Київський апеляційний суд
Провадження: № 11-кп/824/872/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний: 756/4855/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч.1 ст. 111, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про поновлення строку на звернення з апеляційною скаргою на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року, яким його визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України, а також виправдано за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.
Дана ухвала мотивована відсутністю обставин в обґрунтування наявності поважних причин, передбачених ст. 138 КПК України, які б слугували підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження вироку.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить означену ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_7 і поновити йому строк на апеляційне оскарження вироку Оболонського районного суду м. Києва 24 січня 2019 року.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що ухвала суду про відмову ОСОБА_7 в поновлення строку на особисте апеляційне оскарження вироку, який був ухвалений за результатами спеціального судового провадження за його відсутності, суперечить вимогам чинного законодавства, істотно порушує кримінальний процесуальний закон, права обвинуваченого на захист та на доступ до правосуддя, і не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.
Зокрема, апелянт звертає увагу на те, що у зв`язку зі здійсненням щодо ОСОБА_7 спеціального судового провадження (за процедурою «in absentia»), копія ухваленого стосовно нього вироку була вручена виключно захисникам, і це підтверджено судом в оскаржуваній ухвалі, особисто обвинувачений копії вироку у передбачений законом спосіб, визначений ч. ч. 6, 7 ст. 376 КПК України, не отримував. При цьому, з кінця 2018 року до кінця 2021 року, включно з періодом подання ОСОБА_7 апеляційної скарги 28 липня 2021 року, він не мав жодного спілкування зі своїми адвокатами за договорами про надання правової допомоги, а захисник, призначений з центру надання безоплатної правової допомоги, не мав з обвинуваченим зв`язку. У зв`язку із чим ОСОБА_7 не мав об`єктивної можливості в установлений ст. 395 КПК України строк подати апеляційну скаргу на ухвалений щодо нього вирок, тексту якого він не бачив і про існування якого не знав.
Висновки суду про відсутність поважних причин, визначених у ст. 138 КПК України, для поновлення ОСОБА_7 строку на апеляційне оскарження вироку за результатами спеціального судового розгляду є хибними. Так, зі змісту п. 8 ч. 1 ст. 138 КПК України слідує, що поважними причинами неприбуття особи на виклик є інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик. Тобто, передбачений цією статтею перелік поважних причин не є вичерпним. ОСОБА_7 не був присутній під час судового розгляду даної справи з причини неможливості забезпечення його безпеки та оскільки після зміни політичного керівництва України його повернення для участі в справі очевидно тягло б за собою його ув`язнення ще до ухвалення будь-якого вироку.
Водночас, зважаючи на те, що ОСОБА_7 не був проінформований щодо усього перебігу судового розгляду, не відмовлявся від права з`являтися в суд, його не було забезпечено правом захищати себе особисто і допитувати свідків, то хоча б часткове відновлення його законних прав можливе за умови надання права на перегляд його особистої апеляційної скарги. Позбавлення ж ОСОБА_7 невід`ємного особистого права на апеляційне оскарження вироку, ухваленого за результатами спеціального судового розгляду, є недопустимим і таким, що суперечить міжнародним зобов`язанням України. В обґрунтування таких доводів апелянт посилається на рішення Європейського суду з прав людини (у справах: «Санадер проти Хорватії»; «Хисі проти Албанії»; «Мало проти Албанії»; «Мука проти Албанії»; «Топі проти Албанії»; «Шомоді проти Італії»), у яких були констатовані порушення прав на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також на Резолюцію (75) 11 Комітету міністрів ради Європи, прийняту 19 січня 1973 року на 217-му засіданні представників міністрів.
З урахуванням наведеного, захисник переконаний, що у суду першої інстанції були не тільки законні підстави, але і обов`язок поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження вироку на підставі п. 8 ч. 1 ст. 138 КПК України.
Крім того, захисник вказує на те, що в оскаржуваній ухвалі суд фактично погодився із тим, що процесуальним законодавством не врегульоване питання поновлення строків на апеляційне оскарження в разі застосування процедури «in absentia», зокрема у випадку, коли обвинувачений ознайомився зі змістом ухваленого щодо нього вироку вже після апеляційного розгляду скарг його захисників. Разом з тим, приймаючи до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справах «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства», «Редакція газети «Правоє дєло» та Штекель проти України», «Щокін проти України», таку правову невизначеність суд повинен був тлумачити виключно на користь засудженого і надати йому можливість особистого доступу до правосуддя шляхом подання апеляційної скарги. Вважає, що означена правова невизначеність у питанні поновлення строку не може бути підставою для обмеження законних прав ОСОБА_7 .
Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року не надійшло.
Заслухавши доповідь судді,пояснення захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Приписи ч. 1 ст. 412 КПК України регламентують, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За результатами апеляційного розгляду в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_7 від 23 липня 2021 року, в якому він просив поновити йому строк на апеляційне оскарження вироку від 24 січня 2019 року.
Так, за правилами ч. 3 ст. 400 КПК України, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 цього Кодексу.
В свою чергу, ст. 138 КПК України визначено, що поважними причинами неприбуття особи на виклик є:
1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання;
2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення;
3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини);
4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо;
5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад;
6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю;
7) несвоєчасне одержання повістки про виклик;
8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.
Розглянувши клопотання ОСОБА_7 , яке містилося у його апеляційній скарзі від 23 липня 2021 року (т. 124 а.п. 40-185), а також клопотання його захисника ОСОБА_6 від 11 січня 2022 року (т. 129 а.п. 19-23) про поновлення обвинуваченому строку на апеляційне оскарження ухваленого стосовно нього вироку від 24 січня 2019 року, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що захистом не було надано підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 КПК України, які б слугували підставою для поновлення строку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Оболонського районного суду м. Києві від 24 січня 2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України, та засуджений до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років. Цим же вироком ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України, і виправданий у зв`язку з недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Даний вирок стосовно ОСОБА_7 ухвалений судом першої інстанції за результатами спеціального судового провадження, за відсутності обвинуваченого (за процедурою «in absentia»).
За правилами, визначеними в абзаці п`ятому ч. 3 ст. 323 КПК України, повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297цього Кодексу. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження обвинувачений вважається належним чином ознайомлений з її змістом.
Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 376 КПК України, копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Аналіз у взаємозв`язку наведених вище приписів закону свідчить про те, що копія вироку, яка за загальним правилом підлягає врученню обвинуваченому одразу після його проголошення, у разі здійснення спеціального судового провадження, за відсутності обвинуваченого, що тягне за собою неможливість безпосереднього вручення йому копії судового рішення, надається його захиснику.
На виконання указаних вимог закону, копія вироку Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 одразу після його проголошення була вручена присутнім захисникам ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які були обрані та залучені до справи самим обвинуваченим (т. 100 а. п. 145).
Наступного дня, 25 січня 2019 року, копія вироку була надіслана іншим захисникам ОСОБА_7 , а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (т. 100 а. п. 168).
Також, інформація про ухвалений у кримінальному провадженні вирок щодо ОСОБА_7 була опублікована в державному виданні газеті «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Оболонського районного суду м. Києва, а саме судове рішення розміщене в Єдиному реєстрі судових рішень та оприлюднено 29 січня 2019 року.
Крім того, 19 листопада 2020 року рекомендованим поштовим відправленням копія вироку була надіслана судом за указаною ОСОБА_7 адресою його місцезнаходження в Російській Федерації. Але 12 квітня 2020 року це відправлення було повернуто до суду без вручення з відміткою про відсутність одержувача під час доставки (т. 118 а. п. 137, 138, 140, т. 124 а. п. 14-16, 17-19).
Згаданий вирок суду першої інстанції був оскаржений в апеляційному порядку захисниками ОСОБА_7 ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 і ОСОБА_16 . За результатами розгляду апеляційних скарг захисту ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року вирок суду щодо ОСОБА_7 залишений без змін.
На вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року захисниками ОСОБА_7 ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 були подані касаційні скарги, які постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року залишені без задоволення, а згадані судові рішення без змін.
Серед іншого, в ході апеляційного та касаційного розглядів предметом перевірки були доводи сторони захисту стосовно порушення судами права ОСОБА_7 на доступ до правосуддя через проведення судового розгляду за процедурою «in absentia», в тому числі твердження щодо неможливості безпосередньої участі обвинуваченого у розгляді справи та не здійснення його інформування або неналежне інформування про розгляд.
У згаданій вище постанові Верховний Суд констатував, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 судами дотримано правила, передбачені кримінальним процесуальним законом, для розгляду справ у порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого, вжито достатніх заходів для його інформування про розгляд справи судом, надано можливість взяти участь у розгляді справи із застосуванням відеоконференцзв`язку, якою ОСОБА_7 так і не скористався, а протягом усього судового розгляду реалізацію своїх процесуальних прав обвинувачений здійснював через захисників, яких він обрав самостійно, а також тих, який йому забезпечила держава з огляду на особливості цього кримінального провадження.
Виходячи з наведеного, посилання захисників на начебто обмеження процесуальних прав ОСОБА_7 під час підготовчого судового засідання та судового розгляду в суді першої інстанції, а також в ході перегляду вироку в судах апеляційної та касаційної інстанцій, зокрема, захищати себе особисто, заявляти клопотання, подавати докази, виступати перед судом у судових дебатах, з останнім словом тощо, Верховним Судом визнані безпідставними.
Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що протягом усього судового розгляду в суді першої інстанції, в ході перегляду справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, повідомлення ОСОБА_7 про судові засідання надсилалися за відомими адресами його проживання, копії прийнятих процесуальний рішень, зокрема, вироку Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року, ухвали Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року, постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року, вручалися та направлялися його захисникам, надсилалися обвинуваченому за указаною ним адресою в Російській Федерації, а відомості про такі повідомлення і судові рішення публікувалися у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних сайтах судів, як це передбачено абзацом п`ятим ч. 3 ст. 323 КПК України.
Водночас, матеріали справи також містять численні звернення і клопотання від імені ОСОБА_7 на адреси судів, зміст яких свідчить про його проінформованість про здійснення судового розгляду кримінального провадження, у якому він є обвинуваченим, про його обізнаність стосовно того, на якій стадії судового розгляду це провадження знаходиться і судом якої інстанції переглядається. Наявні в справі документи, що подавалися ОСОБА_7 в суди на різних стадіях судового розгляду, та заяви і клопотання його захисників, подані ними як письмово, так і усно безпосередньо в судових засіданнях, вказують на узгодження між обвинуваченим та захисниками позиції захисту, а відтак і підтримання комунікації між ними. Означене також було встановлено Верховним Судом під час касаційного перегляду кримінального провадження.
Наведеним спростовуються твердження захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_7 не знав про існування ухваленого стосовно нього вироку судом першої інстанції, і не підтримував зв`язку зі своїми захисниками в період часу з кінця 2018 року до кінця 2021 року. При цьому, колегія суддів звертає увагу і на те, що в ході судового розгляду захист ОСОБА_7 здійснювало загалом сім кваліфікованих адвокатів, шістьох з яких він обрав і залучив до справи самостійно.
Незважаючи на очевидну обізнаність ОСОБА_7 не тільки про ухвалення стосовно нього вироку, але і про те, що цей вирок був предметом апеляційного, а потім і касаційного перегляду, що були ініційовані одними і тими самими його захисниками, апеляційну скаргу, датовану 23 липня 2021 року, обвинувачений подав до Оболонського районного суду м. Києва 28 липня 2021 року, коли кримінальне провадження знаходилось на розгляді в суді касаційної інстанції. Тобто, апеляційну скаргу, яка містить клопотання про поновлення строку, на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року ОСОБА_7 подав за сплином двох з половиною років.
З огляду на те, що: копія вироку була вручена і направлена захисникам ОСОБА_7 та відомості про його ухвалення були опубліковані в засобах масової інформації відповідно до вимог абзацу п`ятого ч. 3 ст. 323 КПК України; в матеріалах кримінального провадження містяться відомості (заяви, звернення, клопотання обвинуваченого), які підтверджують обізнаність ОСОБА_7 про ухвалення стосовно нього вироку та про різні стадії його перегляду судами вищих інстанцій за скаргами обраних ним захисників, а також про підтримання комунікації між обвинуваченим і його захисниками та узгодження лінії захисту, то посилання обвинуваченого та його захисника ОСОБА_6 у клопотаннях про поновлення строку і останнього в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_7 копії вироку, на переконання колегії суддів, не вказує на поважність причини такого тривалого і значного пропуску на подачу апеляційної скарги. При цьому колегія суддів зауважує, що фактично всі процесуальні документи і рішення, що надсилалися ОСОБА_7 за указаною ним же адресою в Російській Федерації поверталися в суди без вручення адресату.
Будь-яких інших поважних причин у розумінні ст. 138 КПК України, які були б підставою для поновлення ОСОБА_7 строку на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції його клопотання та клопотання і апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не містять. В тому числі, всупереч посиланням захисника ОСОБА_6 на п. 8 ч. 1 ст. 138 КПК України як на підставу для поновлення строку, колегія суддів не вбачає інших обставин, які б об`єктивно перешкоджали ОСОБА_7 подати апеляційну скаргу раніше, а не через два з половиною роки після ухвалення вироку. Натомість, приймаючи до уваги наведені вище конкретні відомості в даній справі, колегія суддів вважає, що подання ОСОБА_7 за сплином такого значного періоду часу апеляційної скарги, безпосередній зміст якої перекликається із доводами вже розглянутих скарг його захисників, фактично зводиться до незгоди із прийнятими судовими рішення та намагань повторного перегляду вже вирішеної справи, чим нівелює принцип правової визначеності, поваги до остаточності та обов`язковості судового рішення.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним. Воно може бути піддане допустимим обмеженням, зокрема, встановленим строком на звернення до суду, на оскарження судових рішень, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Забезпечуючи таке регулювання, Договірні держави користуються певною свободою розсуду.
Зокрема, у рішенні по справі «Сейдович проти Італії» Європейський суд звернув увагу на те, що коли заочне рішення було вручено офіційно призначеному захиснику заявника, заява про поновлення строку, відведеного на оскарження, може бути задоволена лише за виконання двох умов: якщо засуджений міг довести, що він не був фактично обізнаний про рішення, і якщо він свідомо не відмовився взяти до відома процесуальні дії.
Разом з тим, Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу правової визначеності, який вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто поваги до остаточного рішення суду, недопустимості повторного розгляду раз вже вирішеної справи. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи чи заміни рішень. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі і непереборні обставини (справи «Христов проти України», «Науменко проти України», «Пономарьов проти України», «Устименко проти України»).
У кожному випадку прийняття національними судами рішення про поновлення строків на звернення до суду або на оскарження судового рішення Європейський суд з прав людини наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строку втручання у принцип «res judicata» (рішення «Пономарьов проти України», «Мельник проти України»).
Враховуючи в сукупності вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про ненадання захистом підтвердження наявності поважних причин, які б слугували підставою для поновлення ОСОБА_7 строку на звернення з апеляційною скаргою, поданою ним 28 липня 2021 року, на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.
Таким чином, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про поновлення строку на звернення з апеляційною скаргою від 23 липня 2021 року на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року, залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4