Провадження №11-кп/801/451/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участі учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6
перекладача ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

та його захисника ОСОБА_9
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.04.2020 за № 0000162,
якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, задоволено клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_10 , продовжено застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 28.05.2022 включно відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Котовськ (перейменовано на м. Подільськ) Одеської області, українця, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Прокурор ОСОБА_10 в судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 на 60 днів. Клопотання мотивує тим, що ризики, які були підставою обрання відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та подальшого його продовження, не зменшилися, підстав для його зміни чи скасування на даний час немає. Зокрема, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачення у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, не має соціально стримуючих факторів, оскільки не працює, не має стабільного законного джерела доходу, неодружений, не має утриманців, без постійного місця проживання. Вказані обставини допускають можливість обвинуваченого, опинившись на волі, переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Захисник ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення клопотання, зазначила, що перелічені прокурором ризики нічим не підтверджені, а сама тяжкість злочину не є підставою для тримання особи під вартою, тому просила змінити її підзахисному запобіжний захід на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав думку захисника.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2022 року клопотання прокурора задоволено.
Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою продовжено на 60 днів, з 30 березня 2022 року до 28 травня 2022 року включно.
Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти життя особи, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років. Перебуваючи на волі ОСОБА_8 може переховуватись від суду, ухилятися від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, тому застосування найсуворішого запобіжного заходу в даному випадку відносно обвинуваченого відповідає критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), забезпечуючи справедливий баланс інтересів особи та суспільства від нових протиправних посягань.

Також судом було враховано положення статті 178 КПК України, те, що обвинувачений ОСОБА_8 немає достатніх соціально-стримуючих факторів, оскільки неодружений, не має постійного місця роботи, не має постійного місця проживання, крім того в суду відсутні відомості про неможливість утримання ОСОБА_8 в слідчому ізоляторі за станом здоров`я.

За таких обставин, враховуючи вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції прийшов до переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, визначеним в ст. 177 КПК України, а тому клопотання прокурора є обґрунтованим.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2022 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час за адресою: АДРЕСА_1 . Також просила звільнити ОСОБА_8 з під-варти в залі суду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України прокурором не підкріплено, а тому не має підстав у суду для висновків, що вказані ризики продовжують існувати відсутні. Зазначає, що не відповідають дійсності висновки суду щодо відсутності у її підзахисного соціально-стримуючих зв`язків, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні відповідні докази щодо наявності в ОСОБА_8 родини, а саме рідного брата, сестри та племінників, наявне постійне місце проживання та реєстрації у м. Вінниці. Водночас, захисник звернула увагу суду на те, що винність особи будь-якого злочину може бути підтверджена лише вироком суду, а не обвинуваченням. ОСОБА_8 не визнає та категорично заперечує свою причетність до вказаного кримінального правопорушення. При його затриманні застосовувалось фізичне насилля працівниками поліції, дії яких були ним оскаржені у визначеному законодавцем порядку. А також звернула увагу на те, що ОСОБА_8 тривалий час перебуває під вартою, майже два роки з 20.04.2020 року, у зв`язку з чим його стан здоров`я погіршився. Тому вважає за доцільне застосувати до її підзахисного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_9 свою апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав подану захисником апеляційну скаргу в повному обсязі і також просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених КПК України, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, так як вважає її законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи захисника, обвинуваченого та прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.

За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Згідно ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000162 від 20.04.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, перебуває на розгляді у суді першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність продовження застосованого виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, який відповідно до ст.12 КК України віднесено до особливо тяжких злочинів.
Це узгоджується також із нормою п.5 ч.2 ст.183 КПК України, за змістом якої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Наряду з вказаним, у п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте, при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного його продовження, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України.
Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги захисника щодо скасування останньому продовженого судом першої інстанції вказаного запобіжного заходу та обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час, так як при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати також у сукупності з іншими обставинами і тяжкість звинувачення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочину, умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, а також даними про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, був засуджений та відбував призначені покарання за їх вчинення, не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, відсутність постійного місця роботи, вказують на обґрунтованість продовження судом саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вказаний запобіжний захід є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого на даний час продовжують існувати у вказаному кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має досягти суд.

При цьому наявність постійного місця проживання та реєстрації у м. Вінниці, родини, зокрема рідного брата, сестри та племінників, відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_8 від інших осіб, про що зазначила захисник в своїй апеляційній скарзі, не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики. Окрім того, в матеріалах судового провадження відсутні відомості щодо власника вказаного захисником житла і чи він не буде заперечувати щодо того, щоб обвинувачений у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту в певний період доби, перебував у цьому житлі на таких умовах.
Також матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в судове засідання апеляційного суду захисником надані не були.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у відповідності до Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Окрім цього, відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України 10 лютого 2012 року № 239/5/104, керівництво СІЗО (ІТТ) забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

На думку колегії суддів в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так потерпілої сторони. При цьому, належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Продовження щодо ОСОБА_8 вказаного запобіжного заходу відповідає вимогам ст.ст.177, 178, 183 КПК України.
Судом щодо висловленої в судовому засіданні позиції обвинуваченого та захисника наведені достатні мотиви для відмови в обранні останньому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який зміг би запобігти встановленим в ході розгляду справи та доведеним в судовому засіданні прокурором ризикам. Зокрема, це відсутність істотних змін ризиків, обставин провадження та даних про особу обвинуваченого. Також згода як захисника, так і самого обвинуваченого на залишення йому певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні.
На думку колегії суддів доводи захисника щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого є непереконливими, оскільки належні докази, які б свідчили про достатні стримуючі фактори в матеріалах провадження відсутні.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
За таких обставин, апеляційний суд зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, з урахуванням цілей п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності, оцінивши в сукупності встановлені судом обставини у контексті конкретних фактичних обставин, а також даними про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, схильність останнього до вчинення злочинів, відсутність постійного місця роботи, відсутність достатніх стійких соціальних зв`язків, а тому вважає, що буде достатнім та обґрунтованим продовження застосованого до ОСОБА_8 саме виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також вказане дає підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та забезпечити належне виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Колегія суддів вважає, що вказаний запобіжний захід є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого продовжують існувати у вказаному кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має досягти суд.

Інші доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції щодо вживання всіх заходів для недопущення затягування розгляду вказаного кримінального провадження, розглянути справу у розумні строки та постановити відповідне законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а доводи апеляційної скарги захисника викладених в ній висновків суду не спростовують.

Порушень правових позицій Європейського суду з прав людини чи істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для її скасування, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.04.2020 за № 0000162, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 28.05.2022 включно - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4