Провадження №1-кп/359/104/2022
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2022 м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представників потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з технічною та відео фіксацією, кримінальне провадження №0000097, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.06.2018, що надійшло до суду з обвинувальним актом за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степанівка Васильківського району Київської області, громадянина України, українця, одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в:
29.11.2019 ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_10 з 31.12.2014 по 31.05.2018, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном у вигляді грошових коштів, а саме грошового забезпечення осіб офіцерського складу, шляхом шахрайства, у порушення п. 32 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, п. 71 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 №200, увівши в оману командування Національної гвардії України щодо наявності у нього вищої освіти, перебуваючи у військових званнях «лейтенант», «старший лейтенант» та «капітан», обіймаючи посади офіцера групи інструкторів батальйону оперативного призначення (1 резервний батальйон), командира антиснайперського взводу батальйону оперативного призначення (резервний батальйон), заступника командира батальйону оперативного призначення (резервний батальйон) по роботі з особовим складом, заступника командира батальйону оперативного призначення (резервний батальйон) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом шахрайства заволодів грошовими коштами у розмірі 5800,81 грн., шляхом безпідставного отримання частини суми грошового забезпечення, пов`язаної з окладом за військове звання щомісячної грошової винагороди, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Він же, з 08.06.2018 по 08.11.2018, діючи умисно, з тих же мотивів та метою, усупереч вищевикладеним вимог законодавства, перебуваючи у військовому званні «капітан», обіймаючи посаду начальника відділення контрснайперської підготовки навчального відділу (центру) з підготовки снайперів Центру підготовки до спеціальних дій військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом шахрайства заволодів грошовими коштами у розмірі 5249,78 грн., шляхом безпідставного отримання частини суми грошового забезпечення, пов`язаної з окладом за військове звання, щомісячної грошової винагороди, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової допомоги при звільненні.

За період з 31.12.2014 по 08.11.2018, ОСОБА_10 незаконно отримав на свій розрахунковий рахунок частину грошового забезпечення на загальну суму 11050,59 грн., яким заволодів шляхом шахрайства, та у подальшому розпорядився на власний розсуд, у результаті чого державі, в особі військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 Національної гвардії України, завдано матеріальних збитків на суму 5800,81 грн. та 5249,78 гривень.

Зазначені дії ОСОБА_10 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні інкримінованого йому злочину своєї вини не визнав повністю, категорично оспорював факт підроблення документів, передбачених ст. 358 КК України, зазначив, що обвинувачення за ст. 358 КК України органом досудового розслідування закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину, та надав наступні покази. Він чесним трудом відпрацював у двох військових частинах. Дисциплінарних стягнень не було. Жодних чином шахрайським способом не отримував кошти від військових частин. Кошти він отримував за чесну працю та труд. За правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 190 КК України він не вчиняв жодних шахрайських дій, він не є матеріально відповідальною особою, перебував на посаді та виконував свої посадові обов`язки. Він жодного відношення до документів не мав, щоб отримати офіціально доплати. Він отримував свої посадові оклади згідно чинного законодавства. Він, у період часу 2006 навчався у вищому навчальному закладі Національному авіаційному університеті України. Форма навчання заочна, факультет економічний, спеціальність - економіка підприємства. У якій групі, хто староста, він не пам`ятає, диплом отримав. До кадрового підрозділу диплом спеціаліста він не подавав. Яким чином копія диплому з`явилася у його особовій справі не відомо. Інші особи від його імені не надавали копії диплому до відділу кадрів. Де саме знаходиться оригінал диплому йому не відомо. Будь-яких документів у військових частинах 3066 та 3070 він не надавав. Він служив рядовим солдатом, потім старшиною, після чого отримав офіцерське звання. У 2014-2015 заробітна плата суттєво не збільшувалася. Заробітна плата сутєво збільшилася у 2017. Грошове забезпечення отримував на карту «ПриватБанку».
При розгляді кримінального провадження в межах пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 , безпосередньо допитавши обвинуваченого, представників потерпілих, свідків, вивчивши документи як докази, на які посилався прокурор, вивчивши всі матеріали кримінального провадження, провівши дебати, у яких прокурор просив ОСОБА_10 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а захисник та обвинувачений, який не визнавав своєї вини у вчиненні даного злочину, просили його виправдати, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, у результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
У судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_13 показала, що цивільний позов поданий прокурором в інтересах військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у розмірі 5800,81 грн., вона підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити позов з підстав, викладених у ньому.
У судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_12 показав, що цивільний позов поданий прокурором в інтересах військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, у розмірі 5249,78 грн., він підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у ньому.
Судом були допитані свідки обвинувачення, які, на думку прокурора, підтверджують винуватість ОСОБА_10 в інкримінованому йому злочині.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що є начальником відділу обліку особового складу військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_10 свідку знайомий з 2008, вони разом проходили службу в Національній гвардії військової частини НОМЕР_1 . Відносини службові, тому підстав оговорювати обвинуваченого немає. Свідок з грудня 2014 займав посаду командира окремого батальйону під час мобілізації. У травні 2015 він був призначений начальником відділення обліку особового складу та відповідає за своєчасний облік і зміну даних видачу добового наказу, що стосується його діяльності, а саме: відпустки, відрядження особового складу, лікарняні, нарахування тощо. Він не зміг відповісти, яким нормативно правовим актом присвоюється звання, припустив, що Положенням. Для отримання військового звання «лейтенант» необхідна вища освіта. У випадку переатестації та отримання будь-якого військового звання потрібна вища освіта. ОСОБА_10 , з 2015 займав посаду офіцера командира взводу військової частини НОМЕР_1 . Свідку не відомо, хто присвоїв ОСОБА_10 військове звання «лейтенант». Із серпня 2014 посаду начальника відділення кадрів обіймав підполковник ОСОБА_15 . Начальником відділення обліку особового складу, тобто попередником ОСОБА_14 у грудні 2014 був майор ОСОБА_16 .
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_17 показав, що працює начальником відділу кадрів військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. ОСОБА_10 свідку знайомий, проходили разом службу. Відносини службові, тому підстав оговорювати обвинуваченого немає. Свідок військову службу проходив в частині НОМЕР_1 з липня 2014, та продовжує проходити військову службу в даній частині. З грудня 2014, він займав посаду командира третьої стрілецької взводу четвертої роти першого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 . З квітня 2015 заступник командира роти. З вересня 2015 заступник командира роти оперативного призначення військового складу. 23 липня 2018 начальник відділення кадрів військової частини НОМЕР_1 . Станом на грудень 2014 до обов`язків командира зводу входило наступне: керувати військовим складом, виконувати завдання конвоювання підсудних. Свідок повідомив, що на військову службу призначаються відповідно до Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України», яке діє із 2008. Для отримання військового звання, а саме лейтенанта, у порядку переатестації, необхідне свідоцтво про вищу освіту. Він, як керівник кадрів військової частини, готує документи для того, щоб надати військове звання. Він не знає які ОСОБА_10 , перед присвоєнням йому звання лейтенант, надав документи, оскільки на той час він не працював у відділі кадрів. У період грудня 2014 начальником відділення кадрів був підполковник ОСОБА_18 . Він повідомив, що в особову справу військовослужбовця, за наслідками службового розслідування, заноситься стягнення у випадку не виконання ними своїх посадових обов`язків. Однак, чи були будь-які стягнення занесенні в особову карту ОСОБА_10 , він не знає.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_19 показав, що із 2018 працює у військовій частині НОМЕР_2 начальником відділу кадрів. ОСОБА_10 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з червня по листопад 2018. ОСОБА_10 був перевединий до військової частини НОМЕР_2 із військової частини НОМЕР_1 для подальшої службу. У листопаді НОМЕР_3 ОСОБА_10 був звільнений за станом здоров`я, на підставі висновку військово-лікарської комісії. Прибув у військову частину НОМЕР_2 у звані капітан, у такому ж званні був звільнений. Присвоєння військових звань Національної гвардії здійснюється на підставі закону України «Про військову службу і національну гвардію України» та Положення про проходження громадянами України військової служби Збройних сил України. Вища освіта для присвоєння звання «лейтенант» необхідна. Свідок зауважив, що не може відповісти на питання, яким чином ОСОБА_10 отримав звання «лейтенант», оскільки в їхню частину 3070 обвинувачений прибув у званні «капітан». Вища освіта враховується у період переатестації військовослужбовця. Свідку не відомо, яка саме підстава слугувала для перевірки особової справи ОСОБА_10 та виявлення підробленого документу.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_20 показав, що працює заступником начальника юридичного відділу Національного авіаційного університету України. У 2018 до їхнього університету від правоохоронного органу надійшов запит щодо надання відомостей видачі диплому, серії та номеру на імя ОСОБА_10 . На підрозділ відділу кадрів та юридичний відділ було покладено завдання надати відповідь. Було встановлено, що така особа у них не навчалася, у відповідному році не випускалася та диплом про вищу освіту їхнім університетом не видавався. На адвокатські запити було надано таку ж відповідь. Для з`ясування даної інформації в архіві університету було піднято журнал видачі дипломів, накази випуску, які консолідовані. Крім того, знаючи анкетні дані людини та рік випуску, ними було переглянуто особові справи. Перевірка проводилася по усій базі університету, як стаціонарного навчання так і заочного навчання. Відповідь однозначна ОСОБА_10 їхнім університетом не випускався та диплом такій особі не видавався. В університеті правоохоронними органами витребовувалися зразки печаток та бланків.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_21 показав, що є начальником служби військової частини НОМЕР_1 . У 2014 він займав посаду начальника відділу кадрів військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_10 проходив у них службу як резервіст, потім, після навчання, підписав контракт як військовослужбовець. До цього ОСОБА_10 проходив службу у військовій частині НОМЕР_4 , потім було злиття частин. Військовий батальйон був у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 та вони їх зараховували на військову службу. У ОСОБА_10 були свої підлеглі. Особисто ОСОБА_10 не був у його підпорядкуванні. ОСОБА_10 проходив службу у них як рядовий, після чого проходив службу у підрозділі ГУ МВС України Київської області в батальйоні « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У 2014 ним було укомплектовано списки з 8-11 чоловік, серед яких був і ОСОБА_10 та переводили їх на навчання, із подальшим присвоєнням первинного звання «молодший лейтенант». ОСОБА_10 , як резервіст, на той час особової справи не мав. У нього та інших осіб були: автобіографія, копія паспорту, коду. Особову справу вони комплектували разом із представником ГУ МВС України Київської області батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Свідок не може сказати, чи були дипломи про вищу освіту в особових справах. Від свідка, на той час, вимагалися витяги з Наказу, що особи проходили військову службу, свідоцтво про їх народження, паспорт, код. Первинне військове звання надається особі у якої є вища освіта. ОСОБА_21 повідомив, що будь-яких нарікань у роботі ОСОБА_10 не було. Виконував роботу сумлінно та у правовому аспекті. У період часу, коли ОСОБА_10 вибув із їхньої частини у статусі рядового солдату для навчання у ГУ МВС України Київської області батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у їхньому підпорядкуванні останній не був. Після повернення ОСОБА_10 із ГУ МВС України Київської області батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », до військової частини НОМЕР_1 , останній мав військове звання «молодший лейтенант» чи «лейтенант». Тому, ОСОБА_10 будучи у звані, міг виконувати роботу та отримувати заробітну плату. Свідок документи, які містилися у особовій справі ОСОБА_10 , після повернення з ГУ МВС України Київської області батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », не пам`ятає.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_22 показала, що працює начальником відділення кадрів «АвтоГаз» управління. Певний час працювала керівником у відділі документів Національного авіаційного університету. До її відділення правоохоронними органами був надісланий запит відносно ОСОБА_10 , а саме, чи проходив він навчання у їхньому університеті та чи отримував диплом. Нею було надано розпорядження своїм працівникам підняти документи із архіву. Були підняті такі документи на підтвердження того, що ОСОБА_10 не проходив у їхньому університеті навчання, а саме: книга та журнал, у якому фіксується видача диплому; особові справи, яка формуються при вступі осіб до університету; накази про відрахування із закінченням вузу та отримання диплому про освіту. Відповідь підписана проректором, яка була зареєстрована у канцелярії університету, направлена до правоохоронних органів про те, що ОСОБА_10 не навчався у Національному авіаційному університеті та диплом про отримання повної вищої освіти не видавався.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_23 показав, що працює заступником директора в ПП «АСОЛЬ». Свідок не знайомий із ОСОБА_10 . Не підтримує будь-яких відносин, підстав оговорювати немає. Він у 2014 проходив службу в ГУ МВС «Гарпун». Їх було близько 100 осіб. Він займав посаду заступник командира батальйону. До його завдань входили виключно підготовка осіб до бойових дій та відправка осіб до зони АТО. Присвоєння військового звання до його обов`язків не входило. Даними питаннями займалися виключно кадровики «Горпун», ОСОБА_24 та командир ОСОБА_25 . Процедура та механізм присвоєння офіцерського звання є виключно кадровим питанням главку. Враховуючи, що дане питання не є компетенцією свідка, відповісти на питання, які документи необхідні для присвоєння військового звання, не може. Їхній батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_2 » підпорядковувався ГУ МВС України Київської області. Усі накази надходили звідти. Питання: заробітна плата, набрання людей, усе інше від главку ГУ МВС України Київської області. У кожній області України створювалися такі батальйони. У Київській області було два батальйони: «Гарпун» та «Азов».
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_26 показав, що є заступником директора Національного антарктичного наукового центру. Свідок не знайомий із ОСОБА_10 , він не підтримують будь-яких відносин, підстав оговорювати немає. У 2014 він працював у батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Гарпун», будучи на посаді заступника кадрів. На той момент свідок закривав своє підприємство та проходив очікування надіслання особової карти, однак приймав заяви главку ГУ МВС України Київської області, до якого відносився батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Періодично кадровики ГУ МВС України Київської області зараховували до їхнього батальйону певних людей, яких вони не знали і ніколи не бачили, та через деякій час (неділя), їх звільняли, тобто, такі люди отримували звання. ОСОБА_26 підняв документи, що стосуються ОСОБА_10 . Наказом начальника ГУ МВС України Київської області від 18.11.2014 останнього зарахували до батальйону патрульної служби міліції особового призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 », та йому присвоєно спеціальне звання старшина міліції. Підставою є заява ОСОБА_10 . Таку людину свідок ніколи не бачив. Точніше, ОСОБА_10 був у той час вже звільнений 18.11.2014, а свідок зарахований офіційно на посаду 29.11.2014. Такі випадки не одноразові. У свідка наявна ціла папка таких людей - «мертві душі», тобто керівник ГУ МВС України Київської області людей зараховував, а потім забирав. Брали копії наказів із яких бачили, що до них зараховувалися люди. Керівництво та кадри батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ГУ МВС України Київської області не ставило до відому. Бондаренко - помічник ОСОБА_27 займався даною роботою, оскільки через їхній батальйон проходили люди саме для отримання звання. Фізично такі люди, які від початку проходили під наказом ГУ МВС України Київської області у батальйоні « ІНФОРМАЦІЯ_2 », не з`являлися. ОСОБА_26 формував списки для начальника про людей, які в них проходили службу. Щоб отримати офіцерське звання потрібна вища освіта. До батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » особові справи людей, які проходили службу за наказом ГУ МВС України Київської області, не надавалися, дане питання вирішували кадри ГУ МВС України Київської області. Усі військові звання присвоювалися наказом ГУ МВС України Київської області. Поглибленої перевірки оригіналів документів, які надавалися особою для проходження військової служби, не проводилося. Фізично не встигали.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_28 показав, що працює інспектором боротьби з корупцією ГУ НП України. У судовому засіданні нікого не знає та підстав оговорювати у нього немає. У кінці листопада 2014 він проходив службу в батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Займався кадровим комплектуванням службовців, приймав громадян на службу та комплектував підрозділи. ОСОБА_10 свідок не знає та чи бачив особову справу обвинуваченого, не пам`ятає. Питаннями присвоєння військових звань свідок не займався, а тому відповісти які документи потрібно подавати громадянами для отримання військового звання, не може.
Судом безпосередньо досліджено письмові докази сторони обвинувачення, які, на думку прокурора, доводять вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме:
- витяг з ЄРДР №0000097 від 21.06.2018 з правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 410 КК України (т.1 а.с.69), фабула: військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_10 , шляхом надання недостовірних відомостей щодо отримання ним вищої освіти у 2006 Національного авіаційного університету за спеціальністю «економіка підприємства», привласнив бюджетні кошти у розмірі понад 400 тис. грн.;

- постанову про визначення групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні від 22.06.2018 (т.1 а.с.70);

- відповідь на запит заступника начальника Департаменту начальника Головного управління генерал-майора ОСОБА_29 від 20.06.2018 №17/3-801-нт, щодо вчинення кримінального правопорушення (т.1 а.с.72);

- відповідь на запит проректора з навчальної роботи Національного Авіаційного університету ОСОБА_30 (т.1 а.с.74);

- постанову про доручення здійснення досудового розслідування органу досудового розслідування від 21.06.2018 (т.1 а.с.76-78);

- доручення військової прокуратури Київського гарнізону підполковника юстиції ОСОБА_31 , про проведення слідчих (розшукових) дій ( у порядку ст. 36, 41 КПК України) та відповідь від 11.07.2018 №17/3-873-нт (т. 1 а.с.81-84);

- відповідь на запит від 04.07.2018 №70-747, про надсилання документів, а саме: списку військовослужбовців, які проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 ; паспортних даних, карток платників податків та копій дипломів військовослужбовців Міжнародного центру (т.1 а.с.86-93);

- витяги наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відносно ОСОБА_10 (т.1 а.с.95-99);

- витяги із наказу начальника Міжнародного центру с. Старе (по стройовій частині) відносно ОСОБА_10 (т.1 а.с.100-101);

- витяг з книги алфавітного обліку офіцерів за інвентарним номером №177, на сторінці №1 (т.1 а.с.102);

- довідку відділу медичного забезпечення військово-лікарської комісії №690 від 13.05.2014 відносно ОСОБА_10 (т.1 а.с.103);

- послужний список МВС України відносно ОСОБА_10 (т.1 а.с.104-109);

- довідку про доходи ОСОБА_10 від 01.08.2018 №70-867, надану військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_3 міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів (т.1 а.с.110);

- доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій (у порядку ст. 36 КПК України) (т.1 а.с.111-112);

- відповідь на доручення заступника начальника Департаменту заступника начальника Головного управління підполковника ОСОБА_32 від 31.07.2018 №17/3-936-нт (т.1 а.с.114);

- довідки про доходи ОСОБА_10 у військовій частині НОМЕР_1 (т.1 а.с.116-119);

- витяги із наказу Міністерства внутрішніх справ України в Київській області відносно ОСОБА_10 (т.1 а.с.121-123);

- відповідь на запит директора Науково-дослідного інституту прикладної інформаційної технології ОСОБА_33 від 02.10.2018 №276 (т.1 а.с.136);

- відповідь на запит директора державного підприємства «Інфоресурс» ОСОБА_34 відносно надання відомостей про диплом спеціаліста КВ № НОМЕР_5 , з якої вбачається, що в Реєстрі Єдиної державної електронної бази з питань освіти відсутні документи про освіту ОСОБА_10 (т.1 а.с.137);

- витяг з наказу командувача Національної гвардії України відносно ОСОБА_10 (т.1 а.с.139-143);

- довідку про результати перевірки окремих питань у військових частинах 3066, 3070 НГУ за період з 31.12.2014 по 08.11.2018 (т.1 а.с.145-147);

- відомості нарахування грошового забезпечення капітану ОСОБА_10 за період 2015-2018 роках (т.1 а.с.151);

- довідку про суми грошового забезпечення за видами начальника відділення контрснайперської підготовки навчального відділу (центру) з підготовки снайперів Навчального центру підготовки до спеціальних дій капітана ОСОБА_10 (т.1 а.с.152);

- порівняльну відомість нарахування грошового забезпечення ОСОБА_10 з 31.12.2014 по 08.11.2018 (т.1 а.с.153);

- порівняльну відомість нарахування грошового забезпечення з окладу на військове звання ОСОБА_10 з 31.12.2014 по 08.11.2018 (т.1 а.с.154);

- відомість зарахувань грошового забезпечення капітана ОСОБА_10 за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 (т.1 а.с.156);

- відомість зарахувань грошового забезпечення капітана ОСОБА_10 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 (т.1 а.с.157);

- відомість зарахувань грошового забезпечення капітана ОСОБА_10 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (т.1 а.с.158);

- відомість зарахувань грошового забезпечення капітана ОСОБА_10 за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 (т.1 а.с.159);

- витяг із наказу начальника Міжнародного центру с. Старе (по стройовій частині) №232 від 08.11.2018 відносно ОСОБА_10 (т.1 а.с.162-163);

- копію диплому та додаток до нього на ім`я ОСОБА_10 , якій знаходиться в особовій справі військовослужбовця (т.1 а.с.164-167);

- витяг Міністерства Внутрішніх справ України №2445 о/с від 20.11.2014 по особовому складу (т.1 а.с.170);

- список працівників органів внутрішніх справ, які, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, мають право на присвоєння спеціальних звань (т.1 а.с.172- 173);

- ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2019 (т.1 а.с.175-176);

- доручення прокурора військової прокуратури Київського гарнізону на проведення слідчих (розшукових) дій (у порядку ст. 36 КПК України) від 04.06.2019 №17/3862 вих. 19 (т. 1 а.с.177);

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 05.06.2019 з описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду (т.1 а.с.178-181);

- розрахункові відомості на видачу грошового забезпечення за червень-липень 2018 (т.1 а.с.182-187);

- відомість розподілу виплат військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (т.1 а.с.188-207);

- розрахункові відомості на видачу грошового забезпечення за серпень-листопад 2018 (т.1 а.с.208-219);

- протокол огляду від 18.03.2019 (т.1 а.с.222);

- особову справу ОСОБА_10 , послужний список, автобіографію та атестаційний матеріал (т.1 а.с.223-245);

- протокол огляду від 20.03.2019 (т.1 а.с.246);

- наказ командувача Національної гвардії України від 26.12.2014 №159 о/с по особовому складу;

- копію особової справи ОСОБА_10 , послужний список, автобіографію та атестаційний матеріал (т.2 а.с.1-21);

- копію книги обліку відправлених особових справ та відряджених (т.2 а.с.25-26);

- акт про відбирання на знищення і знищення журналів, термін зберігання яких закінчився від 15.03.2017 (т.2 а.с.27-30);

- довідку участі в якості спеціаліста в перевірці окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України за період з 26.12.2014 по 08.11.2018 (т.2 а.с.31-39);

- ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2019 (т.2 а.с.40-41);

- витяги з відомостей нарахованого та виплаченого грошового забезпечення капітана ОСОБА_10 за період з 2015-2018 (т.2 а.с.43-46);

- висновок експерта №147/7 від 31.10.2019 (т.2 а.с.48-59), відповідно до якого, в об`ємі наданих на дослідження документів, розмір заподіяних Державному бюджету України збитків, у період з 2015-2018, унаслідок надмірно нарахованого грошового забезпечення військовослужбовцю ОСОБА_10 (у результаті присвоєння йому офіцерського звання «лейтенант», «старший лейтенант», «капітан», без наявності документу про вищу освіту), документально підтверджується у сумі 11050, 59 грн.;

- повідомлення про підозру ОСОБА_10 від 18.11.2019 (т.2 ст. 60-69), з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України;

- постанову слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Києві, від 29.11.2019 про закриття кримінального провадження №0000097 в частині (т.2 а.с.87-91), відповідно до якої кримінальне провадження №0000097 від 21.06.2018 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 410 КК України, закрити в частині кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України;

- постанову про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення від 29.11.2019 (т.2 а.с.92-94), відповідно до якої змінено правову кваліфікацію дій підозрюваного ОСОБА_10 у кримінальному провадженні №0000097 від 21.06.2018, з ч. 3 ст. 410 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України;

- повідомлення про підозру ОСОБА_10 від 29.11.2019 (т.2 ст. 95-103), з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Також, у судовому засіданні судом були досліджені докази, що посвідчують та характеризують особу обвинуваченого, процесуальні витрати у справі та письмові докази, надані стороною захисту.

При цьому, долучені прокурором документи супровідні, запити командирів військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 , рапорти прокуратури військової прокуратури Київського гарнізону, повідомлення та доручення, у силу положень ст. 86 КПК України, суд не приймає як належні докази обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні. Як вважає суд, дані документ мають для працівників правоохоронних органів лише внутрішній інформативний характер щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Крім того, проведення будь-якої слідчої або негласної (розшукової) дії фіксуються протоколом, а не супровідними, рапортами та дорученнями.

Відповідно до змісту частини першої статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, хоча й може мати значення при оцінці допустимості доказу, зафіксованого в висновку експерта. Частиною другою даної статті передбачено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Отже, у розумінні ст. 84 КПК України ухвали Печерського районного суду міста Києва та повідомлення про підозру від 18.11.2019 та 29.11.2019, не є доказами, а тому суд не покладає їх в основу вироку.

Зважаючи на наведені вище докази, зібрані сторонами в порядку ст. 93 КПК України, останні підлягають оцінці судом на їх відповідність, допустимість та належність для відповідного висновку про доведеність чи недоведеність вини обвинуваченого, у порядку ст. 89 КПК України.

Отже, допитавши обвинуваченого, свідків, представників потерпілого, дослідивши надані стороною обвинувачення та стороною захист докази, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст. 17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи, відповідно до вимог ст. 321 КПК України, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямувавши судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання ними до суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, провівши судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 337 КПК України, лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку про необхідність виправдування обвинуваченого ОСОБА_10 за висунутим йому обвинуваченням з наступних підстав.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбачений цим Кодексом.

Склад злочину - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визнають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочин, тобто включає в себе наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Так, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000097, внесений до ЄРДР 21.06.2018, відносно ОСОБА_10 , складений та підписаний 29.11.2019 прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурором військової прокуратури Київського гарнізону майором юстиції ОСОБА_6 .

Він містить, відповідно до ст. 291 КПК України, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінально-процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з обвинувальним актом, дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

При цьому, суд враховує оцінку доказів сторони обвинувачення щодо наявності, на думку прокурора, складу злочину в діях ОСОБА_10 , передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом", п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також, має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі "Вєренцов проти України").

Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленому в ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У ст. 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Згідно з ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У частині 2 ст. 17 КПК України закріплено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усебічно дослідивши всі обставини кримінальної справи та оцінивши кожний зібраний під час досудового розслідування доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів обвинувачення з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки частина із них здобута з грубим порушенням норм чинного законодавства, а інші - як самі по собі, так і в сукупності - прямо чи опосередковано не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

У статті 85 КПК України закріплено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

Отже, допустимість доказів, як ознака їх якості, визначається нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

З рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість, є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Верховний Суд у постанові від 5 лютого 2019 (справа № 754/12820/15-к) зазначив, що відповідно до статті 94 КПК суд, який розглядає обвинувачення по суті, зобов`язаний оцінити кожен доказ, серед іншого, й з точки зору його допустимості. Якщо сторони ставлять під сумнів, що обставини, за яких доказ було отримано, відповідають вимогам закону, суд зобов`язаний переконатися, чи не порушені правила його допустимості, у тому числі, чи дотримана належна процедура та гарантії, надані учасникам процесу. Законодавець наділяє суд, що встановлює факти, широкими повноваженнями при дослідженні та оцінці доказів, визначаючи у частині 2 статті 94 КПК, що жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Таким чином, докази та/або інформація, що стали підставами для надання слідчим суддею дозволу на проведення слідчих дій, не виключаються законодавцем із числа тих обставин, які має дослідити суд під час оцінки доказів, оскільки ці обставини можуть мати важливе, іноді вирішальне значення для допустимості доказів. Якщо визнати, що суд не вправі досліджувати ці обставини, це призвело б до ситуації, що докази, отримані на підставі ухвали слідчого судді, наперед вважалися б допустимими, що суперечить засаді, втіленій у частині 2 статті 94 КПК. Тому, суд дійшов до висновку, що з метою оцінки доказів, які встановлюють факти, наділений повноваженнями досліджувати усі обставини, які можуть вплинути на його висновок про допустимість доказів, у тому числі і обґрунтованість ухвал слідчого судді, постановлених під час досудового розслідування.

Як зазначалося вище, суд безпосередньо дослідивши наведені вище докази, сторони обвинувачення у їх сукупності, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 39 КПК України визначено, що керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування. У пункті 1 частини 2 цієї ж статті зазначено, що керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Тобто, до досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчий може приступити лише після того, як керівник органу досудового розслідування доручив йому проведення досудового розслідування у провадженні, що є його прерогативою і компетенцією. Всі перераховані вище процесуальні дії мають бути відображені в ЄРДР, згідно з «Положенням про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань» затвердженого Наказом Генерального прокурора України №1398 від 06.04.2016, і оформлені процесуально, зі складанням відповідних процесуальних документів, які є підтвердженням прийняття процесуальних рішень.

У матеріалах кримінального провадження за обвинуваченям ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КПК України, наявні процесуальні документи, які стосуються організації процесуального керівництва і досудового розслідування у даному кримінальному провадженні з 21.06.2018 (з моменту внесення відомостей до ЄРДР) до 25.01.2019 (до моменту визначення підслідності у провадженні за ДБР). Документи долучені прокурором у відповідності до вимог ст. 349 КПК України.

Разом із цим, відповідно до клопотань сторони захисту, встановлено, що обсяг цих документів повністю співпадає з тими, які були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, що документально підтверджується протоколом ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000097, який датований 29.11.2019 і складений прокурором у відповідності до вимог ст.ст. 103, 104, 290 КПК України.

Так, у витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000097 від 21.06.2018, у графі «Орган досудового розслідування» визначено: «Печерське управління поліції Головного управління поліції Національної поліції у м. Києві», а у графі «Слідчий» будь-які відомості відсутні. Тобто, згідно даних ЄРДР слідчий у даному кримінальному провадженні станом на 22.06.2018, на час формування даного витягу, не був визначений у відповідності до вимог КПК України, і ці відомості, відповідно до Положення, не були внесені до ЄРДР. Інші витяги з ЄРДР, зі зміненими даними у цьому провадженні, стороні захисту в дотримання вимог ст. 290 КПК України не відкривалися, і стороною обвинувачення в порядку ст. 349 КПК України не долучалися.

Відповідно до ст. 216 КПК України слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.

Разом із цим, у матеріалах кримінального провадження наявна постанова першого заступника військового прокурора Центрального регіону України ОСОБА_35 , від 21.06.2018, про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000097 слідчим Печерського УП ГУНП у м. Києві. У супровідному листі від 22.06.2018 за №17/6618вих.-18 Військової прокуратури Київського гарнізону, за підписом прокурора військової прокуратури ОСОБА_6 , відповідно до якого, у відповідності до вимог ст.ст. 36, 216 КПК України зазначено, що кримінальне провадження №0000097 було скеровано до Печерського УП ГУ НП у м. Києві і ГУ ВКР ДКР СБУ.

Так, у листі від 22.06.2018 №1/6571вих18 військового прокурора Київського гарнізону ОСОБА_31 на адресу заступника начальника Департаменту начальника ГУ ВКР ДКР СБ України ОСОБА_36 зазначено, що досудове розслідування у кримінальному провадження №0000097 від 21.06.2018 буде здійснюватись Печерським УП ГУ НП у м. Києві.

Отже, органом державного обвинувачення не надано документів, які б свідчили про визначення слідчого у вказаному провадженні керівником органу досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 39, 214 КПК України, повідомлення слідчого про початок досудового розслідування, передбаченого ч. 6 ст. 214 КПК України.

Вказане свідчить про те, що підслідність у даному кримінальному провадженні першим заступником військового прокурора Центрального регіону України ОСОБА_35 була визначена за слідчими Печерського УП ГУНП У м. Києві, однак матеріали фактично залишилися у провадженні військової прокуратури Київського гарнізону органу, який здійснював процесуальне керівництво.

У своїй Постанова 14 квітня 2020 року справа N 761/34909/17 провадження N 51-10064 км 18 Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду вказує, що підслідність кримінальних проваджень визначається виключно кримінальним процесуальним законом, а саме ст. 216 КПК. Натомість за змістом ч. 5 ст. 36 КПК Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення, окрім того, що віднесене до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, лише у випадку здійснення неефективного досудового розслідування тим органом, підслідність кримінального провадження якому визначена ст. 216 КПК. Тобто передумовою реалізації прокурором передбачених ч. 5 ст. 36 КПК повноважень має бути здійснення відповідним органом, визначеним у ст. 216 КПК, досудового розслідування у кримінальному провадженні та встановлення за наслідками такого розслідування його неефективності. Разом із тим, в даному випадку кримінальне провадження щодо осіб, розпочате за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КПК, в порушення приписів ч. 7 ст. 214 КПК не передавалося з дотриманням правил підслідності слідчим органам Національної поліції для здійснення досудового розслідування. Тому, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК підстав доручати здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні іншому органу ніж той, що прямо визначений у ст. 216 КПК, у прокурора не було. Таким чином враховуючи, що органи прокуратури діяли поза межами наданих їм процесуальним законом повноважень, тому суд на підставі ст. 87 КПК правильно вказав на недопустимість отриманих у результаті відповідних слідчих дій доказів та неможливість покладення їх в основу обвинувального вироку. З цих підстав доводи потерпілого про необґрунтоване визнання судом недопустимими доказами даних, отриманих у результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, є неспроможними.
Відповідно усі докази, зібрані в ході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні в період часу з 21.06.2018 по 25.01.2019, є такими, які отримані в порушення вимог ст. 86 КПК України.

Суд звертає увагу, що висновок експерта №147/7 від 31.10.2019, наданий стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, є похідними, оскільки є фактичними даними отриманими внаслідок проведення слідчих дій в період часу з 21.06.2018 по 25.01.2019.

Так, згідно з вимогами ст. 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

У ч. 5 ст. 101 КПК України зазначено, що висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

У висновку зазначається, що до Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України 07.10.2019 від військової прокуратури Київського гарнізону для проведення судово-економічної експертизи надійшли: ухвала слідчого судді Печерського районного суду ОСОБА_37 , про призначення судово-економічної експертизи у кримінальному провадженні №0000097; матеріали кримінального провадження №0000097, серед яких в оригіналах і копіях документи: довідка про результати перевірки окремих питань у військових частинах 3066, 3070 НГУ за період з 31.12.2014 по 08.11.2018 від 22.12.2018, складена співробітником служби аудиту ГУ НГ України. Вказана службова перевірка проводилася на підставі постанови прокурора військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_6 від 07.11.2018; лист ДП «Інфоресурс» Міністерства освіти і науки України; витяги з наказів ГУ МВС України в Київській області та іншими документами у справі.

Суд звертає увагу, що у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд ЄСПЛ застосовує концепцію "плодів отруєного дерева", тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими. Зокрема, указана позиція викладена Європейським судом в рішеннях у справах "Балицький проти України", "Тейксейра де Кастро проти Португалії", "Шабельник проти України".

Враховуючи вищевикладене, практику Європейського суду з прав людини, а також ту обставину, що висновок експерта №147/7 від 31.10.2019, який приєднаний стороною обвинувачення у якості доказу, базуються на доказах визнаних судом недопустимим, тому висновок експерта №147/7 від 31.10.2019 (т.2 а.с.48-59), суд визнає недопустимим доказом.

Крім того, згідно з витягом з наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 18.11.2014 №1077 о/с, ОСОБА_10 прийнято на службу в органи внутрішніх справ та призначено на посаду інспектора батальйону патрульної служби міліції особового призначення «Гарпун», присвоєно спеціальне звання «старшина міліції».

Орган досудового розслідування стверджує, що в діях ОСОБА_10 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Суть висунутого обвинувачення полягала в тому, що ОСОБА_10 маючи завідомо підроблений диплом про вищу освіту, діючи з власних корисних мотивів, за для отримання більшого матеріального (грошового) забезпечення як представник офіцерського складу, проходячи службу в ОВС і Національній гвардії, маючи на меті отримання офіцерського звання, надав до кадрового підрозділу ГУ МВС України в Київській області копію завідомо підробленого диплому про отримання вищої освіти, який став підставою до присвоєння йому 21.11.2014 Міністром внутрішніх справ першого офіцерського звання «лейтенант міліції». У подальшому, у порядку переведення з ОВС до Національної гвардії України, йому було присвоєно офіцерське звання - «лейтенант».

Так, шахрайські дії ОСОБА_10 полягають у використанні завідомо підробленого документа, що фактично є способом скоєння шахрайства.

Допитані у судовому засіданні свідки не надали будь-яких показів, які б дали суду розуміння того, яким чином копія диплому ОСОБА_10 про отримання ним вищої освіти потрапила до атестаційних документів на присвоєння офіцерського звання, на підставі якого саме обсягу документів йому було присвоєно перше офіцерське звання Міністром внутрішніх справ, як і те, чи копія цього документу взагалі була в цих атестаційних документах.
Також, відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2011 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», якщо обман чи зловживання довірою при шахрайстві полягають у вчиненні іншого злочину, дії винної особи належить кваліфікувати за відповідною частиною статті 190 КК і статтею, що передбачає відповідальність за цей злочин. Зокрема, самовільне присвоєння владних повноважень або звання службової особи, викрадення, привласнення, пошкодження та підроблення документів, штампів і печаток з метою подальшого їх використання при шахрайстві, використання при шахрайстві завідомо підробленого документа, а також зловживання владою чи службовим становищем потребують додаткової кваліфікації відповідно за статтями 353, 357, 358 та 364 КК.

З цього приводу суд звертає увагу і на те, що в ході досудового розслідування постановою слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Києві, ОСОБА_38 , від 29.11.2019, про закриття кримінального провадження №0000097 в частині кримінальне провадження №0000097 від 21.06.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 410 КК України, дане провадження закрито в частині кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності у діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

З огляду на це, жодних доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_10 надав підроблений офіційний документ, а саме копію диплому про вищу освіту до атестаційних документів на присвоєння офіцерського звання, стороною обвинувачення надано до суду не було, а тому суд вважає їх такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях.

Отже, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що ОСОБА_10 , діючи умисно, з мотивів та мети збагачення за рахунок державних коштів в особі військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 Національної гвардії України, заволодів ними, незаконно отримавши на свій розрахунковий рахунок частину грошового забезпечення, та факт порушення обвинуваченим вимог, закріплених ЗУ «Про національну гвардію України» та ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Таким чином, жоден з досліджених у суді доказів, на яких ґрунтується обвинувачення не підтверджує, що ОСОБА_10 під час виконання своїх військових обов`язків, встановлених ЗУ «Про національну гвардію України», вчинив дії, які явно виходять за межі наданих йому законом прав та повноважень. Це в свою чергу вказує на те, що в діях ОСОБА_10 відсутня об`єктивна сторона, інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У той же час, стороною обвинувачення не надано жодного доказу того, що саме ОСОБА_10 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), адже сторона обвинувачення не вжила достатніх заходів, оскільки докази, які сторона обвинувачення подала суду на підтвердження висунутого обвинувачення ОСОБА_10 , викликають у суду сумніви щодо їх достовірності, а також законності здобуття, у зв`язку з чим визнані судом недопустимими та не приймаються до уваги. Це, у свою чергу, свідчить про те, що висновки щодо обману військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 Національної гвардії України ОСОБА_10 , сторона обвинувачення зробила лише на припущеннях.

Стороною обвинувачення не надано письмових доказів щодо реєстраціє в ЄРДР ч.1 ст.190 КК України. На дані обставини звирнула увагу строна захисту, що їм даний доказ не відкривався.

При цьому, суд враховує правову позицію щодо визнання винуватості особи "поза розумним сумнівом" та визначення "стандартів доказування", висловлену Верховним Судом у постанові від 04.07.2018 по справі №688/788/15-к, у якій зазначається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення «поза розумним сумнівом» недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, суд вважає, що представлені до суду стороною обвинувачення докази здобуті з тими порушеннями кримінального процесуального закону, які підривають довіру щодо їх достовірності. А тому, використання цих доказів не буде відповідати вимогам справедливого судочинства. Представлені стороною обвинувачення докази не є настільки переконливими, що давало б суду підстави дійти висновку про винуватість ОСОБА_10 "поза розумним сумнівом".

Враховуючи встановлені судом обставини під час розгляду справи, сторона обвинувачення не довела, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, оскільки всі наявні у матеріалах кримінального провадження докази, які становили невід`ємну та основну частиною доказової бази, на яких ґрунтувалося обвинувачення, визнані судом недопустимими, оскільки стороною обвинувачення грубо порушено кримінальне процесуальне законодавство під час їх збору.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що заявлені у ході судового розгляду захисником - адвокатом ОСОБА_11 клопотання, підтримані обвинуваченим, про визнання всіх зібраних по справі доказів недопустимими у зв`язку з тим, що вони були одержані з порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, даючи правову оцінку встановленим у кримінальному провадженню обставинам, суд вважає, що доводи обвинувачення не знайшли свого об`єктивного підтвердження. Наведені стороною обвинувачення доводи ґрунтуються на припущеннях та на доказах, здобутих з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону, які не відповідають критеріям допустимості і законності, і ґрунтується на припущеннях сторони обвинувачення.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях, які наведені вище.

Встановлено, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а тому всі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого слід тлумачити на його користь.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи докази, що наявні у провадженні, приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_10 органом досудового слідства обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), не знайшло свого підтвердження в ході проведеного судового розгляду даного кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення не надано до суду достатніх, належних, достовірних та допустимих доказів на доведення пред`явленого обвинувачення.

З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_10 підлягає визнанню невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправданню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про судову експертизу», ст. 124 КПК України, процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів у даному кримінальному провадженні, у розмірі 3140 грн. 00 коп., слід віднести на рахунок держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України цивільний позов прокурора в особі військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та в особі військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди, залишити без розгляду.

Речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 129, 318, 322, 337, 342-352, 358, 363-368, ч. 1 ст. 369, ст. 370, ч. 1, ч. 2 ст. 371, п. 2 ч. 1 ст. 373, ст. ст. 374-376 КПК України, ч. 1 ст. 190 КК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведенням, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в кримінальному провадженні №0000097, у розмірі 3140 грн. 00 коп., віднести на рахунок Держави Україна.

Цивільний позов прокурора в особі військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та в особі військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_10 про стягнення 11050 грн. 59 коп., завданої матеріальної шкоди, залишити без розгляду.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Вирок суду набирає законної сили по завершенню строку на його апеляційне оскарження, а у разі оскарження вироку в апеляційному порядку після постановлення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду такого вироку суду.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1