ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2887/21 Номер провадження 11-кп/814/256/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000143 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора у даному провадженні, прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 05.10.2021,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поділ Великобагачанського району Полтавської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, не одруженого, працюючого менеджером з продажів ФОП « ОСОБА_11 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 від відбування покарання звільнено з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_9

обов`язки: не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_9 приблизно о 02 годині 30 січня 2021 року, перебуваючи в розважальному закладі «Подіум» по вулиці вул. Гоголя, 38 в м. Полтава, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з іноземними студентами, умисно наніс потерпілому ОСОБА_12 один удар передпліччям правої руки в область голови, внаслідок чого останній упав і вдарився головою об кахлеву підлогу та отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, у виді: черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеня з формуванням вогнища геморрагічних забоїв лобних ділянок головного мозку, з розвитком субарахноїдального крововиливу, гематосинусу правої основної пазухи, перелому потиличної кістки справа з переходом на основу черепа, забійно-рваної рани м`яких тканин, підшкірної гематоми правої потиличної ділянки та гематоми м`яких тканин обличчя зліва.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулися захисник та прокурор.
У поданій апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та звільнити ОСОБА_13 від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження стосовно нього закрити.
При цьому зазначає, що як під час досудового розслідування, так і під час розгляду кримінального провадження в суді, обвинувачений ОСОБА_9 не заперечував фактичні обставини провадження та свою причетність до нанесення потерпілому удару, розкаявся у вчиненому, засуджував свою поведінку, висловлював жаль з приводу вчиненого і вбачався перед потерпілим, в повному обсязі відшкодував заподіяну шкоду.
Разом з тим стверджує про відсутність в обвинуваченого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, оскільки завдаючи удар передпліччям у ліву частину голови потерпілого, ОСОБА_9 не передбачав можливості його падіння та подальшого контактування правою потиличною частиною голови з підлогою, внаслідок чого і утворилися тяжкі тілесні ушкодження у вигляді перелому потиличної кістки праворуч.
Зазначає про те, що за обставин встановлених під час судового розгляду провадження встановлено, що тяжке тілесне ушкодження, отримане потерпілим, було не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим ОСОБА_9 удару в ділянку голови потерпілого зліва, а результатом падіння останнього й удару правою частиною потиличної ділянки голови об тверду поверхню, чого він хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.
З огляду на викладене, зазначає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_9 , мало місце не умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а їх спричинення через необережність, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 223 від 23.03.2021 року, показаннями експерта ОСОБА_14 , потерпілого та обвинуваченого, а також дослідженим судом відеозаписом, відповідно, кваліфікація дій обвинуваченого має бути за ст.128 КК України.
Вказує, що суд першої інстанції доводів сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого належним чином не спростував, а також не надав мотивованого обґрунтування кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України.
Також зазначає, що за умови кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ст.128 КК України, вказане передбачає надання можливості обвинуваченому та потерпілому скористатися правом на примирення, оскільки потерпілим у справі на адресу суду було подано клопотання про закриття кримінального провадження на підставі ст.46 КК України та звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_9 у зв`язку з їх примиренням.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження в частині способу, яким ОСОБА_9 вчинено кримінальне правопорушення, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного застосування положень ст. 66, ст. 75 КК України та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого та увалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.
Також просить виключити з вироку відомості про існування обставин, що пом`якшують кримінальну відповідальність ОСОБА_9 , а саме щирого каяття, добровільного відшкодування заподіяної шкоди та усунення тяжких наслідків правопорушення, позицію потерпілого.
Просить визнати доведеним обвинувачення ОСОБА_9 , щодо механізму та способу заподіяння тілесних ушкоджень за формулюванням згідно обвинувального акту, а саме, що «... ОСОБА_9 , будучи особою, яка має навички єдиноборств, застосував до потерпілого прийом боротьби - цілеспрямований, раптовий удар ліктем в скроню голови із-заду, який призвів відразу до втрати потерпілим свідомості та подальшим із зарання наданим значним прискоренням некоординоване падіння тіла потерпілого на підлогу з кахлю та отримання тяжких тілесних ушкоджень.
Зазначає, що посилання суду у вироку на те, що відеозаписом камер спостереження підтверджується нанесення удару обвинуваченого передпліччям є помилковими, оскільки на відеозаписі чітко видно, що удар потерпілому ОСОБА_9 наніс ліктем ззаду в ділянку скроні. Вказаний висновок підтверджується показаннями спеціаліста з єдиноборств ОСОБА_15 (останнім також підтверджено, що цей удар був сильним, нокаутуючим, що призвів до втрати свідомості потерпілого до падіння), експерта ОСОБА_14 .
Зазначає, що обвинувачений навмисно змінив в судовому засіданні показання щодо способу нанесення удару потерпілому для того щоб викривити обставини правопорушення, применшити ступінь своєї вини, приховати ознаки умисності своїх дій, тим самим представити загалу, що отримана потерпілим травма є випадковістю, а його дії є наслідком необережності.
Щодо відсутності таких обставин, що пом`якшують кримінальну відповідальність, як щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди та усунення тяжких наслідків правопорушення, позиція потерпілого, який просив не ув`язнювати обвинуваченого зазначає, що в дійсності, вищевказаних обставин на які послався суд, не існує.
Вказує, що висловлена ж потерпілим позиція, що ОСОБА_9 не заслуговує на покарання у вигляді позбавлення волі не може бути взята до уваги, через те, що в судовому засіданні у останнього з`ясовано, що він не розуміється на законодавстві, у зв`язку з чим не може розрізнити відмінність між умисними та необережними діями обвинуваченого, а відтак визначити ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння. Крім того, фактично потерпілий не просив суд не ув`язнювати потерпілого і не звертався з цього приводу ні з усними, ні письмовими клопотаннями чи заявами. У останнього лише була з`ясована думка і питання судом було поставлено у формулюванні: «чи наполягає він на покаранні обвинуваченому, яке пов`язано з позбавленням волі чи принципово йому таке покарання?» На що потерпілий повідомив, що не наполягає.
Також вказує на відсутність факту відшкодування потерпілому збитків, оскільки жодних даних на підтвердження відшкодування обвинуваченим витрат не лікування стороною захисту не надано, а розписка потерпілого про отримання відшкодування не містить його підпису та написана під диктовку лікаря, роботодавця потерпілого.
Зазначає, що вибачення обвинуваченого в судовому засіданні не є щирим каяттям, так як просте вибачення не може стояти на одному рівні з фактичним розумінням того, що собою уявляє «щире каяття» та в чому вона може проявлятись.
Додає, що ОСОБА_9 не вчиняв дії з активного сприяння розкриттю злочину, навпаки, після вчиненого, коли потерпілий перебував в безпорадному стані ніякої допомоги потерпілому не надав, швидку допомогу не викликав, і в день вчинення злочину виїхав за межі Полтави на 8 днів, вимкнувши телефон, підтвердивши суду, що весь цей час, замість того щоб спокутувати провину, вживати заходи на відшкодування шкоди, просити вибачення, з`явитись до правоохоронних органів із зізнанням - він перебував на рибній ловлі. Не з`явився він до правоохоронних органів і після того як 30.01.2021 його батька працівниками поліції повідомлено, що він розшукується за вчинений злочин та передано для вручення повідомлення про підозру. В судовому засіданні ОСОБА_9 продовжував себе виправдовувати, перекладаючи провину на потерпілого, зазначаючи,що той сам впав через те, що перебував у нетверезому стані; приховував факти володіння єдиноборствами; заперечував факти прояву у себе неконтрольованої агресії,нанесення сильного удару в скроню, підступно, ззаду; відмовлявся відповідати на «незручні питання».
Щодо безпідставного застосування положень ст. 75 КК України зазначає, що суд не взяв до уваги, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені особою, яка має навички єдиноборств, використання яких він має контролювати, оскільки у таких випадках такі особи «прирівнюється фактично до особи озброєної»; який застосував спеціальний прийом «удару ліктем», що суттєвим чином впливає на ступінь суспільної небезпеки діяння. Не враховано те, що даний прийом та удар застосовано до потерпілого підступно, раптово, із-заду, без попередження, коли він не міг вчинити жодних дій для реагування на нього чи запобігти тяжким наслідкам.
Також заперечує висновки суду, що факт нанесення одного удару зменшує ступінь тяжкості діяння, оскільки для кваліфікації ст. 121 КК України, а також для визначення тяжкості діяння не має значення скільки ударів нанесено. Крім того, кількість нанесених ударів у даному випадку не повинно бути визначальною для оцінки тяжкості діяння, оскільки хаотичність і множинність ударів є показником непрофесійності особи і навпаки, одиничні удари, які наносяться спортсменами, особами, що мають спеціальні навички - вказують на професійність такого удару, який призводить до глибоких та тяжких травм. Володіння ж такими навичками обвинуваченим, підтверджує наявність інтелектуальної та вольової ознак умислу на вчинення цих дій та досягнення наслідків. Вказане, на думку прокурора, підтверджується відеозаписом та висновками судово-медичної експертизи, показаннями спеціаліста.
Зазначає, що суд фактично не навів на підставі яких фактів чи доказів він прийшов до висновку, що потерпілий отримав тілесні ушкодження через участь в конфлікті. На той факт, що цей конфлікт не був бійкою свідчать показання свідків, відеозапис камер спостереження, показанням ОСОБА_9 , потерпілого та те, що жодна особа з цього конфлікту не звернулась за медичною допомогою або повідомленням про застосування до неї фізичного насильства. Також в судовому засіданні спростовані показання ОСОБА_9 , що особи арабської національності били дівчину за яку він начебто заступався, що йому особисто погрожували зарізати, що на нього потерпілий чи інший відвідувач висловився нецензурною лайкою на яку він відповів ударом потерпілого, якого він сплутав з іншим.
Звертає увагу, що вік, стан здоров`я, можливість працювати не є даними, які зменшують ступінь небезпечності особи ОСОБА_9 , та не можуть бути розцінені як такі, що відносяться до пом`якшуючих обставин.
Вказує, що ОСОБА_9 , має достатній життєвий досвід та освіту щоб не допустити такого вчинку, фізично розвинутий і підготовлений, а тому повинен був враховувати це при нанесенні удару, працездатний, але на момент вчинення злочину не працював, вже був раніше засуджений за вчинення злочину.
Зазначає, що характеристику, яка надано ФОП « ОСОБА_16 » взагалі не можна взяти до уваги, так як вона була представлена та долучена судом вже після судових дебатів сторін, які оголошено закінченими і надано останнє слово обвинуваченому, тобто в порушення порядку дослідження доказів. Більш того, на момент надання захистом цієї характеристики, ОСОБА_9 вже не працював у ФОП « ОСОБА_16 », так як ще з червня 2021 розірвав трудові відносини.
Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.
У поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_7 просять залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та захисників на підтримку поданої апеляційної скарги та заперечення проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.
Cвої висновки суд першої інстанції обґрунтував показаннями, наданими у суді обвинуваченим ОСОБА_9 , потерпілим ОСОБА_12 , свідками ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , показаннями експерта, а також даними відеозапису з розважального закладу «Подіум», протоколу огляду місця події від 30 січня 2021 року, виклику швидкої медичної допомоги, протоколів пред`явлення для впізнання за фотознімками, висновку експерта та іншими письмовими доказами.
Зокрема, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що під час конфлікту з іноземцями в розважальному закладі «Подіум», підбіг до потерпілого, оскільки вважав, що саме він провокував вказаний конфлікт, та наніс йому один удар рукою в область голови, внаслідок чого потерпілий упав.
Крім того, згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_12 , що були надані ним в судовому засіданні місцевого суду, останній підтвердив вказані обставини та зазначив, що саме обвинувачений ОСОБА_9 вдарив його в область голови, після чого він впав та втратив свідомість і прийшов до тями вже в лікарні.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.121 КК України.
Доводи захисника про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ст.128 КК України, оскільки він не мав умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень та не міг передбачити, що від його удару потерпілий впаде та вдариться головою, є непереконливими.
За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).
Необережне тяжке тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел).
Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них. Окрім цього, враховуються причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
За встановлених судом першої інстанції обставин провадження вбачається, що ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту, умисно наніс потерпілому ОСОБА_12 один удар передпліччям правої руки в область голови, внаслідок чого останній упав і вдарився головою об кахлеву підлогу.
При цьому, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №223 від 23 березня 2021 року, у потерпілого ОСОБА_12 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, у виді: черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеня з формуванням вогнища геморрагічних забоїв лобних ділянок головного мозку з розвитком субарахноїдального крововиливу, гематосинусу правої основної пазухи, перелому потиличної кістки справа з переходом на основу черепа, забійно-рваної рани м`яких тканин, підшкірної гематоми правої потиличної ділянки та гематоми м`яких тканин обличчя зліва, які утворились від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могли бути пальці рук стиснуті в кулак чи будь-який інший предмет з подібною характеристикою, який діяв в ділянку обличчя зліва та з прискоренням і послідуючим падінням потерпілого на спину та контактуванням потиличною ділянкою, більш праворуч, вірогідніше за все, об підлогу, та які кваліфікуються тільки у своїй сукупності як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя.
Дані тілесні ушкодження утворились від однократної дії травмуючого фактору «в ділянку обличчя з послідуючим падінням на спину» та можливо в строк і за обставин вказаних вище.
Вказана експертиза проведена відповідно до вимог кримінального процесуального закону України, висновок за результатами її проведення належним чином обґрунтований та вмотивований, не викликає сумнівів у його достовірності.
При цьому, допитана в засіданні апеляційного суду експерт підтримала вказаний висновок в повному обсязі та при цьому повідомила про неможливість провести розмежування локалізації, характеру, механізму отримання та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_12 , внаслідок удару та внаслідок падіння на спину та контактування потиличною частиною голови об підлогу, та зазначила про те, що отримані потерпілим тілесні ушкодження необхідно розглядати в сукупності.
З огляду на викладене, за встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_9 носили активний характер та останній раптово діяв щодо потерпілого.
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_9 , умисно завдаючи удар в голову потерпілого, тобто в життєво важливий орган, без будь-якого попередження, розраховував на можливі наслідки, від чого здоров`ю потерпілого буде спричинена шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. Причому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, а саме ОСОБА_9 діяв із невизначеним та непрямим умислом.
У даному випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях останнього щодо завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, за яких особа хоча не бажає заподіяти, але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та, як наслідок можливість закриття кримінального провадження на підставі ст.46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим.
Твердження прокурора про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження в частині механізму та способу спричинення обвинуваченим тілесного ушкодження не підтверджуються наявними в матеріалах провадження об`єктивними даними, які б вказували на володіння обвинуваченим навичками єдиноборств, а ґрунтуються виключно на відеозапису з розважального закладу та показаннями свідка ОСОБА_15 .
Що стосується призначеного ОСОБА_9 покарання, колегія суддів доходить до таких висновків.
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини, характер та спосіб його вчинення.
Так, обираючи вид та міру покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував, що обвинувачений на підставі ст.89 КК України раніше не судимий, працевлаштований, за місцем проживання, навчання та роботи характеризується виключно позитивно, на обліку у лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває.
Крім того, як встановлено в засіданні апеляційного суду, на даний час ОСОБА_9 є учасником громадського формування «Доброволець» та, спільно з працівниками Національної поліції в Полтавській області, забезпечує публічний порядок у м. Полтава, приймає участь у чергуваннях на блокпостах, що встановлені на автошляхах Полтавського району та області.
Також, суд першої інстанції обґрунтовано врахував щире каяття обвинуваченого як пом`якшуючу обставину, відсутність обтяжуючих обставин, та обрав покарання, необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження ним нових злочинів, в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України - у виді позбавлення волі, з яким погоджується колегія суддів.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_9 відшкодував потерпілому майнову та моральну шкоду в повному обсязі, в результаті чого у потерпілого відсутні будь-які претензії майнового та морального характеру, думку самого потерпілого, який просив не призначати покарання, пов`язане з позбавленням волі та зазначив про примирення з обвинуваченим, а також враховуючи висновки досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливе без призначення йому покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі на певний строк, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо із застосуванням приписів ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.
Судове рішення відповідає вимогам ст.370 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.
Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг захисника та прокурора.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора у даному провадженні, прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 , - залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 05 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_9 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4