УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

колегії суддів:

головуючий - суддя ОСОБА_1

- судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретар - ОСОБА_4

прокурор - ОСОБА_5

потерпіла - ОСОБА_6

представник потерпілої - ОСОБА_7

обвинувачені - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро об`єднане кримінальне провадження № 0000901 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п.11,12 ч. 2 ст. 115 КК України, та кримінальне провадження №0000484 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст.15, п.п. 11,12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст.309 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, п.п. 11,12 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 309 КК України,

В с т а н о в и в:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та клопотання про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Клопотання прокурора підтримала потерпіла та її представник

Обвинувачені, захисники заперечували проти клопотання, заявленого прокурором, звернулися до суд із власними клопотаннями:

-захисник ОСОБА_11 просив ОСОБА_8 змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт із застосуванням обов`язків та електронного засобу контролю або заставу;

- захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_12 змінити запобіжний захід для обвинуваченого ОСОБА_10 на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю або заставу;

- захисник ОСОБА_12 , змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю або визначити заставу, проти чого заперечували прокурор, потерпіла та її представник.

Вирішуючи заявлені клопотання суд враховує наступне.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

До спливу цього продовженого строку судове провадження ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не може бути закінченим.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного аходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений.

Як зазначено в ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, колегія суддів приймає до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинуваченого від правосуддя.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Оцінюючи ризик того, що кожний з обвинувачених може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків, суд зазначає наступне.

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданнями для тримання під вартою… При цьому треба враховувати характери обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язки із державою, які його переслідували за законом, і його міжнародні контакти (справа W v Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачені, можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду, або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинувачених, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначених особ. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинувачених.

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

В розумінні Кримінального кодексу України інкримінований обвинуваченим злочин, передбачений ст. 115 КК України, є особливо тяжким.
Щодо суспільної небезпеки, суд приходить до висновку, що такий злочин має дуже високий ступінь суспільної небезпеки.
За даним кримінальним провадженням суд враховує, що у відповідності до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , стала наявність обґрунтованої підозри у можливої причетності кожного з них до скоєння особливо тяжкого умисного злочину проти життя особи, а підставою для продовження дії запобіжного заходу є наявність обвинувального акта, відповідно до якого, кожен з них, продовжує обвинувачуватися у вчиненні незакінченого замаху на умисне вбивство людини, вчинене на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, за що законом передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

На думку суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»).

При цьому, не будучи самостійною підставою для утримання особи під вартою, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, що ґрунтується на позиції в рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», у відповідності з якою суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Також, у справі «Москаленко проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутого обвинуваченим обвинувачення, державні органи могли виправдано вважати, що такі ризики існують.

Крім зазначеного, на теперішній час, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених, суд враховує обсяг пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення, приймає до уваги репутацію обвинувачених.

Так ОСОБА_9 , відповідно до анкетних даних з обвинувального акту, судимий за скоєння умисного корисливого особливо тяжкого злочину проти власності, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та за ч. 1 ст. 393 КК України - втеча особи з місця позбавлення волі або з-під варти, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі або арешту чи перебуває в попередньому ув`язненні, не працює, розлучений.

Відносно ОСОБА_10 на розгляді у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто за умисне вбивство.

Суд вважає, що обвинувачені з огляду на викладене, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у разі визнання останніх винуватими у кримінальних правопорушеннях, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, можуть переховуватися від суду, скоювати інші злочини.

При цьому суд враховує рішення ЄСПЛ по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, який зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).
Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).
За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Досліджуючи питання щодо можливості зміни обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який суд, враховуючи вік та задовільний стан здоров`я обвинувачених, відомості про їх соціальні зв`язки, репутацію обвинувачених, їх майновий стан, вважає, що вказані відомості про особу кожного з обвинувачених в сукупності із обсягом пред`явленого кожному з них обвинувачення та встановленим ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, дають достатні підстави вважати, що альтернативні запобіжні заходи не здатні запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, тому клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу задоволенню не підлягає.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та ризик його ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинувачених.

Обставини, за яких вчинено кримінальне правопорушення, його тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Разом з цим, суд вважає, що обраний відносно обвинувачених запобіжний захід з урахуванням прийняття на стадії вже триваючого судового розгляду рішення про об`єднання кримінального провадження відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з кримінальним провадженням відносно ОСОБА_8 , тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинуваченням та наявної обґрунтованої підозри обвинувачених у можливому скоєнні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, на даний час не виходить за межі розумного строку.

З огляду на викладене клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на 60 днів підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд, при постановленні ухвали про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою кожному з обвинувачених, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не визначає розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та ОСОБА_8 повідомлені про підозру у скоєнні злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

Керуючись ст.ст.176-178,183,199, 331,350,369,371,372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора задовольнити.
Продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожному з них, строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у Державній установі виконання покарань (№ 4) управління Державної пенітенціарної служби України, - до 30 грудня 2022 року включно.
Копію ухвали для виконання направити керівнику Державній установі виконання покарань (№ 4) управління Державної пенітенціарної служби України.

Відмовити стороні захисту у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для обвинувачених та: ОСОБА_8 змінити запобіжний захід на домашній арешт із застосуванням обов`язків та електронного засобу контролю або заставу; змінити запобіжний захід для обвинуваченого ОСОБА_10 на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю або заставу; змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю або визначити заставу

Відповідно до п. 1-1 ч.2 ст. 395 КПК України ухвала суду про продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15