021 року та № 428 від 31 серпня - 03 вересня 2021 року, постанови слідчого СВ Прилуцького РВП ГУНП ОСОБА_14 від 24 серпня 2021 року, висновку судово-психологічного експерта № 397 від 07 вересня 2021 року, висновку судово-психологічного експерта № 398 від 07 вересня 2021 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 28 серпня 2021 року за участю ОСОБА_1 .

Також суд відхилив твердження захисника ОСОБА_12. про неналежність та недопустимість як доказів звіту про причину виникнення пожежі, акту про пожежу, протоколу огляду предмета від 23 вересня 2021 року та відеозапису з бодікамери поліцейського, які, на думку останнього, були отримані з порушенням вимог КПК та встановив, що сторона захисту не ставила перед судом клопотань про проведення експертиз з приводу вирішення питання про невідповідність відображеної на носії інформації оригіналу. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що указані докази були зібрані у відповідності до правил, передбачених ст. 93 КПК.

За результатом апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції дійшов переконливого висновку про те, що в сукупності та взаємозв`язку досліджені судом докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, а винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, доведена поза розумним сумнівом на підставі належних і допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу вироку та у доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК, судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі апеляційного суду, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, мотиви, що спростовують її доводи у разі залишення апеляційної скарги без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2021 року за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_12. в межах їх доводів, які частково є аналогічними доводам захисника в касаційній скарзі, керуючись приписами статей 404, 405 КПК, зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався, надав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, та із зазначенням докладних мотивів постановленого рішення обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 94 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Доводи захисника про неконкретизованість у вироку формулювання обвинувачення та неузгодженість його з висновками судово-медичної експертизи №1003 колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Пункт 2.1.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року N 6, визначає критерії ушкоджень, що небезпечні для життя, відповідно до підпункту р) якого до ушкоджень, що небезпечні для життя, належить загальна дія високої температури (тепловий і сонячний удар) за наявності загрозливих для життя явищ: термічні опіки III-IV ступеня з площею ураження понад 15% поверхні тіла; опіки III ступеня понад 20% поверхні тіла; опіки II ступеня понад 30% поверхні тіла, а також опіки меншої площі, що супроводжувались шоком тяжкого ступеня; опіки дихальних шляхів за наявності загрозливих для життя явищ. Такі критерії являються ознакою тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1003 при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження у вигляді опіків обличчя, задньої поверхні шиї, задньої та лівої бічної поверхні тулуба, обох верхніх та нижніх кінцівок ІІ-А-Б ступеню, 50 % поверхні тіла, які могли утворитися від дії термічного фактору (полум`я), мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, а смерть ОСОБА_2 настала внаслідок інтоксикації, яка є ускладненням отриманих опіків полум`ям ІІ-А-Б ступеню 50 % поверхні тіла.

При цьому за змістом мотивувальної частини оскарженого вироку суду першої інстанції від дій засудженого потерпілій ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді опіку полум`ям 1-2-3а-3б-4 ступеня 60% (50 %) задньої поверхні тулуба, сідниць, промежини, задньої частини обох стегон, обох верхніх кінцівок, голови та опікового шоку, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Тобто формулювання обвинувачення в частині обсягу заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень повністю узгоджується з висновком судово-медичної експертизи № 1003. При цьому кримінальний процесуальний закон не передбачає необхідності конкретизації площі опіків окремо за кожним пошкодженням, заподіяним внаслідок застосування винним паливної суміші, з огляду на обставини, встановлені у цьому провадженні.

Разом з тим посилання захисника в обґрунтування указаних вище доводів на висновки, які викладені в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (у справі № 295/12923/19), є нерелевантними, оскільки в цьому судовому рішенні йдеться про неспівпадіння викладу фактичних обставин кримінального правопорушення у повідомленні про підозру і двох обвинувальних актах, що призвело до порушення базового міжнародного стандарту, закріпленого у пункті «а» частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Неспроможними є також доводи касаційної скарги захисника про порушення судами приписів статей 23, 94, 95 КПК в частині оцінки відеозапису, зафіксованого на бодікамеру працівника поліції до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР).

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Стаття 86 КПК визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

За приписами ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані).

Зі змісту оскарженого вироку суду першої інстанції вбачається, що в основу обвинувачення судом не було покладено показань потерпілої, разом з тим, надано оцінку протоколу огляду предмета, а саме CD-R диска, а також оглянуто відео з диска, а саме вісім файлів, серед яких зокрема і відеозапис, на якому зафіксована розмова працівників поліції з потерпілою ОСОБА_2 до внесення відомостей в ЄРДР. Тобто в розумінні статей 84, 99 КПК відеозаписи та протокол їх огляду за юридичною природою є таким процесуальним джерелом доказів як документи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що показання та документи є різними процесуальними джерелами доказів і відсутні підстави для їх ототожнення.

Про недотримання стороною обвинувачення процесуального способу отримання цих доказів органом досудового розслідування сторона захисту в судах попередніх інстанцій не заявляла, як не стверджує про порушення приписів ст. 93 КПК і в касаційній скарзі.

З огляду на викладене вище касаційний суд, в аспекті приписів ст. 433 КПК, не має обґрунтованих підстав піддавати сумніву висновки судів щодо дотримання правил, визначених в статтях 93, 94 КПК, і достатності доказів до визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В частині оцінки дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів також враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти вмотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі захисника, та вважає, що

у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 02 червня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11