Справа №592/984/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1124/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2022 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження № 0000126 від 11.01.2018 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.

Під час судового провадження до обвинуваченого ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 оскільки строк тримання під вартою закінчується 21 .08.2022 року, а підстав для зміни запобіжного заходу не вбачається, оскільки обвинувачений не працює, постійного джерела доходів не має, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, санкцію статті якого передбачає покарання у виді позбавлення волі.

28 липня 2022 року ухвалою судді Ковпаківського районного суду м. Суми було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на більш м`який, клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 до шестидесяти днів до 26 вересня 2022 року включно.

Не погодившись з ухвалою судді, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2022 року скасувати та Обрати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житлов нічний період доби, тобто з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин.

Визначити місцем відбування домашнього- арешту для ОСОБА_8 місце його постійного проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Встановити для обвинуваченого ОСОБА_8 такі обов`язки:

прибувати за кожною вимогою до суду;

прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками;

здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

не залишати своє постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 у нічний період доби, тобто з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин.

Вказувала, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у якості доказового доведення наявності вказаних ризиків сторона обвинувачення та суд просто зазначає, що вони існують, не зменшились та їх існування не закінчилось, жодних доказів на підтвердження наявності вищевказаних ризиків сторона обвинувачення до клопотання не долучила.

Зазначала, що відповідно до ч. З ст. 199 КПК України, сторона обвинувачення взагалі нічого не вказувала про обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а суд першої інстнації, в порушення вимог ст. 22 КПК України, перебрав на себе обов`язки сторони обвинувачення та проігнорував повністю відсутність доказів існування ризиків, при цьому пославшись виключно на власні припущення, що не відповідає критерію належного обґрунтування та вмотивованості рішення.

Вважала, що прокурор не довів належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а суд не надав вказаним обставинам належної оцінки.

Зазначала, що всі заперечення на клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою були проігноровані судом та не знайшли свого відображення у прийнятому ним судовому рішенні, а при обґрунтуванні неприйняття до уваги заперечень сторони захисту суд обмежився твердженням:

«Судом не встановлено відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинувачених під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені cm. 177 КПК України».

Вказаним твердженням суд вказує на свою упередженість та відсутність об`єктивності, обмежує сторону захисту у реалізації її прав, при цьому вказує на пріоритет сторони обвинувачення.

Крім того, вказувала, що судом було порушено презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, закріпленою у Конституції України та статті 17 КПК України, адже суд прямо вказує на недоведеність стороною захисту відсутності ризиків, на припущення існування яких вказує сторона обвинувачення та суд.

Також зазначала про невідповідність ухвали суду вимогам ч. 1 ст. 196 КПК України, у зв`язку з повною відсутністю посилань на докази і обгрунтування обставин про існування ризиків, недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу виключно припущеннями.

Вказувала, що приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд залишив поза увагою доводи адвоката ОСОБА_7 щодо заміни запобіжного заходу на більш м`який.

По-перше, обвинувачений ОСОБА_8 з`являвся на всі судові засідання по вищевказаному кримінальному провадженню. Не з`явився обвинувачений лише в останні два засідання, проте неявка обвинуваченого була з причин, які вони вважали поважними, а саме: ОСОБА_8 влаштувався на роботу в місті Київ, де йому був встановлений досить жорсткий графік роботи, не зважаючи на це обвинувачений ОСОБА_9 не пропускав судові засідання, адже для участі в них міг завчасно помінятись змінами з колегами. Однак, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), кількість робітників на його об`єкті значно знизилась, навіть домовившись про завчасну зміну графіка, в останній момент його ніким було замінити, тому керівництво не погоджувало його відсутність. Крім того, з метою запобігання та протидії поширенню вищезазначеної інфекційної хвороби, органами державної влади було впроваджено низку заходів, зокрема - припинення, чи призупинення міжміського сполучення, що посилилось складними погодними умовами. Саме це іспричинило у ОСОБА_8 труднощі вчасно дістатися на призначені судові засідання. Для підтвердження поважності своєї неявки в судові засідання ОСОБА_8 намагався взяти довідку з місця роботи, однак виявилось, що він не був там офіційно працевлаштований, хоча в перший свій робочий день і ознайомлювався з наказом про прийом на роботу, а тому у видачі відповідної довідки йому було відмовлено.

По- друге, ОСОБА_8 ніколи не мав на меті переховуватися від суду, що підтверджується наступним, адже не зважаючи на те, що до ОСОБА_8 було прийнято рішення застосовати привід у судове засідання, яке відбулося 27.01.2022 року, він прийшов до суду сам, не чекаючи вдома на працівників поліції. ОСОБА_8 жодним чином не перешкоджав встановленню істини в кримінальному провадженні, вину визнає повністю, дає пояснення, щиро розкаюється. Крім того, з потерпілими по справі за попередньою усною домовленістю було вирішено питання про укладення мирової угоди та визнання винуватості ОСОБА_8 , однак з невідомих причин потерпілі в судові засідання не з`являються, стороною обвинувачення їхня явка не забезпечується і саме з цих підстав судові засідання постійно відкладаються, адже саме по причині неявки потерпілих неможливо укласти мирову угоду про визнання винуватості та відшкодувати їм матеріальну шкоду.

По-третє, ОСОБА_8 є інвалідом з дитинства. Перебуваючи під вартою ОСОБА_8 відчув погіршення стану свого здоров`я, крім того за час тримання ОСОБА_8 , сплив термін встановленої йому групи інвалідності, однак звернутись до відповідного закладу охорони здоров`я для проведення вкрай важливих для його здоров`я обстежень та участі в засіданні ЛКК (для продовження терміну встановленої інвалідності) він позбавлений можливості.

Зазначала, що розгляд кримінального провадження, обвинуваченим у якому є ОСОБА_8 триває понад два роки. За весь цей час обвинуваченим жодного разу не було вчинено спроб переховування від органів досудового розслідування чи суду; знищення, приховування або спотворення будь-яких із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;незаконного впливу на потерпілих чи свідків. ОСОБА_8 жодним чином не перешкоджав кримінальному провадженню іншим і не вчининив жодного іншого кримінального правопорушення.

Вважала, що ризики відповідно до ст. 177 КПК України щодо ОСОБА_8 в данному кримінальному провадженні відсутні, а доводи прокурора, щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_8 не можуть бути взяті до уваги судом.

Вказувала, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби буде достатнім заходом для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який щодо задоволення апеляційної скарги - заперечував, просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

Так, висновок суду про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора, поданого в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , обґрунтований тим, що встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 покладається необхідність запобігання спробам переховуватися від суду з метою уникнення покарання за вчинене кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків та потерпілого,крім того, судом оцінено репутацію обвинуваченого, який ніде не працює, джерела доходів не має, кримінальне правопорушення у вчиненні якого він обвинувачується, що свідчить про неможливість запобігання вищевказаним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 , з чим погоджується і колегія суддів.

На спростування доводів апелянта про те,що на протязі двох років ОСОБА_8 з`являвся на всі судові засідання, але останні два рази він не з`явився в зв`язку з тим, що влаштувався на роботу в місті Київ, в зв`язку з графіком роботи, з поширенням корона вірусної хвороби та запровадженням з цього приводу низки заходів щодо протидії поширенню зазначеної інфекційної хвороби, погодними умовами виникли труднощі, щоб вчасно дістатися на призначені судові засідання, але підтверджуючу довідку взяти не зміг, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять підтверджуючих даних про це.

Щодо тверджень апелянта про те, що судом не було прийнято до уваги, що з потерпілими по справі за попередньою усною домовленістю було вирішено питання про укладення мирової угоди між потерпілими та обвинуваченим ОСОБА_8 та визнання винуватості, але з невідомих причин потерпілі не з`являються до суду, а стороною обвинувачення їх явка не була забезпечена, з даних підстав було відкладено попередні судові засідання, то колегія суддів визнає їх необґрунтованими, оскільки вони не впливають на існування ризиків, передбачених ст..177 КК України.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_8 є інвалідом з дитинства і перебуваючи під вартою ОСОБА_8 відчув погіршення стану свого здоров`я, крім того за час тримання ОСОБА_8 , сплив термін встановленої йому групи інвалідності, однак звернутись до відповідного закладу охорони здоров`я для проведення вкрай важливих для його здоров`я обстежень та участі в засіданні ЛКК (для продовження терміну встановленої інвалідності) він позбавлений можливості, то їх колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки апелянтом не надано підтверджень даних фактів.

Твердження апелянта про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у якості доказового доведення наявності вказаних ризиків сторона обвинувачення та суд просто зазначає, що вони існують, не зменшились та їх існування не закінчилось, жодних доказів на підтвердження наявності вищевказаних ризиків сторона обвинувачення до клопотання не долучила та те, що прокурор не довів належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а суд не надав вказаним обставинам належної оцінки, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються клопотанням прокурора.

Щодо доводів апелянта про те, що всі заперечення на клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою були проігноровані судом та не знайшли свого відображення у прийнятому ним судовому рішенні, а при обґрунтуванні неприйняття до уваги заперечень сторони захисту суд обмежився твердженням: «Судом не встановлено відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинувачених під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені cm. 177 КПК України» та те, що судом було порушено презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, закріпленою у Конституції України та статті 17 КПК України, адже суд прямо вказує на недоведеність стороною захисту відсутності ризиків, на припущення існування яких вказує сторона обвинувачення та суд, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки в ухвалі про це взагалі не йдеться.

Твердження апелянта про невідповідність ухвали суду вимогам ч. 1 ст. 196 КПК України, у зв`язку з повною відсутністю посилань на докази і обгрунтування обставин про існування ризиків, недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу виключно припущеннями, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки ст.196 КПК України передбачені вимоги до ухвали про застосування запобіжного заходу, а оскаржуваною ухвалою суду вирішувалось питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Таким чином, з врахуванням практики ЄСПЛ, а також тих обставин, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 становить небезпеку для суспільства, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку суспільний інтерес має більшу вагу над повагою до свободи особи, а тому, і з цих підстав, продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є виправданим.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні, а тому, оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2022 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4