Справа № 305/399/18
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/483/21, за апеляційними скаргами прокурора Рахівського відділу Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_7 та заступника начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 13.08.2021.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, засуджений:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 02 (два) роки.
На підставі ч.1 ст.76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Процесуальні витрати за проведення судових експертиз на загальну суму 19446 (дев`ятнадцять тисяч чотириста сорок шість) грн. 50 коп. стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави.
Заявлений потерпілою ОСОБА_9 цивільний позов залишено без розгляду.
Речовий доказ: автомобіль «AUDI-A6» з державним номерним знаком Чеської Республіки НОМЕР_1 , який знаходиться на майданчику тимчасового утримання Рахівського РВП ГУ НП в Закарпатській області повернуто ОСОБА_6 як законному володільцю.
Заставу у розмірі 35240 (тридцять п`ять тисяч двісті сорок) грн. повернуто заставодавцю.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 30.11.2016 близько 18 год., на автодорозі «Н-09» сполученням «Мукачево-Івано-Франківськ-Рогатин-Львів», керуючи ввіреним йому технічно справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «AUDI» моделі «А6», реєстраційний

-2-

номер Чеської Республіки НОМЕР_2 , рухаючись зі сторони м.Рахів, у напрямку м.Тячів, наближаючись до АЗС «WOG», що по вул.Грушевського у смт.Великий Бичків Рахівського району Закарпатської області, діючи всупереч вимогам п.п.1.3, 2.3 «б», 12.1, 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який в той час рухався на зустріч водію ОСОБА_6 по його смузі руху. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи №122 від 03.01.2017 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому правої велико- та малогомілкових кісток; забою м`яких тканин грудної клітки, перелому 4-7 ребер зліва; перелому 5-7 ребер справа; тотального крововиливу у паренхіму легень; двобічного гемотораксу. Зазначені тілесні ушкодження виникли внаслідок дії твердого тупого предмету по ударному механізму спричинення при зіткненні легкового автомобіля з пішоходом, з наступним запрокидуванням його та ударяння об деталі кузова автомобіля і вкладаються у строк події, що мала місце 30.11.2016. Згідно п.2.3.1. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_10 , кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя у момент їх спричинення і знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням його смерті.
Таким чином, водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.1.3., 2.3. «б», 12.1., 12.2. та 12.3. Правил дорожнього руху України. Невиконання водієм ОСОБА_6 вказаних вимог Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками, що наступили, зокрема отриманням ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою його смерть.
В апеляційній скарзі прокурор Рахівського відділу Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить вирок суду першої інстанції в частині не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 01(один) рік. На його думку, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України, оскільки належним чином не врахував при призначенні покарання особу обвинуваченого, обставини скоєного ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, грубе порушення обвинуваченим п`яти пунктів Правил дорожнього руху України та наслідки у вигляді смерті потерпілого. Більш того, питання про доцільність застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання взагалі не оговорювалось, підстави його незастосування судом у вироку не обґрунтовано, як і не враховано думку прокурора про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання та щодо визначення тривалості іспитового строку 03 (три) роки. Крім того, судом не враховано часткове визнання вини обвинуваченим, відсутність розкаяння та його намагання перекласти вину на потерпілого.

В апеляційній скарзі заступник начальника відділі Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості

-3-

кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 05(п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 01(один) рік. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з іспитовим строком 03(три) роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує на те, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України, оскільки належним чином не врахував при призначенні покарання особу обвинуваченого, обставини скоєного ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, грубе порушення обвинуваченим п`яти пунктів Правил дорожнього руху України та наслідки у вигляді смерті потерпілого. Більш того, питання про доцільність застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання взагалі не оговорювалось, підстави його незастосування судом у вироку не обґрунтовано, як і не враховано думку прокурора про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання та щодо визначення тривалості іспитового строку 03 (три) роки. Крім того, судом не враховано часткове визнання вини обвинуваченим, відсутність розкаяння та його намагання перекласти вину на потерпілого, що на думку прокурора, свідчить про те, що призначене судом покарання обвинуваченому ОСОБА_6 без позбавлення права керування транспортними засобами не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху ні обвинуваченим, ні іншими особами.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора ОСОБА_5 , який підтримав апеляційні скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг прокурорів та законність вироку суду першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, заслухавши сторін в судових дебатах та надавши обвинуваченому останнє слово, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягаю до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримано не в повній мірі.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування й судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України при обставинах, вказаних у вироку суду ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, і ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

-4-

Діяння обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурорів щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, на спеціальних обліках не перебуває, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, врахував добровільне відшкодування обвинуваченим заподіяної кримінальним правопорушення шкоди та відсутність претензій до обвинуваченого з боку потерпілої, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, можливе без ізоляції його від суспільства, а тому призначаючи покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті передбаченої ч.2 ст.286 КК України, суд вважав можливим застосувати ст.75 КК України.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 при призначенні покарання положень ст.ст.75,76 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що тривалість іспитового строку 02 (два) роки, встановлена судом першої інстанції, відповідає в повній мірі меті його застосування враховуючи обставини кримінального провадження в їх сукупності та особу обвинуваченого, який допустив грубі порушення правил дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з вимогами апеляційних скарг сторони обвинувачення щодо необхідності встановлення обвинуваченому іспитового строку в максимальному розмірі.
Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо можливості не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на таке.
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчиненне кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

-5-
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України призначено без урахування усіх обставин кримінального провадження та його особи, отже вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання, є незаконним, а тому, у цій частині підлягає скасуванню з таких підстав.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.п.1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Суд залишив поза увагою та не проаналізував характер й обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень Правил дорожнього руху України, що спричинило непоправні наслідки у виді смерті потерпілого та посягнуло на найвищу соціальну цінність в державі життя людини. Безвідповідальні дії обвинуваченого, які виразилися у тому, що керуючи технічно справним транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який в той час рухався на зустріч водію ОСОБА_6 по його смузі руху.

-6-

Між тим, вказані обставини мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети. А сукупність цих обставин свідчить про те, що призначене ОСОБА_6 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.
Набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України №511 від 20.05.2009). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.
Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, колегія суддів констатує, що ОСОБА_6 за встановлених судом обставин був учасником дорожнього руху. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримуватись вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_6 , знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху України чітко визначений у національному законодавстві.
Апеляційний суд вважає, що порушення ОСОБА_6 пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху. У результаті злочинної недбалості ОСОБА_6 , який є водієм, настала смерть потерпілого ОСОБА_10 .
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що не призначення за таких обставин ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, судом не дотримано загальних засад призначення особі покарання за вчинене кримінальне правопорушення й допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення надто м`якого покарання, що відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового вироку.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 покарання, колегія суддів у відповідності до вимог ст.ст.50,65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані щодо його особи: позитивно характеризується за місцем проживання, раніше притягався до кримінальної відповідальності, має міцні соціальні зв`язки, на спеціальних обліках не перебуває, відсутність претензій з боку потерпілої, повне відшкодування заподіяної кримінальним правопорушення шкоди, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

-7-

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, звільнивши від відбування призначеного основного покарання на підставі положень ст.75 КК України, і що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення.

Керуючись ст.ст.376,404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги заступника начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 та прокурора Рахівського відділу Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Рахівського районного суду Закарпатській області від 13.08.2021 щодо ОСОБА_11 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_12 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 05(п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 01(один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строк на 02 (два) роки.

Відповідно до п.п.12 ч.1 ст.76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_11 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 13.08.2021 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення й може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: