УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

представника потерпілої сторони ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 201/1171/22 (пр. № 1-кп/201/535/2022), відомості про яке 22 червня 2021 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000209 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дунаївці, Хмельницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурором до суду надісланий обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України. В день його надходження до суду було ухвалено рішення про призначення підготовчого судового засідання.

На розгляд учасників кримінального провадження було поставлено питання щодо можливості призначення обвинувального акта до судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні прокурор висловив позицію щодо можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, з огляду на відсутність підстав для його повернення та відповідність останнього вимогам ст. 291 КПК України.

Представник потерпілої сторони ОСОБА_4 підтримала думку прокурора та просила призначити обвинувальний акт до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував проти призначення вказаного обвинувального акта до судового розгляду.

Вирішуючи питання щодо можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, суд доходить до наступних висновків.

Частиною 1 ст. 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, за результатами підготовчого провадження суд має право прийняти рішення щодо повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що дотримання зазначеної вимоги до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції, Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 року, прийнятої за результатами розгляду справи щодо неоднакового застосування судами нижчої інстанції норм процесуального права, зазначено про те, що в обвинувальному акті, крім викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які мають суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист, повинно бути обов`язково зазначено фабулу обвинувачення, яка є фактичною моделлю вчиненого злочину та юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення), що є правовою моделлю злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Однак, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону органом досудового розслідування не було дотримано у повному обсязі, враховуючи, що у наданому суду обвинувальному акті зазначено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене останньому, які не відповідають фактичним обставинам, викладеним раніше у даному обвинувальному акті, що є порушенням вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки, як зазначалось вище, формулювання обвинувачення складається лише із вказівки на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому (постанова ВСУ № 5-328кс16 від 24.11.2016 року), а відтак, у наданому суду обвинувальному акті стосовно ОСОБА_5 , фактично викладено різні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, які відрізняються між собою, у зв`язку із чим, такі істотні порушення кримінального процесуального закону вказують на порушення права обвинуваченого ОСОБА_5 на захист від зрозумілого і конкретного обвинувачення, яке повинно бути викладено в обвинувальному акті у повному обсязі з достатньою чіткістю і без різних фактичних обставин, при цьому, без усунення цих недоліків будь-яке судове рішення, ухвалене за результатами судового розгляду у цьому кримінальному провадженні, може бути скасовано з підстав порушення обвинуваченого права на захист.

Крім того, при викладі фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_5 злочину, стороною обвинувачення було зазначено, що у вчинені вказаних діянь фігурує ще декілька осіб, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які у складі організованої групи, яка характеризувалась корисливою направленістю дій співучасників, єдністю їх намірів на незаконне збагачення шляхом укладення договорів з будівництва казарм поліпшеного типу та в подальшому безготівкових коштів на банківські рахунки ПП «Проект-Актів» за роботи, які фактично не планувалися виконувати у повному обсязі, були обізнані щодо протиправних цілей, виявляли бажання і сприяли досягненню визначеної мети у ході вчинення злочину, в межах відведеної кожному з учасників групи спеціальної ролі, задля заволодіння державними бюджетними коштами. Однак, в обвинувальному акті не зазначено чи притягувались дані особи до кримінальної відповідальності за інкриміновані діяння, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, чи стосовно вказаних осіб виділені матеріали в інше провадження, тощо, оскільки зазначення у обвинувальному акті прізвища інших співучасників кримінального правопорушення, які не обвинувачуються у межах цього кримінального провадження та щодо яких відсутні будь-які судові рішення, є грубим порушенням принципів верховенства права та презумпції невинуватості, передбачених ст. 62 Конституції України, ст.ст. 8, 17 КПК України, прав обвинуваченого ОСОБА_5 захищатись від пред`явленого безпосередньо йому обвинувачення із викладенням стосовно нього фактичних обставин, а також прав інших осіб, які не зазначені в обвинувальному акті, але вказані обставини стосуються їх законних інтересів, а отже, наведені порушення кримінального процесуального закону перешкоджають призначенню судового розгляду на підставі наданого суду обвинувального акта.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, прокурору Відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_3 , для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 9, 17, 291, 314-315, 369-372, 376 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, повернути прокурору Відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_3 , для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали буде складений і оголошений о 12.00 годині 27 травня 2022 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, а сторонами кримінального провадження, які не були присутні у судовому засіданні, у той же строк з дня отримання копії ухвали суду.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1