ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1426/22 Справа № 217/94/22 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
підозрюваного (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Авдіївського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дмитрашківка Піщанського району Вінницької області, громадянина України, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період військової частини НОМЕР_1 , який перебуває на посаді стрільця розвідника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу 1 механізованого батальйону, солдата, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Авдіївського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року було задоволено клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_8 по кримінальному провадженню № 0000235 від 29 серпня 2022 року та застосовано щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 60 днів, з моменту фактичного затримання, 29 серпня 2022 року до 27 жовтня 2022 року включно, з визначенням застави у розмірі 992 400 гривень.
Рішення суду обґрунтовано тим, що в судовому засіданні слідчим доведена наявність ризиків, що ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином,. Також прокурором було доведено обставини, передбачені п.3 ч.1 ст.194 КПК України, а саме недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаних ризиків, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що підтверджується матеріалами кримінального провадження та даного клопотання, оскільки підозрюваний був затриманий безпосередньо з майном, яке є предметом даного кримінального правопорушення, а згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, останнього впізнав свідок ОСОБА_9 , який бачив, як ОСОБА_7 29.08.2022 року біля місця вчинення злочину завантажував коробки саме до автомобілю, на якому був в подальшому затриманий.
Також слідчий суддя з урахуванням обставин кримінального правопорушення, сімейного та майнового стану підозрюваного, а саме значного щомісячного доходу ОСОБА_7 , який згідно з довідкою про доходи отримує щомісячну заробітну плату за місцем роботи у розмірі 42783,62 грн., та щомісячне грошове забезпечення військовослужбовця у розмірі 127450,41 грн., суд визнав за необхідне визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, а саме - 400 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 992 400 гривень, оскільки інший розмір застави не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного під час досудового розслідування.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді Авдіївського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року скасувати та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді застави на більш м`який, у тому числі, але не виключно, шляхом зменшення розміру застави до суми в межах, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 182 КПК України.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що підозра, пред`явлена його підзахисному, необгрунтована, і підозрюваний ОСОБА_7 заперечує свою причетність до скоєння крадіжки з вказаного магазину, а слідчим суддею не звернуто увагу на показання потерпілої ОСОБА_10 , яка не підтвердила той факт, що майно, виявлене в автомобілі, яким керував ОСОБА_7 , належить їй, та не було надано документального підтвердження здійснення крадіжки з вказаного магазину, в огляді ж вказаних речей потерпіла участі не приймала, протоколів впізнання вказаних речей до клопотання долучено не було.
Вказує, що згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_9 , на показання якого посилався слідчий суддя, вказаний свідок не бачив ОСОБА_7 біля магазину ОСОБА_10 , а його показання не вказують на ОСОБА_7 як на особу, яка вчинила вказану крадіжку.
На думку сторони захисту слідчим також не була підтверджена й наявність ризиків, зазначених в ч. 1 ст.177 КПК України.
Не мають об`єктивного підтвердження посилання прокурора на можливість незаконного впливу підозрюваним на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, бо зазначені особи були допитані у кримінальному провадженні, а потерпіла взагалі перебуває в іншій частині країни.
Також ОСОБА_7 не має наміру переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки він має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки за місцем мешкання, де проживає разом з жінкою та двома неповнолітніми дітьми. Батьки ОСОБА_7 проживають з ним в одному населеному пункті, батько є пенсіонером. На теперішній час ОСОБА_7 є військовослужбовцем, під час служби брав безпосередню участь у бойових діях, а введений воєнний стан позбавляє ОСОБА_11 безперешкодно покинути територію України.
Що стосується розміру заподіяної злочином шкоди потерпілій, адвокат зазначає, що на час він не встановлений, та вважає, що вона фактично відсутня, бо органом досудового розслідування було вилучене все викрадене майно.
Крім того, апелянт посилається на завеликий розмір визначеної слідчим суддею застави, який є непомірним для його підзахисного та його родини, хоча в матеріалах справи відсутні докази того, що існують обставини, які є виключними підставами для визначення застави саме в розмірі 992 400 гривень, що не відповідає обставинам та тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого на даному етапі досудового розслідування підозрюється ОСОБА_7 , майновому та сімейному стану останнього.
На момент мобілізації ОСОБА_7 працював в ТОВ «Сільпо-Фуд», де отримував заробітну плату, але з 19.07.2022 року ОСОБА_7 не отримує будь-якого доходу за останнім місцем роботи в ТОВ «Сільпо-Фуд», а за час військової служби військовослужбовець ОСОБА_7 лише тричі отримував підвищене грошове забезпечення, в інші місяці розмір його грошового забезпечення становив приблизно 30000 гривень, на що слідчим суддею не було звернуто увагу.
Таким чином, застосування до підозрюваного ОСОБА_7 застави у визначеному розмірі робить фактично неможливим її виконання, не виправдовує такий ступінь обмеження прав та свобод підозрюваного та не може слугувати досягненням цілей кримінального провадження. Тож, як вважає захисник, обрання підозрюваному застави у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може гарантувати виконання ним покладених обов`язків, як і обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку підозрюваного та його захисника, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, доводи прокурора, яка вважала за необхідне залишити ухвалу слідчого судді без змін, а скаргу без задоволення, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
У відповідності до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею дотримані, а доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі та в судовому засіданні щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, є безпідставними.
Так, під час судового розгляду слідчий суддя належним чином з`ясував, що у провадженні СВ відділення поліції №1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, перебувають матеріали досудового розслідування за №0000235 від 29 серпня 2022 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
30 серпня 2022 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Наведені у клопотанні слідчого дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, при цьому обставини, що дають підстави підозрювати його у вчиненні вищезазначеного злочину, підтверджуються матеріалами, доданими до клопотання, в їх взаємозв`язку та сукупності, зокрема, й протоколами допитів потерпілої та свідків, протоколами слідчих експериментів, протоколами впізнання особи та іншими доказами, доданими до клопотання.
Розглядаючи питання обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів зважає на те, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 року у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.
Також приймається до уваги, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії» зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою, до того ж при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обгрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування.
Отже, посилання сторони захисту на недоведеність провини підозрюваного у скоєнні вищезазначеного злочину, тобто безпідставність підозри, є неприйнятним для колегії суддів, оскільки при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обгрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування. Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу, тож апеляційні вимоги сторони захисту в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя правильно встановив, що доводи поданого клопотання є обґрунтованими, а ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України,а саме можливість переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують з огляду на встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення і особу підозрюваного. Тож, для запобігання зазначеним ризикам слідчий суддя визнав за необхідне застосувати винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде ефективним та доцільним, а тому посилання сторони захисту на безпідставність зазначених прокурором у клопотанні та встановлених судом ризиків не підлягають задоволенню.
Така позиція суду першої інстанції цілком узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).
Європейський суд з прав людини визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.
Також апеляційний суд вважає, що слідчий суддя при постановленні ухвали врахував дані, характеризуючі підозрюваного, а доводи захисника щодо неврахування судом характеризуючих його підзахисного обставин, зазначених в апеляційній скарзі, які, на думку апелянта, можуть бути підставою для обрання останньому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, апеляційний суд не вважає такими, що можуть вплинути на обгрунтований висновок слідчого судді відносно наявності підстав для задоволення клопотання слідчого про застосування саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 .
Обставини ж, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів враховує, однак вважає, що вони не спростовують висновків слідчого судді про ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, у співставленні з обставинами та характером кримінального правопорушення, іншими обставинами кримінального провадження та даними про особу підозрюваного. До того ж, ці обставини існували і на момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці підозрюваного.
Крім того, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, ОСОБА_12 повинен був у своїй повсякденній діяльності дотримуватись вимог статей 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно з якими військовослужбовці постійно повинні свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрими, дисциплінованими, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог статутів Збройних Сил України, бути зразком високої культури, скромності і витримки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому; статей 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця дотримуватися Конституції та Законів України, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливим і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Разом з цим, як було встановлено під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і протягом апеляційного розгляду ОСОБА_12 вищезазначених приписів не дотримався, зокрема, в частині обов`язків берегти військову честь, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців, бабільше під час дії воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації неприпустимим взагалі є вчинення кримінально-протиправних діянь за участі військових Збройних сил України, які наразі забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України, а уповноваженими органами досудового розслідування України разом з представниками міжнародних інституцій у цій галузі фіксуються численні масові злочини, скоєні російськими військовослужбовцями на території нашої держави.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою цілком правильним і обгрунтованим та не знаходить підстав для його зміни на даному етапі досудового розслідування на інший запобіжний захід.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Авдіївського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ _____________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3