Справа № 338/398/21
Провадження № 11-кп/4808/213/22
Категорія ч.1 ст.115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000818 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Горохолино Богородчанського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати ОСОБА_8 з часу фактичного його затримання, тобто з 05 грудня 2020 року, зарахувавши у строк покарання відповідно до положень ст.72 КК України один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід - тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без зміни.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчинив умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Злочин скоєно за таких обставин.

ОСОБА_8 04 грудня 2020 року близько 21 години 00 хвилин, перебуваючи в приміщенні житлового будинку за місцем проживання ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 ) в стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту, який стався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з особистих мотивів та мети, ножем наніс один цілеспрямований удар в життєво важливу ділянку тіла верхню ліву частину грудної клітки, в результаті чого потерпілий впав та помер на місці події.

Внаслідок нанесеного ОСОБА_8 удару ножем, ОСОБА_10 спричинено проникаючу колото-різану рану грудної клітки зліва з ушкодженням м`яких тканин, другого ребра, пристінкової плеври, верхньої долі лівої легені, серцевої сорочки, висхідного відділу аорти, ускладненою масивною внутрішньою крововтратою, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними в момент спричинення і перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Не погодившись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Захисник адвокат ОСОБА_9 просив скасувати вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2022 року, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 115 КК України - закрити.

Вважає, що судом допущено невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а тому вирок суду є необґрунтованим та незаконним.

Зокрема захисник посилається на те, що працівниками ДБР належним чином не перевірено доводи ОСОБА_11 про застосування до нього психологічного та фізичного тиску. Постанова про закриття провадження за даним фактом є поспішною та необґрунтованою.

Вказує, що в процесі досудового слідства так і не виявлено знаряддя вчинення злочину. Так, згідно експертного висновку тілесні ушкодження заподіяні ножем, проте не приймалися заходи по відшуканню цього ножа, відбитків пальців та крові на ньому. Водночас в приміщенні, де було скоєно вбивство, не виявлено жодного відбитку пальців обвинуваченого, окрім помарок крові на його одязі, які могла залишити співмешканка потерпілого ОСОБА_12 , так як в неї руки були вимазані кров`ю. Крім того, в процесі досудового слідства не вивчено взаємовідносини між ОСОБА_13 та його співмешканкою ОСОБА_12 , те, що вони обоє зловживали спиртним. А в день події вони всі троє розпивали спиртне, а потім, як стверджує обвинувачений, ОСОБА_12 пішла спати і він теж. При цьому, ОСОБА_12 , знаходячись в одному приміщенні з обвинуваченим та потерпілим мала б чути конфлікт. Обвинувачений покликався на те, що на його думку, вбивство могла вчинити ОСОБА_14 , проте цей факт належним чином не було перевірено. ОСОБА_15 допитано як свідка і робота над перевіркою цієї версії припинилася. Вказує, що не встановлено мотив вчинення злочину, тобто складову його суб`єктивної сторони. Таким чином, вважає, що вина ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства в судовому засіданні не доведена.

Обвинувачений ОСОБА_8 просив скасувати вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2022 року, а кримінальне провадження щодо нього закрити. Не погоджуючись з вироком суду, в обґрунтування своєї невинуватості посилається на аналогічні доводи, вказані в апеляційній скарзі його захисника.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційних скарг;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення та інші питання.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У ч.1 ст.91 КПК України наведено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені.

Мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.

Обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду, дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (Справа "Салов проти України").

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції переглянути його.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не дотримався.

Так, зі змісту показань обвинуваченого ОСОБА_8 в суді першої інстанції вбачається, що він не визнавав свою вину і заперечував свою причетність до вчиненого злочину. Вказував, що внаслідок застосування працівниками поліції щодо нього психологічного та фізичного насильства, він змушений був зізнатися у вбивстві ОСОБА_10 .

В доводах апеляційних скарг обвинувачений та його захисник вказують, що під час досудового розслідування ОСОБА_8 вказував на ОСОБА_14 як на особу, яка могла вчинити вбивство свого співмешканця ОСОБА_10 , проте така версія не була досліджена.

Суд першої інстанції, обмежившись простим переліком сукупності доказів, які були досліджені під час судового засідання, не проаналізувавши їх з точки зору достатності та взаємозв`язку, не вказав які саме докази спростовують вищевказані доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та підтверджують його винуватість у вчиненому злочині.

Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Однак, зі змісту мотивувальної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що суд послався на протокол проведення слідчого експерименту від 05 грудня 2020 року та відеозапис до нього, за участю підозрюваного ОСОБА_8 . Зокрема, відповідно до протоколу ОСОБА_8 в присутності захисника розповів усі обставини вчинення ним вбивства ОСОБА_16 , що мало місце 04 грудня 2020 року в помешканні будинку, що на АДРЕСА_2 . Під час відтворення обставин вбивства ОСОБА_8 вказав, що удар в область грудей ОСОБА_10 він наніс за допомогою ножиць (т.1 а.п. 74-76, 79).

Проте, зі змісту пояснень ОСОБА_8 у судовому засіданні вбачається, що вищевказані показання він надав внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного насильства з боку працівників поліції і був змушений визнати свою вину у вчиненні злочину, якого не вчиняв.

Таким чином, ОСОБА_8 не підтверджує правдивість показань, які він дав на стадії досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту, що позбавляє суд першої інстанції посилатись на вищевказані показання, як на докази вини обвинуваченого.

Крім того, вищевказані показання ОСОБА_8 на стадії досудового розслідування суперечать фактичним обставинами, які були встановлені на стадії досудового розслідування в частині застосування в якості знаряддя злочину ножиць.

Відповідно до вимог ст. 240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що слідчий експеримент проводиться для перевірки виниклих у слідчого різного роду сумнівів та припущень з метою встановлення нових фактичних даних і отримання певних результатів та висновків.

Статтею 23 КПК України встановлено, що суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, суд першої інстанції має право посилатися тільки на відповідні результати та висновки, які були зроблені під час проведення слідчого експерименту та, керуючись принципом безпосередності дослідження доказів, не має права посилатися на показання, які були надані обвинуваченим на стадії досудового розслідування.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ст.23, ч. 4 ст. 95 КПК України безпідставно послався на показання обвинуваченого ОСОБА_8 , які він надав на стадії досудового розслідування, та які не можуть бути використані як доказ, що підтверджує вину обвинуваченого у вчиненні злочину.

Колегія суддів звертає увагу на неповноту судового розгляду, яка полягає в тому, що в основу обвинувального вироку були покладені показання свідка ОСОБА_14 , яка за версією обвинуваченого може бути причетна до вбивства ОСОБА_10 . Також суд взяв до уваги показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , проте не зазначив, яким чином їх показання підтверджують причетність ОСОБА_8 до вчиненого злочину.

Крім того, вирішуючи питання обґрунтованості покладення в основу вироку доказів, колегія суддів виходить також і з того, що зміст пояснень вищевказаних свідків взагалі суперечить фактичним обставинам провадження, встановленим судом та викладеним у вироку.

Крім того, обґрунтовуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 , суд послався, зокрема, на висновок судово-криміналістичної експертизи №223 від 30 грудня 2020 року, яким підтверджено, що на шматку шкіри грудної клітки зліва від трупа ОСОБА_10 виявлено колото-різану рану, яка заподіяна плоским колючо-ріжучим предметом, що має обушок і лезо. На краях і стінках рани накладень заліза не виявлено (т.1 а.с.101 104). Проте під час судового розгляду так і не було встановлено яким саме предметом заподіяна ОСОБА_10 ця рана.

Також, суд першої інстанції як на доказ винуватості ОСОБА_8 послався на висновок експерта № 988-5 від 12 січня 2021 року, згідно з яким в плямах на батніку та на джинсових штанах, вилучених в ході затримання підозрюваного ОСОБА_8 , знайдена кров людини, яка може належати особі (особам) групи А з ізогемаглютиніном анти-В або АВ ізосерологічної системи АВО, що не виключає можливості належності крові потерпілому ОСОБА_10 (т.1 а.с. 125-126). При цьому, суд не проаналізував вищевказаний доказ належним чином, не надав вказаному висновку експерта правової оцінки як доказу ані окремо, ані в сукупності з іншими матеріалами, та не вмотивував яким чином він доводить вину ОСОБА_8 .

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_8 стверджував, що вказані плями крові потерпілого могли з`явитися на його одязі внаслідок доторкання до нього ОСОБА_14 , в якої руки були в крові.

За таких обставин, суд першої інстанції повинен був прийняти заходи для перевірки доводів обвинуваченого та встановлення обставин, за яких на його одязі утворились плями крові та чи могли вони залишитися після доторкання ОСОБА_14 , з`явились саме під час нанесення удару потерпілому колючо-ріжучим предметом, або утворились за інших обставин.

Таким чином колегія суддів вважає, що органом досудового слідства та судом першої інстанції не перевірено версію обвинуваченого про можливу причетність до вбивства ОСОБА_10 інших осіб які могли проникнути до житла потерпілого або безпосередньо його співмешканки ОСОБА_14 .

Відповідно до ч. 1ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Статтею 409 КПК України встановлено, що однією із підстав для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин колегія суддів, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Під час нового судового розгляду суду належить дослідити докази у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами КПК України, надати їм належну оцінку та прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд не повинен підміняти собою суд першої інстанції, оскільки повне скасування судового рішення та необхідність проведення нового судового розгляду іншим неупередженим складом суду свідчить саме про необхідність призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Зокрема, безпосередній розгляд кримінального провадження апеляційним судом, як судом першої інстанції, фактично позбавляє учасників судового процесу реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення, яке передбачено ст.129 Конституції України.

Колегія суддів вважає, що призначення нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції зможе найбільш повно та ефективно забезпечити змагальність процесу, реалізацію сторонами їх прав та виконання обов`язків, дозволить повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення та перевірити доводи сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню, а вирок суду необхідно скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 419 КПК України ухвала суду апеляційної інстанції має містити рішення щодо запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Враховуючи, що на час апеляційного перегляду ризики, що стали підставою для застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати та прокурор просив продовжити дію запобіжного заходу у випадку призначення провадження до нового судового розгляду, запобіжний захід слід продовжити на 60 днів з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час нового судового розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2022 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Продовжити ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 05 серпня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5