Справа № 357/6383/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2022 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
здійснивши в м. Біла Церква судовий розгляд, у відкритому судовому засіданні, обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0002122, яке внесене до ЄРДР 29 липня 2019 року відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кочієри Дубасарського району Республіки Молдова, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України,
учасники кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_3 ,
потерпіла ОСОБА_6 ,
обвинувачений ОСОБА_4 ,
захисник адвокат ОСОБА_5 , установив таке.
Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним.
Згідно із обвинувальним актом, ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотну шкоду охоронюваним законом права, свободам та інтересам окремих громадян, який вчинений за таких фактичних обставин.
В період часу з 08 червня 2009 року до 15 липня 2014 року ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, відповідно до наказу начальника Головного управління юстиції у Київській області № 289/к від 18 червня 2009 року, будучи службовою особою відповідно до ст. 4-6 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 1 Закону України «Про державну службу», всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про державну службу», згідно із якої державний службовець (виконавець) повинен сумлінно виконувати свої службові обов`язки, не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця, ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту Закон), згідно яких державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; п. 2.1.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, згідно яких останній, як представник влади, повинен здійснювати примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом, і як працівник органу державної виконавчої служби, зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, а також всупереч посадової інструкції державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, затвердженої начальником Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, допустив службову недбалість, тобто неналежно виконав свої службові обов`язки, через несумлінне ставлення до них, що завдало істотну шкоду охоронюваним законом правам свободам та інтересам окремих громадян, за наступних обставин.
Згідно із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 2-8933/2005 від 23 листопада 2005 року, стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто, 18 років дитині сторін виповниться лише в 2022 році.
Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на день винесення оскаржуваної постанови), державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.
Строк виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2005 року № 2-8933/2005 року був вказаний безпосередньо в його резолютивній частині: до повноліття дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
Отже, строк примусового виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2005 року № 2-8933/2005 закінчується 09 квітня 2022 року, в день 18 річчя (повноліття) ОСОБА_9 .
Незважаючи на це, ОСОБА_4 24 липня 2012 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно із ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний:
1. Здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;
2. Надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;
3. Розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;
4. Заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;
5. Роз`яснювати сторонам та іншим учасника виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Отже, державний виконавець Білоцерківського міського відділу ДВС ОСОБА_4 передчасно, безпідставно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, а тому постанова про закінчення виконавчого ВП № 6914497, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» є незаконною.
Таким чином, внаслідок бездіяльності державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 завдано збитків стягувачу ОСОБА_8 на загальну суму 138 923 (сто тридцять вісім тисяч дев`ятсот двадцять три) гривні 50 (п`ятдесят) копійок, що у 100 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Хід судового розгляду та досліджені судом докази.
Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 відмовився від звільнення його від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49 КК України, суд проводив розгляд в загальному порядку, як того вимагає ч. 3 ст. 285 КК України.
В ході судового розгляду, на підставі ст. 63 Конституції України, обвинувачений ОСОБА_4 відмовився давати показання, просив виправдати його, оскільки вважав, що стороною обвинувачення не доведено, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.
В порядку ст. 353 КПК України допитана потерпіла ОСОБА_10 .
Суд попередив її про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
Після чого вона надала покази про те, що від спільного шлюбу із ОСОБА_7 вона має спільного сина ОСОБА_11 , 09 квітня 2004 року. В 2005 році вона розлучилася із ОСОБА_7 та 23 листопада 2005 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із нього стягнуто на її користь аліменти, до повноліття дитини. Вона отримала виконавчий лист, їй відомо, що було відкрите виконавче провадження. Аліменти вона отримувала нерегулярно, десь раз в пів року, по 400 грн. Через певний час, дитина почала питати в неї, чи сплачуються аліменти. В 2018 чи 2019 році, вона пішла в виконавчу службу з`ясовувати це питання. Але з нею відмовилися розмовляти. Після чого вона звернулася до адвоката і дізналася, що її виконавче провадження закрите і знищене. Потім були суди, щоб його відновити. Справу поновили в 2021 році. Після відновлення виконавчого провадження вона отримала разову виплату 28 000 грн., а далі по 2 513 грн. в місяць. Збитки в сумі 138 000 грн. це аліменти, які вона недоотримала від колишнього чоловіка. З липня 2012 року було декілька виплат аліментів. Дійсно в 2021 році вона зверталася до суду про стягнення пені і дійсно при вирішенні справи визнавала, що отримала п`ятнадцять виплат аліментів з липня 2012 року.
В порядку ст. 352 КПК України, як свідок, був допитаний ОСОБА_7 .
Суд попередив його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, роз`яснив положення ст. 63 Конституції України та привів до присяги.
Після чого він надав покази про те, що сплачував аліменти і зараз сплачує. Рік назад, в поліції, йому стало відомо, що виконавче провадження відносно нього закрите. Після липня 2012 року продовжував сплачувати аліменти. Колишня дружина не казала йому, що виконавче провадження закривалось. З проханням закрити виконавче провадження до ОСОБА_4 не звертався.
Також, відповідно до установленого ст. 358 КПК України, досліджені документи, надані сторонами.
Згідно із витягом, 29 липня 2019 року до ЄРДР внесені відомості про кримінальне провадження № 0002122, за такого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: «державний виконавець Білоцерківського міського відділу ДВС ОСОБА_4 передчасно, безпідставно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, а тому постанова про закінчення ВП № 6914497, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 2012 рік) є незаконною. Таким чином, внаслідок бездіяльності державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 завдало збитків стягувачу ОСОБА_8 на загальну суму 138 923 грн. 50 коп., що у 100 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян».
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 30 серпня 2006 року, після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_6 присвоєне прізвище ОСОБА_12 .
Згідно із свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 , від 20 квітня 2004 року, від спільного шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 мають спільного сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до виконавчого листа від 01 листопада 2019 року, примусовому виконанню підлягало рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2005 року, про стягнення зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 , аліментів на утримання сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини його заробітку, починаючи з 19 жовтня 2005 року і до повноліття дитини.
Відповідно до наказу «про призначення ОСОБА_4 » № 289/К від 18 червня 2009 року, начальник Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_13 , призначила ОСОБА_4 , з 18 червня 2009 року на посаду державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції.
Згідно із наказом «про переведення ОСОБА_4 » № 690/3 від 07 липня 2014 року, начальник Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_14 , з 15 липня 2014 року ОСОБА_4 переведено на посаду старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції.
Відповідно до наказу «про звільнення ОСОБА_4 » № 1411/4 від 24 вересня 2018 року, начальник Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_15 , звільнено ОСОБА_4 з 01 жовтня 2018 року з посади державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції.
Згідно із витягом з Автоматизованої системи виконавчого провадження, 24 липня 2012 року обвинувачений ОСОБА_4 виніс Постанову про завершення виконавчого провадження № 6914497.
Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2019 року, постанову державного виконавця Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_4 про закінчення виконавчого провадження № 6914497 від 24 липня 2012 року визнано неправомірною та такою, що підлягає скасуванню.
Згідно із листом Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої службb Головного територіального управління юстиції у Київській області від 15 листопада 2019 року № 87679, матеріали виконавчого провадження № 6914497 знищено, за терміном зберігання.
Згідно із Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 06 березня 2020 року № 51747, виданим Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби, заборгованість ОСОБА_7 , зі сплати аліментів, нарахована із травня 2012 року до лютого 2020 року, яка включає суми заборгованості, які виникли до 01 травня 2012 року, становить 138 923,50 грн.
Відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20 січня 2021 року № 4060, виданого Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби, заборгованість ОСОБА_7 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 6914497, станом на 01 січня 2021 року становить 82 996,06 грн. При цьому, в листопаді 2020 року, стягнуто 23 127,44 грн., а в грудні 2020 року 2219,50 грн.
Згідно із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2021 року, із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 15 000 грн.
Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає, що підстав для їх відхилення за означеними критеріями немає.
Суд відхиляє доводи захисника ОСОБА_5 , про порушення права обвинуваченого ОСОБА_4 на захист, оскільки йому, як захиснику не надано копії обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування, у зв`язку із таким.
Згідно із ч. 1 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України, до обвинувального акта додається: розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу).
Отже, до обвинувального акту додається лише розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування. Вручення захиснику цих документів, не є обов`язковим.
Таким чином, посилання захисника ОСОБА_5 в цій частині є безпідставними.
Суд відхиляє доводи захисника ОСОБА_5 , що прокурором мав бути наданий оригінал постанови про завершення виконавчого провадження від 24 липня 2012 року, яка прийнята ОСОБА_4 , у зв`язку із таким.
Згідно із ч. 1 ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 99 КПК України, для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає.
Суд зазначає, що відповідно до листа Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 15 листопада 2019 року № 87679, матеріали виконавчого провадження № 6914497 знищено, за терміном зберігання.
Таким чином, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 99 КПК України, наданий витяг з Автоматизованої системи виконавчого провадження, є допустимим доказом того, що обвинувачений ОСОБА_4 , 24 липня 2012 року виніс постанову про завершення виконавчого провадження № 6914497.
В зв`язку із цим, в цій частині, доводи захисника ОСОБА_5 , суд відхиляє.
Підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Суд, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ч.2 ст.86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст.94 КПК України.
При цьому, згідно ст.94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доках з точи зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності ТВ взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.
Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх не можливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.
Згідно із ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 КК України, карається службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.
Його об`єктивна сторона включає в себе такі складові:
1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність);
2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб;
3) причинний зв`язок між діянням (бездіяльністю) та наслідками (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 17 квітня 2019 року у справі ЄУН 752/18401/15-к).
Отже, вищевказане кримінальне правопорушення визнається закінченим з моменту заподіяння істотної шкоди (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17 серпня 2021 року у справі ЄУН № 484/1376/18). Відсутність таких наслідків може свідчити про вчинення службовою особою лише дисциплінарного чи адміністративного проступку (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2021 року, у справі ЄУН № 755/10013/16-к).
Таким чином, суд вважає, що в контексті сказаного, дії чи бездіяльність службової особи можуть бути злочином, передбаченим ч. 1 ст. 367 КК України, лише тоді, коли без вказаного діяння не настали б суспільно-небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди.
Як зазначив, Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі ЄУН № 712/17490/14-к, у вироку (ухвалі) має бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчислення їх розміру, на думку суду, має бути належним чином підтверджено (у тому числі цивільним позовом, як підтвердження факту та розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.
Згідно із приміткою до ст. 364 КК України, істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Відповідно до п. 5 Перехідних положень Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року у справі № 6-рп/2000, зміна розміру соціальних величин (мінімальної заробітної плати, неоподатковуваного мінімуму доходів громадян), які використовуються у КК України, не є зміною у кримінальному праві, а тому не має зворотної дії у часі та не є підставою для зміни кваліфікуючих ознак злочину.
Отже, кримінальний закон, який визначає діяння як злочин, може містити посилання на положення інших нормативно-правових актів, при цьому, якщо ці положення в подальшому змінюються, загальний зміст кримінального закону, в даному випадку - диспозиція його норм, змін не зазнає.
Судом установлено, що на думку прокурора ОСОБА_3 , збитки, яких зазнала потерпіла ОСОБА_10 становлять 138 923,50 грн. і включають в себе суми несплачених на її користь аліментів.
Суд констатує, що ним не зазначено, за який період вони нараховані. Однак, виходячи із змісту, наданого ним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06 березня 2020 року № 51747, виданого Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби, заборгованість ОСОБА_7 , зі сплати аліментів, нарахована із травня 2012 року до лютого 2020 року і включає суми заборгованості, які виникли до 01 травня 2012 року.
Суд зазначає, що згідно пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, вони виникли за результатами прийнятого обвинуваченим ОСОБА_4 рішення про завершення виконавчого провадження № 6914497 від 24 липня 2012 року.
У вказану дату, діяла така редакція пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI: «з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги: у розмірі, що дорівнює 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку».
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року № 4282-VI, станом на 01 січня 2012 року прожитковий мінімум для працездатної особи становив 1 073 грн.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Отже, прокурором має бути доведена шкода, у розмірі визначеному приміткою ст. 364 КК України, у розмірі, що перевищує 107 300 грн.
Як зазначалось вище, згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 06 березня 2020 року № 51747, виданого Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби, заборгованість ОСОБА_7 , зі сплати аліментів, нарахована із травня 2012 року до лютого 2020 року і включає суми заборгованості, які виникли до 01 травня 2012 року, становить 138 923,50 грн.
Судом установлено, що рішення про завершення виконавчого провадження № 6914497, прийняте обвинуваченим ОСОБА_4 , - 24 липня 2012 року.
Воно скасоване, згідно із ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2019 року.
Судом установлено, що згідно із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2021 року, із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 15 000 грн.
Воно набрало законної сили 15 квітня 2021 року.
В ньому установлено, що ОСОБА_7 за проміжок часу із липня 2012 року до грудня 2014 року сплатив аліменти на суму 6 032 грн.
Сплату вказаних сум також підтверджено свідком ОСОБА_7 та самою потерпілою ОСОБА_10 . Також, свідок ОСОБА_7 також зазначив, що йому не було відомо про завершення виконавчого провадження, про стягнення із нього аліментів і він продовжував їх сплачувати в звичайному порядку.
Судом установлено, що згідно із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20 січня 2021 року № 4060, виданого Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби, заборгованість ОСОБА_7 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 6914497, станом на 01 січня 2021 року становить 82 996,06 грн. При цьому, в листопаді 2020 року, з нього стягнуто 23 127,44 грн., а в грудні 2020 року 2219,50 грн.
Таким чином, суд вважає, що сукупність вказаних обставин свідчить про те, що, по-перше, право потерпілої ОСОБА_10 на примусове виконання рішення, про стягнення із ОСОБА_7 аліментів було поновлене в судовому порядку, по-друге, вона, внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_4 , не позбавлена можливості отримати увесь розмір заборгованості по аліментам, яка наразі стягується за увесь період, який зазначений в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06 березня 2020 року № 51747, по-третє, потерпіла ОСОБА_10 отримувала частину аліментів і в період, коли виконавче провадження № 6914497 не здійснювалось та стягнула неустойку (пеню) за несплату ОСОБА_7 аліментів, за цей період, а по-четверте, утворення суми боргу по аліментам, залежало від дій ОСОБА_7 .
З огляду на вказане, стороною обвинувачення, не доведено, що рішення винесене обвинуваченим ОСОБА_4 про завершення виконавчого провадження № 6914497, знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку із завданням потерпілій ОСОБА_10 шкоди матеріального характеру.
Згідно із ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Отже, за викладених обставин, оскільки стороною обвинувачення, не доведено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 є об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, суд дійшов висновку, що останнього належить визнати невинуватим та виправдати.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Відповідно до постанови про визнання документів речовими доказами та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 16 квітня 2020 року, завірену копію ухвали судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_16 від 16 липня 2019 року, у справі № 2-8933/2005, 4-с/357/47/19; завірену копію виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2005 року; оригінал розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06 березня 2020 року за № 51747; оригінал повідомлення начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_17 від 15 листопада 2019 року за № 87679; завірена копія витягу з Єдиного реєстру виконавчих проваджень по виконавчому провадженні № 6914497, визнано речовими доказами.
Згідно із п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, його необхідно залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Керуючись ст. 100, 373, 374, 392, 532 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.
Виправдати ОСОБА_4 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.
Речові докази: завірену копію ухвали судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_16 від 16 липня 2019 року, у справі № 2-8933/2005, 4-с/357/47/19; завірену копію виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2005 року; оригінал розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06 березня 2020 року за № 51747; оригінал повідомлення начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_17 від 15 листопада 2019 року за № 87679; завірена копія витягу з Єдиного реєстру виконавчих проваджень по виконавчому провадженні № 6914497, - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження, протягом усього строку їх зберігання.
Вирок суду може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Вирок набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.
Копію вироку негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області ОСОБА_18