ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1587/22 Справа № 183/762/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

в режимі відеоконференції :
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
захисника ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000783, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2022 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, що проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , що проживає за адресою:
АДРЕСА_3 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі потерпілий просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити, призначити покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вигляді позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України. Призначити ОСОБА_9 максимально суворе покарання, з реальним його відбуванням.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини обвинувачених, зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та їх особам.
Вважає, що судом при призначенні покарання не враховано, що обвинувачені раніше неодноразово судимі за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень проти власності, раніше звільнялись від відбування покарання умовно достроково, щиросердечно у скоєному не розкаялись, поводились зухвало, у зв`язку з чим призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України не слугуватиме виправленню останніх.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить зарахувати до строку відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність своїй вини, зазначає про те, що утримується під вартою з 13 лютого 2020 року, а інкриміновані кримінальні правопорушення скоєні в березня 2017 року, у зв`язку з чим при зарахуванні строку попереднього ув`язнення підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі; за ч.3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого відповідні процесуальні обов`язки.
ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого відповідні процесуальні обов`язки.
ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі; за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_9 призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання з покаранням, призначеним вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року, остаточно призначене покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів згідно вимог ст. 100 КПК України.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані із залученням експерта, в сумі 680 гривень, а саме по 226 гривень 67 копійки з кожного.

Згідно обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 09 березня 2017 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 знаходився за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_4 , де разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 , вступили в злочинну змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, розподіливши між собою ролі.
10 березня 2017 року, приблизно о 00 годин 30 хвилин, ОСОБА_8 на автомобілі ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , прибув разом з ОСОБА_9 до території домоволодіння АДРЕСА_5 , яке належить ОСОБА_14 , після чого вони перелізли через паркан, який огороджує територію даного домоволодіння, і таким чином незаконно проникли на його територію, де ОСОБА_9 , згідно відведеної йому ролі, за допомогою раніше заготовленого не встановленого під час досудового розслідування предмету пошкодив замок на вхідних дверях до гаражного приміщення, відкрив їх та проник всередину, а ОСОБА_8 , згідно відведеної йому ролі, залишився стояти біля гаражного приміщення та у випадку, якщо їх дії стануть явними для очевидців події, повинен був подати ОСОБА_9 голосом сигнал тривоги.
Після чого ОСОБА_9 з приміщення гаражу, з метою викрадення, переніс та передав ОСОБА_8 речі, які належать ОСОБА_14 , тобто діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, маючи спільний умисел на таємне викрадення чужого майна, передбачаючи та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, вчиняючи злочин повторно, викрали майно, яке належить ОСОБА_14 , а саме: зварювальний апарат кустарного виробництва з металу міді, вартістю 3258 гривень 25 копійок; електричний насос Акватехніка VORT 402, вартістю 571 гривня 76 копійок.
Після чого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , місце скоєння злочину з викраденим майном покинули, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_14 матеріальні збитки на загальну суму 3830 гривень 01 копійка.
Далі, 12 березня 2017 року, приблизно о 23 годині 50 хвилин, ОСОБА_8 разом зі своїми знайомими ОСОБА_9 та ОСОБА_7 вступили в злочинну змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, яке знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_5 , та попередньо розподілили між собою ролі.
Реалізуючи умови вказаної злочинної змови, 13 березня 2017 року, приблизно о 02 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , згідно відведеної йому ролі, на автомобілі ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , а у нього є право користування, спільно з ОСОБА_9 поїхали до обумовленого з ОСОБА_7 місця на перехресті вул. Осипенко та вул. Соборної, що розташовані в с. Новоселівка Новомосковського району Дніпропетровської області, де їх чекав останній, після чого всі втрьох направилися до території домоволодіння АДРЕСА_5 , де ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , згідно відведеної їм ролі, перелізли через сітку, яка огороджує територію даного домоволодіння, таким чином незаконно проникли на його територію, де ОСОБА_8 заліз на дах господарського приміщення, а ОСОБА_9 за допомогою раніше заготовленого не встановленого під час досудового розслідування предмету пошкодив замок на вхідних дверях до господарського приміщення, відкрив їх, та проник всередину приміщення. В свою чергу ОСОБА_7 , згідно відведеної йому ролі, залишився стояти біля автомобілю та у випадку, якщо їх дії стануть явними для очевидців події, повинен був подати ОСОБА_9 та ОСОБА_8 голосом сигнал тривоги.
Після чого ОСОБА_9 з метою викрадення виніс з господарського приміщення та передав ОСОБА_8 , який в цей момент знаходився на даху вказаного господарського приміщення, і, в свою чергу, передав ОСОБА_7 , речі, які належать ОСОБА_12 , тобто, діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, маючи спільний умисел на таємне викрадення чужого майна, передбачаючи та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, при цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - вчиняючи злочин повторно, викрали майно, яке належить ОСОБА_12 , а саме: металеві вироби у вигляді деталей до вантажних автомобілів, б/в, загальною вагою 510 кг, вартістю 2448 гривень.
Однак, в цей момент дії ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , побачили перехожі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які розуміючи їх злочинні наміри, намагалися затримати останніх. Однак, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , розуміючи, що не виконали усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, з метою уникнення від відповідальності, з місця злочину втекли, у зв`язку з чим злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі, при цьому автомобіль ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з викраденим майном, залишився біля території домоволодіння АДРЕСА_5 .

Заслухавши суддю-доповідача; представника потерпілого, який на задоволенні апеляційної скарги потерпілого наполягав, вирішення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 залишив на розсуд суду; обвинуваченого ОСОБА_9 , який на задоволенні своєї апеляційної скарги наполягав, проти задоволення апеляційної скарги потерпілого заперечував; прокурора, який апеляційну скаргу потерпілого не підтримав, проти часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 не заперечував; обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_17 , які проти задоволення апеляційної скарги потерпілого заперечували, вирішення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 залишили на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікації дій обвинувачених, доведеності їх вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку із чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілого, які стосуються м`якості призначеного обвинуваченим покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є незакінченим замахом на вчинення тяжкого злочину, максимальна санкція за скоєння якого мінімально перевищує межу, встановлену для визнання таким, що має зазначений ступень тяжкості; відсутність обставин, що обтяжують його покарання; наявність обставини, що пом`якшує його покарання, якою було визнане щире каяття; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній обвинувачується у скоєнні одного епізоду злочину, є раніше не судимим, на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується нейтрально, на даний час веде законослухняний спосіб життя.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбуття ним покарання та необхідність призначення останньому покарання відповідно до нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з застосуванням положень ст. 75 КК України та встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців, з яким колегія суддів погоджується та не вбачає підстав для обтяження цього покарання, оскільки вважає його справедливим за видом та розміром і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з оцінкою, наданою судом першої інстанції особі цього обвинуваченого та фактичним обставинам справи у контексті вимог ч. 1 ст. 75 КК України, та вважає, що вищенаведені відомості про останнього дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 незважаючи на тяжкість вчиненого злочину може бути виправлений без реального відбування покарання, зі звільненням від нього з випробуванням, з іспитовим строком.

Також колегією суддів встановлено, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином та незакінченим замахом на вчинення тяжкого злочину, максимальна санкція за скоєння яких мінімально перевищує межу, встановлену для визнання такими, що мають зазначений ступень тяжкості; відсутність обставин, що обтяжують його покарання; наявність обставини, що пом`якшує його покарання, якою було визнане щире каяття; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній хоча і був раніше засуджений, втім звільнений від відбуття покарання і в силу ст. 89 КК України є раніше не судимим, на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває, створив сім`ю і має на утриманні малолітню дитину, а також двох неповнолітніх дітей, на даний час веде законослухняний спосіб життя.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбуття ним покарання та необхідність призначення останньому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці, за ст. ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, та остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з застосуванням положень ст. 75 КК України та встановленням максимального за тривалістю іспитового строку у 3 роки, з яким колегія суддів погоджується та не вбачає підстав для обтяження цього покарання, оскільки вважає його справедливим за видом та розміром і достатнім для виправлення цього обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з оцінкою, наданою судом першої інстанції особі обвинуваченого та фактичним обставинам справи у контексті вимог ч. 1 ст. 75 КК України, та вважає, що вищенаведені відомості про останнього дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 незважаючи на тяжкість вчинених злочинів може бути виправлений без реального відбування покарання, зі звільненням від нього з випробуванням, з іспитовим строком.

Доводи апеляційної скарги потерпілого таких висновків колегії судів не спростовують, оскільки апелянт не посилається на нові обставини, що не були враховані судом, обмежуючись загальними міркуваннями щодо неналежної оцінки відомостей про особи обвинувачених та про фактичні обставини вчинення злочинів, які колегія суддів, не погоджуючись з апелянтом, вважає такими, що враховані судом першої інстанції достатньою мірою.

Також приймається до уваги, що з моменту скоєння цими обвинуваченими інкримінованих їм кримінальних правопорушень до часу апеляційного розгляду збігло більше, ніж п`ять років, і відомості про вчинення ними за цей час будь-яких протиправних діянь відсутні, що свідчить про те, що вони стали на шлях виправлення.

Доводи потерпілого щодо відсутності в обвинувачених щирого каяття колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони є його особистими суб`єктивними оцінками, що випливають з негативного ставлення останнього до обвинувачених, які вчинили кримінальні порушення щодо належного йому майна.

Посилання апелянта на те, що судом не було враховано фату засудження ОСОБА_8 за попереднім вироком Новомосковського міськрайонного суду від 28 листопада 2014 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки останній ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року, яка набрала законної сили і не є предметом апеляційного оскарження, був звільнений від відбуття призначеного покарання, а отже за правилами п. 1 ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості. Таким чином, засудження ОСОБА_8 за вказаним вироком не може бути підставою для призначення йому більш суворого покарання, оскільки це нівелювало б саму сутність інституту погашення судимості.

Доводи потерпілого щодо вчинення обвинуваченими також іншої крадіжки його майна колегія суддів оцінює критично, оскільки у даному кримінальному провадженні такий злочин останнім не інкримінований, відомості про існування вироку, що набрав законної сили, щодо притягнення останніх до кримінальної відповідальності за вчинення такого злочину у межах іншого кримінального провадження відсутні.

У зв`язку із наведеним колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого в частині, що стосується обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Разом із тим, доводи апелянта щодо порушення вимог закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_9 колегія суддів вважає частково обгрунтованими.

Так, при призначенні покарання цьому обвинуваченому суд першої інстанції хоча і правильно встановив обставини, що підлягають врахуванню, зокрема те, що ОСОБА_9 є раніше судимою особою, за місцем проживання характеризується негативно, на даний час відбуває покарання за вчинення нових злочинів, втім не надав їм належної оцінки, що потягло призначення цьому обвинуваченому м`якого покарання, яке не відповідає його особі та тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень.

В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, а також у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
З огляду на те, що судом першої інстанції було призначене ОСОБА_9 м`яке покарання, вирок суду підлягає скасуванню у цій частині, з ухваленням нового вироку, яким належить призначити цьому обвинуваченому покарання, яке відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_9 , колегія суддів приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином та незакінченим замахом на вчинення тяжкого злочину, максимальна санкція за скоєння яких мінімально перевищує межу, встановлену для визнання такими, що мають зазначений ступень тяжкості; відсутність обставин, що обтяжують його покарання; наявність обставини, що пом`якшує його покарання, якою було визнане щире каяття; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває, раніше судимий за вчинення аналогічних злочинів та на даний час відбуває покарання за іншим вироком суду, за місцем проживання характеризується негативно, що свідчить про антисоціальну спрямованість його особи та стійкість протиправної поведінки.

Взявши до уваги та оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, колегія суддів з огляду на положення ч. 3 ст. 68 КК України приходить до висновку про необхідність призначення цьому обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 10 місяців; за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складення призначеного покарання із покаранням за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, з реальним його відбуванням.

Достатніх підстав для призначення цьому обвинуваченому максимально суворого покарання, як на цьому наполягає потерпілий в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до наступного.

Так, відмовляючи у застосуванні при зарахуванні цьому обвинуваченому часу попереднього ув`язнення до строку відбування покарання положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року, суд першої інстанції зазначив, що останній у даному кримінальному провадженні утримувався під вартою у період з 13 лютого 2020 року, у період дії ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 18 травня 2017 року, положення якої і підлягають застосуванню.

З такими висновками не можна погодитись з огляду на те, що відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. При цьому до строку попереднього ув`язнення включається зокрема час перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Згідно правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17), якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (від 26.11.2015).

З огляду на те, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, вчинених 09 та 12 березня 2017 року, тобто у період дії ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.), період попереднього ув`язнення останнього у даному кримінальному провадженні з 19 січня 2021 року до дня набрання вироком законної сили підлягає зарахуванню до строку відбування ним покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За аналогічними правилами підлягає зарахуванню до строку відбування покарання час попереднього ув`язнення цього обвинуваченого у кримінальному провадженні, в якому було ухвалено вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року, оскільки покарання за вказаним вироком враховане при визначенні остаточного покарання за даним вироком за правилами ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів.

Згідно відомостей, наданих ДУ «Дніпровська установа покарань (№4)» (т. 2 а.с. 218), час попереднього ув`язнення ОСОБА_9 у вказаному провадженні тривав з моменту його затримання 13 лютого 2020 року до набрання вироком законної сили 27 серпня 2020 року.

З урахуванням вищенаведеного апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 407, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2022 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, - скасувати в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 .

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 10 місяців;

-за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначеного покарання із покаранням за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

Строк відбування покарання рахувати з 13 лютого 2020 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_9 у строк відбування покарання періоди його попереднього ув`язнення з 13 лютого 2020 року до 27 серпня 2020 року включно та з 19 січня 2021 року до 28 липня 2022 року включно із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок може бути оскаржено і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Копії вироку невідкладно вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4