КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/822/2022 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
Єдиний унікальний номери 364/172/21 Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000192, внесеного до ЄРДР 7 грудня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Володарського районного суду Київської області від 10 серпня 2021 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бурківці Тетіївського р-ну Київської обл., громадянин України, з професійно-технічною освітою, не працюючий, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей немає, військовозобов`язаний, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 17 грудня 2020 року близько 14.50 год. у денну пору доби, маючи стаж водіння менше двох років та керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel» модель «Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у середині якого перебували три пасажири, а саме: потерпілий ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , рухаючись на 26 км автодороги Р 17 від с. Логвин (смт Володарка) в напрямку м. Біла Церква Київської області, проявив самовпевненість під час керування транспортним засобом, не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, діючи в порушення вимог: пункту 12.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 та введених в дію з 1 січня 2002 року, відповідно до якого «водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 ПДР»; підпункту «б» пункту 12.6 ПДР, згідно з яким «поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год.»; пункту 14.6 ПДР, згідно з яким «обгін заборонено на перехресті»; розділу 34 (1.1. вузька суцільна лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах), виконуючи маневр обгону, не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, під час руху по смузі зустрічного руху допустив виїзд на ліве узбіччя по напрямку руху, неконтрольований рух проїзною частиною та перекидання в кюветі з правого боку.

Внаслідок описаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий - пасажир автомобіля марки «Opel» модель «Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: «компресійного перелому тіл Th 10 і Th 11; перелом остистого відростка і дужок тіл хребця Th 10; травматичний стегноз хребтового каналу на рівні Th 10».
Сукупність допущених водієм ОСОБА_6 грубих порушень вимог підпункту «а» пункту 14.6 та вимог розділу 34 (1.1. вузька суцільна лінія) ПДР знаходиться в прямому причинному зв`язку із скоєною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

Цим вироком вирішено питання цивільного позову, речових доказів та судових витрат.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації своїх дій, вважає вирок суду в частині призначення покарання незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, просить змінити вирок в частині покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, виключити з резолютивної частини оскаржуваного вироку посилання на застосування відносно нього положення п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме, невиїзд за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В іншій частині вирок залишити без змін.
З посиланням на положення кримінального процесуального Закону, обвинувачений зазначає про те, що, розуміючи встановлений оскаржуваним вироком додатковий обов`язок, передбачений п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України та бажаючи забезпечити належну процесуальну поведінку, змушений просити дати йому можливість за повідомленням та згодою органу пробації виїхати за межі України з метою працевлаштування, оскільки на даний час, з метою отримання коштів для свого існування та відшкодування потерпілому ОСОБА_8 залишеної частини грошових коштів, прийняв рішення поїхати на заробітки до країни Польща, де працював офіційно раніше.
Обвинувачений акцентує увагу на тому, що зазначені поїздки не вплинуть на можливість виконання ним обов`язкових вимог ч. 1 ст. 76 КК України, однак, дадуть змогу повністю відшкодувати потерпілому кошти та змогу забезпечити першочергові свої потреби в одязі, їжі, допомозі рідним.
На переконання обвинуваченого, при застосуванні до нього положення, передбаченого п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, судом першої інстанції не було враховано його особу, що він раніше не судимий, щиро розкаюється, свою винуватість повністю визнав, є інвалідом 3 групи довічно, що ускладнює пошуки роботи, має статус круглої сироти із 10 років та проживає у двоюрідної бабусі разом із 4 братами та сестрою, а тому йому більш тяжче реалізувати себе в суспільстві.
Обвинувачений вважає, що суд першої інстанції, покладаючи на нього додатковий захід у виді заборони виїзду за межі України без погодження з уповноважених органом з питань пробації, який не є обов`язковим, є для нього суттєвим та надсуворим.
Окрім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого, місцевий суд, приймаючи рішення щодо застосування відносно нього положення п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, жодним чином не мотивував вказане рішення та не врахував його особу,инного, та інші обставини справи, що призвело до необгрунтованого застосування до нього положень п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Потерпілий ОСОБА_11 , представник потерпілого ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_6 про день, час та місце проведення апеляційного розгляду повідомлені у встановленому законом порядку (ас. 213-214), до апеляційного суду не з`явились.
8 листопада 2021 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від представника потерпілого ОСОБА_12 , зі змісту якої останній просить розгляд справи по обвинуваченню ОСОБА_6 проводити без участі потерпілого та представника потерпілого (ас. 187-188).
9 червня 2022 року в судовому засіданні до секретаря судового засідання надійшов телефонний дзвінок з номеру НОМЕР_2 , згідно з яким обвинувачений ОСОБА_6 повідомив про те, що він перебуває в Польщі (ас. 209).
З урахуванням думки прокурора, яка не заперечувала щодо проведення розгляду справи за відсутності потерпілого, його представника, обвинуваченого, зважаючи на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів доходить висновку про розгляд справи за відсутності потерпілого ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка просила залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, оскільки покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, є прерогативою суду, і суд самостійно вирішує, які обов`язки покладати на обвинуваченого, а тому, враховуючи особу обвинуваченого, його спосіб життя, місцевим судом покладено на обвинуваченого обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, але вказаний обов`язок не забороняє виїзд за межі України, але обмежує особу в тому, що необхідно повідомляти уповноважений орган з питань пробації, та погоджувати з органом з питань пробації виїзд за межі України, а тому, як вказала прокурор, жодного тягаря вказаним обов`язком на обвинуваченого ОСОБА_6 не покладено; дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Як встановлено з матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального правопорушення відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржується вирок суду в частині доведеності його вини, а також кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України та вирішення цивільного позову, а тому, з урахуванням ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду в цій частині не переглядається.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про застосування до нього обов`язку, передбаченого п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України як додаткового заходу у виді заборони виїзду за межі України без погодження з уповноважених органом з питань пробації, який, на думку обвинуваченого, не є обов`язковим, але є для нього суттєвим та над суворим, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував те, що обвинувачений згідно з вимогою про судимість раніше притягувався до кримінальної відповідальності 18 вересня 2014 року Тетіївським районним судом Київської області за частиною першою статті 185 КК України, проте як зазначив прокурор у судовому засіданні, названий суд копію цього вироку не надав, тому сторона обвинувачення виходить з того, що ОСОБА_6 не судимий, також прокурор надав довідку військового комісаріату щодо перебування обвинуваченого на обліку на підтвердження його статусу як військовозобов`язаного, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, та наявність обставин, що пом`якшують його покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також добровільне часткове відшкодування завданої потерпілому шкоди, про що ствердили в судовому засіданні та просили взяти до уваги потерпілий ОСОБА_8 та його представник.
Окрім того, судом взято до уваги досудову доповідь, складену Володарським районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області на виконання ухвали суду від 16 червня 2021 р оку, відповідно до якої обвинувачений ОСОБА_6 вперше притягувався до кримінальної відповідальності у віці 14 (чотирнадцяти) років вироком Тетіївського районного суду Київської області від 18 вересня 2014 року за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, в силу статті 105 КК України його звільнено від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі його під нагляд опікуна ОСОБА_13 терміном до досягнення ним віку 18 років. Зважаючи на це, враховуючи історію правопорушень, рівень її впливу на протиправну поведінку оцінюється як середній. Обвинувачений ОСОБА_6 проживає в м. Тетіїв разом з бабусею, дідусем та братом, є інвалідом ІІІ групи, навчався у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Володарський професійний аграрний ліцей», в якому здобув повну загальну середню освіту та отримав професію «електромонтер», має посвідчення водія, до обвинувачення працював різноробочим за кордоном, на даний час не працює, його доходом на тепер є пенсія по втраті годувальника, крім того він є інвалідом ІІІ групи (по зору); коштів, які він отримує, йому вистачає, але має потребу у додаткових коштах. З пояснень обвинуваченого та зібраних матеріалів вбачається, що він є особою неагресивною, за вчинення насильницьких правопорушень до відповідальності не притягувався, як зазначив обвинувачений, відсутні обставини, які могли б спонукати його до вчинення насильницьких дій. За характеристикою виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області щодо обвинуваченого компрометуючих матеріалів не має, протоколи про адміністративні правопорушення не надходили, нарікань, заяв та зауважень від сусідів та інших громадян не надходило. Відповідно до довідки-характеристики, наданої дільничним офіцером поліції Відділення поліції № 3 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, ОСОБА_6 за місцем свого проживання зарекомендував себе задовільно, скарги та нарікання від сусідів за місцем проживання не надходили, із сусідами стосунки добрі, стосунки з особами, які ведуть аморальний та антигромадський спосіб життя не підтримує, в 2020-2021 роках не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку, спиртними напоями на даний час не зловживає. Зі слів обвинуваченого, алкогольних напоїв він взагалі не вживає, наркотичних речовин також не вживає. Обвинувачений не проживає з особами, які раніше засуджувалися за кримінальні правопорушення, має міцні соціальні зв`язки, зокрема його стосунки з рідними дружні та теплі, має друзів, які підтримують його у важкі хвилини його життя. Також обвинувачений не ідентифікує себе з кримінальною особистістю, не проявляє асоціальної поведінки, усвідомлює серйозність вчиненого ним кримінального правопорушення, щиро кається, він не врахував погодних умов, нікого у тому, що сталося, не звинувачує та не шкодує, що був викритий працівниками правоохоронних органів. З цієї ситуації виніс для урок бути обережним за кермом, дотримуватись правил дорожнього руху, враховувати погодні умови. Має готовність до змін у своєму житті, наявні позитивні плани на майбутнє, хоче офіційно працевлаштуватися, мати сім`ю та бути матеріально забезпеченим, мріє про власний будинок, обвинувачений має лише позитивні плани на майбутнє та знає, яким чином їх втілити в життя. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а також ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як середні, те, що органом пробації в досудовій доповіді зроблено висновок про можливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства.
Враховуючи встановлені обставини та беручи до уваги, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, суд, додатково врахувавши надання обвинуваченим суду правдивих та послідовних показань, належне виконання процесуальних обов`язків під час судового розгляду, та дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого в умовах суспільства.
Окрім того, при вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому судом також враховані позиції прокурора про призначення покарання обвинуваченому, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі строком на 4 роки із застосуванням ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; потерпілого та його представника, якіпросили суворо не карати обвинуваченого, обмежившись іспитовим строком без позбавлення водійських прав; уповноваженого органу з питань пробації.
Врахувавши викладене, місцевий суд дійшов висновку про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк, ближчий до мінімального строку, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та звільнення його на підставі статті 75 КК України від відбування покарання з призначенням також мінімального терміну іспитового строку. При цьому суд дійшов висновку, що на обвинуваченого мають бути покладені обов`язки, передбачені частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 76 КК України.
Також судом врахована відсутність обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання, те, що прокурором, а так само потерпілим та його представником не порушувалося питання перед судом щодо позбавлення обвинуваченого права керування транспортним засобом, а, навпаки, прокурором вказано на відсутність підстав для застосування такого додаткового покарання, суд дійшов висновку про можливість не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

З таким рішенням першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі , яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 75 КК України, у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, і, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Зокрема, як передбачено ч. 1 ст. 76 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробування суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Крім того, відповідно до ч. 2, 3 цієї статті суд також може покласти на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, додаткові обов`язки, у тому числі обов`язок, передбачений п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд вважав, що з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого в період дії іспитового строку, відповідно до положень ч. 1, п. 2 ч. 3 ст.76 КК України, на нього слід покласти обов`язки, серед яких і обов`язок - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на застосування до нього обов`язку, передбаченого п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, який є для обвинуваченого суттєвим та над суворим через неможливість виїхати за межі України з метою працевлаштування, колегія суддів вважає непереконливими.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 34 КВК України засудженому забороняється без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виїжджати за межі України.

Згідно з п. 1 розділу ІІ Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 272/5 від 29 січня 2019 року, із змінами, під час здійснення нагляду при виконанні судових рішень, що набрали законної сили, законів про амністію, актів про помилування уповноважений орган з питань пробації здійснює функції, серед яких, погоджує виїзд за межі України засудженим особам, яким встановлено законом або покладено судом обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, тобто, як обґрунтовано вказала прокурор під час апеляційного розгляду, вказаний обов`язок не забороняє виїзд за межі України, але обмежує особу в тому, що необхідно повідомляти уповноважений орган з питань пробації про такий намір та погоджувати з органом з питань пробації виїзд за межі України, і вказані обставини свідчать про необґрунтованість доводів апеляційної скарги обвинуваченого.

Тому, зважаючи на викладене, на переконання колегії суддів, обов`язок, передбачений п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, який покладений на обвинуваченого ОСОБА_6 оскаржуваним вироком, не є над суворим, оскільки містить альтернативу в частині виїзду за межі України, однак за умови погодження такого виїзду з уповноваженим органом з питань пробації.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення покарання обвинуваченому дотримався вимог закону, врахував всі обставини, встановлені під час судового розгляду кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, і всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого обґрунтував призначене покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, та покладення на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

За таких обставин вирок суду є законним та обґрунтованим і підстави для його зміни колегією суддів не встановлені, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення, вирок Володарського районного суду Київської області від 10 серпня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

_____________________ ___________________ ______________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4