Дата документу 20.06.2022 Справа № 321/1371/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/579/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №321/1371/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 01 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Токмак Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Приблизно о 19 годині 03 серпня 2021 року ОСОБА_8 , шляхом вільного доступу пройшов на частково огороджену територію домоволодіння АДРЕСА_3 , яке належить потерпілому ОСОБА_10 . Далі, перебуваючи на території вказаного домоволодіння, ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на розбійний напад, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, з метою заволодіння чужим майном, через не зачинені вхідні двері проник до приміщення зазначеного будинку та одразу ж попрямував до спальної кімнати, де знаходився потерпілий ОСОБА_11 . Підійшовши до останнього, ОСОБА_8 почав вимагати у потерпілого грошові кошти та руками, шляхом поштовху від себе, повалив потерпілого ОСОБА_12 на ліжко. В той час, коли потерпілий перебував у положенні лежачи на спині, ОСОБА_8 наніс потерпілому ОСОБА_13 не менше 5 ударів кулаками рук в ділянку голови та обличчя та в подальшому, використовуючи металеву сокиру з дерев`яною рукояттю, яку відшукав за вказаною адресою, обухом робочої частини наніс не менше чотирьох ударів в ділянку грудної клітки та шиї, чим спричинив потерпілому ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого смерть ОСОБА_12 настала на місці події, а також середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження. Після чого, ОСОБА_14 з кімнати вказаного будинку заволодів належним потерпілому ОСОБА_13 майном та зник з місця події.

Крім того, приблизно о 19 годині 03 серпня 2021 року ОСОБА_8 , перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_3 , яке належить потерпілому ОСОБА_10 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з умислом, направленим на заподіяння умисних тяжких тілесні ушкоджень, наніс потерпілому ОСОБА_13 не менше п`яти ударів кулаками рук в ділянку голови та обличчя, та в подальшому, використовуючи металеву сокиру з дерев`яною рукояттю, яку відшукав за вказаною адресою, обухом робочої частини наніс не менше чотирьох ударів в ділянку грудної клітки та шиї, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження внаслідок чого смерть ОСОБА_12 настала на місці події, а також середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднане з проникненням у житло, поєднаний із заподіянням тяжких тілесний ушкоджень; за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.121 КК у виді 8 років позбавлення волі,

- за ч.4 ст.187 КК у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок змінити та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання та без конфіскації майна. Свої вимоги мотивувала тим, що допитані свідки не надали жодних показів, які би безпосередньо стосувалися подій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 та не підтвердили винуватість останнього. Висновки судово-медичних експертиз мають характер припущень, а будь-яких інших доказів стороною обвинувачення надано не було. Відтак винуватість обвинуваченого не доведена. Також було залишено поза увагою покази свідка ОСОБА_15 , якого було внесено до реєстру, а потім виключено із числа осіб, які підлягають допиту. Обвинувачений є одинокою людиною, немає домівки та рідних, а тому визнав винуватість для того, щоб йому було де жити. Проте єдине визнання особою вини не може бути достатнім для визнання її винуватою у вчиненні злочину. Крім того, суд мав законні підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді 8 років позбавлення волі, яке було б достатнім, натомість суд призначив майже максимальне покарання, що не відповідає вимогам закону та особі обвинуваченого.

Також захисник просила дослідити наявні у провадженні докази.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі захисник посилалася на недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Проте колегія суддів не може погодитися із такими запереченнями захисника виходячи з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Зокрема під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину та надав безпосередньо суду викриваючі його покази. При цьому обвинувачений детально пояснив про обставини, за яких ним було вчинено злочини, розповів про кількість та локалізацію завданих ним потерпілому ударів та назвав майно, яким він заволодів. Про повне визнання своєї вини ОСОБА_8 заявив також під час апеляційного розгляду.

Крім того, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ґрунтуються на показах свідка ОСОБА_16 про те, що 03.08.2021 року проїжджаючи повз будинок ОСОБА_10 він бачив на обочині дороги велосипед із синьою сумкою, а також обвинуваченого, який виходив з будинку потерпілого ОСОБА_10 ; свідка ОСОБА_17 , яка бачила біля будинку потерпілого велосипед із сумкою, а також обвинуваченого по вул.Цветкова; свідка ОСОБА_18 , який пояснив, що 03.08.2021 року він бачив біля будинку потерпілого велосипед, який лежав на дорозі. Пізніше він бачив як обвинувачений на дорозі навпроти будинку потерпілого ОСОБА_10 щось намотував на велосипед.

Ці покази свідків повністю узгоджуються з показами самого обвинуваченого, який пояснював, що до потерпілого він поїхав на велосипеді, на багажнику якого була темно синя спортивна сумка, і який він залишив на дорозі, коли під`їхав до будинку потерпілого.

Крім того, рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема: протоколом огляду місця події від 04.08.2021 року, яким зафіксовано обстановку на місці вчинення злочинів; протоколами огляду предметів; висновками проведених у справі судових експертиз; протоколами слідчих експериментів за участю свідків; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до яких свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_16 впізнали ОСОБА_8 , як особу, яку бачили 03.08.2021 року біля будинку ОСОБА_10 ; протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , під час якого останній продемонстрував яким чином він наносив тілесні ушкодження потерпілому; протоколами пред`явлення речей для впізнання, відповідно до яких свідок ОСОБА_19 вказала на радіоприймачі, які належали ОСОБА_10 та зберігалися в його будинку.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі, оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів критично ставиться до заперечень апеляційної скарги захисника про визнання обвинуваченим своєї винуватості лише через відсутність у нього домівки. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений повно та детально розповів про обставини вчинених ним злочинів, повідомив про знаряддя злочину, про кількість нанесених потерпілому ударів та конкретне місце їх нанесення. Такі обставини не могли бути відомі іншим особам. Покази обвинуваченого були послідовними, вони повністю узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами та не викликають сумніву у їх добровільності. Сам обвинувачений фактичні обставини справи не оспорював і вирок суду не оскаржив.

Що стосується доводів захисника про те, що суд не допитав свідка ОСОБА_15 , то колегія суддів зазначає, що даний свідок дійсно був зазначений в реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Втім, відповідно до ст.22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду жодна зі сторін кримінального провадження не наполягала на допиті даного свідка. Суд першої інстанції на виконання вимог ст.363 КПК з`ясував у учасників судового провадження чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме. Проте від учасників провадження, зокрема і сторони захисту, будь-яких клопотань і доповнень не надійшло, у зв`язку з чим суд постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів.

При цьому захисник в апеляційній скарзі не зазначила, які саме істотні обставини міг підтвердити чи спростовувати свідок ОСОБА_20 і яким чином його покази могли вплинути на прийняття законного та обґрунтованого судового рішення.

Доводи захисника про те, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого базуються виключно на його показах про визнання вини, спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, відповідно до якої суд першої інстанції об`єктивно, повно і всебічно встановив обставини кримінального провадження. У вироку суду в повній відповідності з вимогами ч.3 ст.374 КПК наведено сукупність доказів, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , які суд дослідив й оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 94 КПК.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи захисника про те, що висновки експертиз мають характер припущень, оскільки зміст цих висновків експертів у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами у справі беззаперечно доводять винуватість обвинуваченого.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу і на нелогічність доводів та вимог апеляційної скарги захисника. Адже захисник, посилаючись на недоведеність винуватості обвинуваченого, вимагала вирок лише змінити, пом`якшивши призначене обвинуваченому покарання.

Також захисник звернулася до апеляційного суду із клопотанням про дослідження доказів у справі.

Втім, частиною 3 ст.404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Проте клопотання захисника не містить у собі а ні конкретних доказів, які підлягають дослідженню, а ні передбачених законом підстав для такого дослідження. З огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такого клопотання захисника.

Перевіряючи обґрунтованість призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які віднесено до тяжких та особливо тяжких злочинів; обставини, які обтяжують покарання рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю. Обставин, які би пом`якшували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

При цьому судом також обґрунтовано прийнято до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків, за місцем проживання характеризується негативно. Крім того, встановлено, що обвинувачений раніше 5 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення як умисних корисливих злочинів, так і за вчинення злочинів проти життя і здоров`я особи, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Будучи звільненим з місць позбавлення волі 01.07.2021 року обвинувачений вже 03.08.2021 року, тобто трохи більше ніж через місяць вчинив тяжкий та особливо тяжкий злочини у даній справі.

Зазначені обставини у їх сукупності безумовно свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення злочинів, в тому числі і насильницьких, та очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Вимоги захисника про призначення обвинуваченому покарання без конфіскації майна є неприйнятними. Адже відповідно до ч.2 ст.59 КК конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Санкція ч.4 ст.187 КК передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна. Непризначення такого додаткового покарання можливе лише за наявності підстав до застосування ст.69 КК.

Проте районний суд не встановив обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, та з урахуванням особи винного давали б підстави для застосування ст.69 КК, а тому суд правильно призначив ОСОБА_8 додаткове покарання у виді конфіскації майна за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК.

Відтак, з огляду на дані про особу обвинуваченого, зміст та обсяг його протиправних дій, наявність двох обтяжуючих покарання обставин, колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому покарання через суворість.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому покарання є співмірним його протиправним діянням, достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду, в апеляційній скарзі не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 01 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4