Справа № 734/2765/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/34/22
Категорія - ч.1 ст.122, ст.128 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000239 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт. Десна, Козелецького району, Чернігівської області, мешканець АДРЕСА_1 , не одружений, має на утриманні малолітню дитину, освіта середня, не працює, раніше не судимий,

засуджений за:

- ч.1 ст.122 КК України - до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;

- ст.128 КК України - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_9 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати відповідно до ст.58 Кримінально-виконавчого Кодексу України.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 29469,34 грн. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди.

Питання про речові докази вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 21 квітня 2019 року близько 00:10 год., ОСОБА_9 , перебуваючи у приміщенні нічного закладу «База клуб», що розташований по вул. Набережна, буд.1-а, у м. Остер, Козелецького району, Чернігівської області, з мотивів особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_10 один удар кулаком в обличчя, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи по 48 зубу, які згідно висновку експерта за ознакою тривалості розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості.

21 квітня 2019 року близько 00:10 год., ОСОБА_9 , перебуваючи у приміщенні нічного закладу «База клуб», за вищевказаною адресою, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій у вигляді спричинення ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, однак, маючи можливість і будучи спроможним передбачити той факт, що в результаті його дій такі наслідки можуть настати, наніс один удар кулаком в область голови ОСОБА_10 , що зумовило втрату рівноваги та падіння останнього з висоти власного зросту на підлогу та удару об бетонну підлогу головою, чим спричинив потерпілому, з необережності, тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння та основи черепу (перелом правої скроневої кістки через пірамідку), забій головного мозку важкого ступеню, крововилив під тверду мозкову оболонку (субдуральна гематома над лівою гемісферою головного мозку), що відповідно до висновку експерта за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення відноситься до тяжкого ступеню тілесних ушкоджень.

Не погодившись із рішенням суду захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , відмовивши у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 Послався на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого. Вказав, що оскільки ОСОБА_12 на час події кримінального правопорушення і по теперішній час проходив військову службу за контрактом у Національній гвардії України, що є правоохоронним органом, тому досудове розслідування щодо нього мали здійснювати слідчі відповідного територіального підрозділу ДБР. Проте, матеріали судової справи, а також матеріали досудового розслідування, які не надавались прокурором суду для дослідження, містять письмові докази про здійснення досудового розслідування цього кримінального провадження неуповноваженими особами, у тому числі через порушення правил предметної підслідності. Так, згідно з витягом з ЄРДР від 17.07.2019 досудове розслідування стосовно ОСОБА_9 здійснювалось слідчими Козелецького відділення поліції Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області. При цьому, наявність процесуальних повноважень у слідчих місцевим судом не перевірялась, так як постанови про визначення групи слідчих у вказаному кримінальному провадженні, а також постанови на підтвердження повноважень прокурорів до 06 травня 2019 року в матеріалах кримінального провадження відсутні. Тоді як саме у період з 21.04.2019 по 05.05.2019 у кримінальному провадженні було проведено більшість слідчих (процесуальних) дій, а отримані за їх результатами докази покладені в основу підтвердження винуватості ОСОБА_9 . Крім того зазначив, що в порушення вимог ст.477 КПК України, досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, було розпочато не за заявою потерпілого, як того вимагає закон, а на підставі матеріалів правоохоронних органів та контролюючих органів про виявлення фактів вчинення кримінального правопорушення. Сам же потерпілий ОСОБА_10 не звертався до органу досудового розслідування чи прокурора з заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. Також вказав на порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення огляду місця події, оскільки такий огляд був проведений без дозволу належного власника. Послався на порушення судом права сторони захисту на перехресний допит свідка ОСОБА_13 . При цьому, під час допиту цього свідка, прокурором здійснювався на останнього психологічний тиск. Також зазначив, що місцевий суд призначив ОСОБА_9 покарання за ст.128 КК України в редакції Закону, який не діяв на час виникнення події кримінального правопорушення та погіршує становище обвинуваченого.

Представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив призначити ОСОБА_9 остаточне покарання за ч.1 ст.122, ст.128, ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначив, що місцевий суд не врахував ставлення ОСОБА_9 до скоєних ним злочинних діянь. Наполягав на призначенні останньому покарання саме у виді позбавлення волі. Вказав на відсутність щирого каяття у ОСОБА_9 з приводу вчиненого ним. Також просив задовольнити цивільний позов ОСОБА_10 у повному обсязі, оскільки моральна шкода в сумі, яку вироком суду стягнуто з обвинуваченого, жодним чином не є співмірною тим стражданням, яких потерпілий зазнав, унаслідок заподіяної шкоди його здоров`ю.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав, а також відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника потерпілого; представника потерпілого, котрий підтримав свою апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту; прокурора, який теж просив залишити без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, лише якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до положень ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За змістом ст.412 КПК України, істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно із ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Тобто, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

Проте, зазначених вимог закону місцевий суд належно не дотримався.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Відповідно до ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, диспозитивність.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України, доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст.92 КПК України, на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно з ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.

Відповідно до вимог ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частини 1, 2 ст.214 КПК України).

Відповідно до вимог ч.6 ст.214 КПК України, слідчий, дізнавач невідкладно у письмовій формі повідомляє керівника органу прокуратури про початок досудового розслідування, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені частиною п`ятою цієї статті.

Слід зауважити, що стаття 214 КПК України хоч і не містить вимоги про дотримання при внесенні відомостей до ЄРДР правил підслідності і вказівки на можливість не вносити відомості, якщо кримінальне правопорушення не підслідне органу, однак досудове розслідування кримінальних правопорушень має здійснюватись відповідно до правил підслідності, встановлених у ст.216 КПК України.

Так, згідно із ст.216 КПК України: слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування. Слідчі органів Державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень вчинених, у тому числі, працівником правоохоронного органу.

Законодавець, розподіливши кримінальні правопорушення в межах підслідності різних органів досудового розслідування, виходив із презумпції, що саме цей орган здатний здійснити належне досудове розслідування кримінальних проваджень щодо зазначеного переліку кримінальних правопорушень: у силу характеристик кримінального правопорушення, організаційних можливостей органу, звичаїв, потреб у спеціалізації тощо. Адже стратегічна мета інституту підслідності полягає в забезпеченні права особи на об`єктивне й неупереджене розслідування, і як результат гарантування передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права особи на справедливий суд.

При оцінці ефективності досудового розслідування слід виходити з того, що ефективність досудового розслідування є співвідношенням процесуальних дій, процесуальних рішень, реалізованих учасниками кримінального провадження, а також їх результатів із положеннями КПК, що визначають підстави, умови і порядок їх проведення чи прийняття, з урахуванням оптимальних затрат часу та зусиль на це.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях виокремив таку систему критеріїв ефективності досудового розслідування: 1) метою проведення досудового розслідування завжди має бути досягнення завдань кримінального провадження (спрямованість на досягнення завдань кримінального провадження); 2) здійснення досудового розслідування повинно відповідати принципу законності, зокрема забезпечувати ефективне виконання положень національного законодавства (законність); 3) досудовому розслідуванню має бути притаманна засада публічності (ініціативності органу досудового розслідування), яка полягає в оперативній реакції на вчинене кримінальне правопорушення компетентною особою, яка не залежатиме від волі зацікавлених осіб (публічність); 4) вимога розумної швидкості досудового розслідування, що передбачає здійснення процесуальних дій на цьому етапі судочинства без зайвих затримок, їх своєчасність, відсутність необґрунтованого зупинення кримінального провадження тощо (розумна швидкість); 5) всебічність та повнота застосування заходів, спрямованих на розкриття кримінального правопорушення, яка насамперед, передбачає правильність, послідовність та логічність отримання доказів та оперування ними, обґрунтування процесуальних рішень (всебічність та повнота розслідування); 6) незалежність та неупередженість особи, яка здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення (незалежність та неупередженість); 7) прозорість досудового розслідування, захист прав та інтересів потерпілого та його родичів, що передбачає своєчасне надання їм процесуального статусу, залучення до проведення процесуальних дій, ознайомлення з матеріалами провадження (прозорість); 8) врахування під час досудового розслідування індивідуальних особливостей особи правопорушника, зокрема, його віку, гендерної належності, національності (індивідуалізація); 9) диференціація форм досудового розслідування з метою його оптимізації (диференціація форм розслідування).

Для констатації неефективності досудового розслідування необхідна оцінка досудового розслідування для того, щоб прийняти рішення про доручення здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу.

Наявність відповідних відомостей, які стосуються конкретного кримінального провадження, щодо його неефективності відповідним прокурором може бути встановлена на будь-якій стадії досудового розслідування, в тому числі і на його початку, та бути підставами для прийняття рішення в порядку та відповідно до вимог ч.5 ст.36 КПК України.

Надання прав, покладення обов`язків та визначення обсягу відповідальності за своєю юридичною природою потребує письмової форми заради уникнення суб`єктивізму та забезпечення правової визначеності.

У кожному конкретному випадку наявність таких підстав має бути обґрунтована у відповідній постанові прокурора, адже зміна передбаченої законом підслідності, як видається, має розглядатися як екстраординарна процедура порівняно із загальним порядком визначення підслідності, за яким вирішення цього питання є предметом законодавчого регулювання, а не предметом дискреції.

Відповідна постанова Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури, їх перших заступників та заступників про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування має відповідати вимогам ст.110 КПК України, у тому числі бути вмотивованою, надавати обґрунтоване пояснення щодо фактичних та юридичних підстав прийнятого рішення.

Отже, належна правова процедура реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч.5 ст.36 КПК України, містить такі елементи: а) належний суб`єкт (Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники); б) оцінка досудового розслідування як неефективного; в) відображення такої оцінки у відповідному процесуальному рішенні постанові; г) вмотивованість такої постанови.

Обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч.5 ст.36 КПК України, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст.216 КПК України, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.

Постанова прокурора про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яка здійснюється з урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.

Виходячи з наведеного, у разі доручення Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування без встановлення неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст.216 КПК України, зазначені уповноважені особи діятимуть поза межами своїх повноважень. У такому випадку матиме місце недотримання належної правової процедури застосування ч.5 ст.36 та порушення вимог статей 214, 216 КПК України.

Наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних в ході досудового розслідування, недопустимими на підставі ст.86, п.2 ч.3 ст.87 КІІК України, як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.

Відповідний правовий висновок викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 травня 2021 року (справа № 640/5023/19).

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, 21.04.2019 до ЄРДР за №0000239 було внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень з правовою кваліфікацією ч.1 ст.122, ст.128 КК України. Заявник або потерпілий: повідомлення підприємств, установ, організацій та посадових осіб. Орган досудового розслідування Козелецьке відділення поліції Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області. Слідчі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 . Прокурори, які здійснюють процесуальне керівництво ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 .

З наявних у матеріалах кримінального провадження даних про особу ОСОБА_9 убачається, що останній як на час події кримінального правопорушення, так і на час розгляду справи місцевим судом проходив військову службу за контрактом у Національній гвардії України, яка згідно з положеннями Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», Закону України «Про Національну гвардію України» - є правоохоронним органом, відповідно ОСОБА_12 є працівником правоохоронного органу.

Тобто, досудове розслідування кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_12 , мали здійснювати слідчі відповідного територіального підрозділу Державного бюро розслідувань.

Проте, досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст.128, ч.1 ст.122 КК України, які інкримінуються ОСОБА_9 , всупереч вимогам ст.216 КПК України, з його початку та до закінчення, фактично здійснювалось слідчими Козелецького відділення поліції Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області.

Докази щодо можливого доручення прокурором відповідного рівня досудового розслідування іншому органу розслідування та правових підстав для такого доручення, прокурором у місцевому суді не надавались та судом не досліджувались.

Також не було досліджено та перевірено судом наявність процесуальних повноважень у слідчих Національної поліції, вказаних у витягу з ЄРДР, а також ким здійснювалось процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні до 06.05.2019, через відсутність у матеріалах справи постанови про визначення слідчих у вказаному кримінальному провадженні та групу прокурорів.

В той же час, саме у період з 21.04.2019 по 05.05.2019 проведено більшість слідчих (процесуальних) дій та складено більшість процесуальних документів за результатами їх проведення, зокрема огляд місця події, проведення слідчих експериментів, дослідження відеозаписів з камер спостереження, а отримані за їх результатами докази покладені в основу оскаржуваного вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_9 .

Крім того, 02 травня 2019 року заступником начальника СВ Козелецького відділення поліції ОСОБА_20 була винесена постанова «про зміну прокуратури», якою визначалось процесуальне керівництво за військовою прокуратурою Деснянського гарнізону, що не передбачено чинним КПК України.

Після цього, 06 травня 2019 року військовим прокурором Деснянського гарнізону ОСОБА_25 винесена постанова, згідно з якою процесуальне керівництво у кримінальному провадженні доручено групі прокурорів військової прокуратури Деснянського гарнізону у складі: ОСОБА_25 , ОСОБА_22 , ОСОБА_26 ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .

Також, 06.05.2019 року заступником військового прокурора Деснянського гарнізону ОСОБА_27 визначена підслідність даного кримінального провадження за Територіальним управлінням ДБР, розташованим у місті Києві.

Проте, вже 14 травня 2019 року першим заступником військового прокурора Центрального регіону України ОСОБА_28 винесена постанова про зміну підслідності, в зв`язку з неефективністю здійснення досудового розслідування слідчими ДБР. Доручено здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні слідчим СВ Козелецького відділу поліції Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, за час із 06 по 14 травня 2019 року слідчими Територіального управління ДБР у місті Києві не проведено жодних слідчих дій у даному кримінальному провадженні, що ставить під сумнів висновок першого заступника військового прокурора Центрального регіону України ОСОБА_28 про «неефективність» досудового розслідування слідчими ТУ ДБР, розташованого у місті Києві.

Також необхідно зазначити, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, місцевий суд, як на доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, послався на надані прокурором письмові та речові докази як такі, що отримані у відповідності до діючих процесуальних правил.

Проте суд, усупереч вимогам КПК України, не дослідив обставини дотримання прокурором та слідчим процесуальних правил отримання таких доказів, і не з`ясував, що зазначені в оскаржуваному вироку докази отримані шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Отже, на переконання колегії суддів, унаслідок викладених порушень кримінального процесуального закону була порушена форма кримінального процесу як основа гарантії принципу законності.

Відтак, ураховуючи, що місцевим судом при розгляді кримінального провадження допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційні скарги захисника обвинуваченого та представника потерпілого підлягають частковому задоволенню, а вирок - скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, в ході якого суду необхідно дослідити докази, надані сторонами, дати їм конкретну об`єктивну оцінку у їх сукупності та прийти до вмотивованого висновку, в залежності від якого постановити відповідне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4