Справа № 461/4629/22
Провадження № 1-кс/461/3960/22
УХВАЛА

13.09.2022 року слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , захисника адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 на повідомлення про підозру,

в с т а н о в и в :

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах підозрюваної ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді зі скаргою на повідомлення про підозру.

Обґрунтовуючи дану скаргу, захисник вказує наступне.

ОСОБА_5 18 травня 2022 року слідчим СУ ГУНП у Львівській області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України. В подальшому, в процесі досудового розслідування, підозра була змінена та виключена кваліфікуюча ознака вимагання і кваліфікація дій ОСОБА_5 визначена за ч. 2 ст. 369-2 КК України.

ОСОБА_5 підозрюється в одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави. Так, ОСОБА_6 мала вплинути на екзаменаційну комісію Дрогобицького педагогічного університету щоб ОСОБА_7 успішно склала іспит на рівень володіння державною мовою. Проте, Постановою КМУ №911 від 06.11.2019 року утворена Національна комісія зі стандартів державної мови, як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом, і саме ця комісія, у відповідності до Положення, затвердженого вказаною постановою КМУ, та Порядку проведення іспиту на рівень володіння державною мовою, затвердженого постановою КМУ № 409 від 14.04.2021 року, уповноважена на прийняття рішення про складання іспиту на визначення рівня володіння державною мовою та видачу сертифіката. Дрогобицький педуніверситет, як і інші ВНЗ, є тільки уповноваженою установою проведення іспиту.

Також скаржник вказує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 21.02.2022 року звертається із заявою безпосередньо до УСР у Львівській області про те, що ОСОБА_5 вимагає неправомірну вигоду за сприяння у складанні іспиту з державної мови. Під час допиту в якості свідка ОСОБА_7 зазначає, що саме вона звернулась до ОСОБА_5 з проханням допомогти їй у складанні іспиту на рівень знання державної мови. Тобто ОСОБА_7 , бажаючи поступити на державну службу, не вміла або не хотіла самостійно зареєструватись на складання іспиту, знайти тести, підготувати усі необхідні документи, які є в переліку, вибрати собі ВНЗ де проводити іспит тощо. І саме з таким проханням вона звернулась до ОСОБА_5 , на що остання погодилась. Через воєнний стан складання таких іспитів відтермінувалось і ОСОБА_7 , не бажаючи самостійно нічого робити, в травні повторно звертається до ОСОБА_5 , вже співпрацюючи з поліцією, записуючи розмови, активно «просить» ОСОБА_5 допомогти скласти іспит. ОСОБА_5 допомогла ОСОБА_7 . Зокрема, зареєструвала її на здачу іспиту в Дрогобицькому педуніверситеті, оформила необхідні документи, видрукувала тести для підготовки, підказала на що треба більше уваги звернути і привезла ОСОБА_7 до Дрогобича. Саме за ці дії ОСОБА_5 хотіла отримати кошти.

Захисник вказує, що у даному випадку уповноважена особа (особи) на виконання функцій держави на яку (яких) мала вплинути ОСОБА_5 це Національна комісія зі стандартів державної мови, а не службові особи Центру проведення іспиту на рівень володіння державною мовою ІНФОРМАЦІЯ_1 , як зазначено в підозрі. Проте такі докази відсутні, немає прізвищ членів комісії, з ким ОСОБА_5 могла б спілкуватись, телефонних розмов, зустрічей, хоча більше трьох місяців пройшло з часу написання заяви ОСОБА_8 .

Так, з протоколу за наслідками проведення НСРД вбачається, що ОСОБА_5 дуже коротко, 30-40 сек. спілкувалась біля приміщення Дрогобицького педуніверситету із невстановленою слідством особою безпосередньо після складання іспиту ОСОБА_8 , в її ж присутності. Як пояснила ОСОБА_5 це технічний працівник університету, який забезпечував організаційні процедури проведення частини іспиту у вигляді тестів та усної частини. Сама ОСОБА_5 з ним не знайома і жодних рішень ця особа не приймає.

Таким чином, за твердженням скаржника, ОСОБА_5 , будучи безробітною на той час, на прохання ОСОБА_7 надала останній необхідну допомогу по реєстрації у ВНЗ на проведення іспиту на рівень володіння державною мовою, підготовку до нього, сприяла порадами та консультаціями, привезла ОСОБА_7 безпосередньо у Дрогобицький педуніверситет, підтримала її морально, почекала завершення іспиту і після цього отримала кошти.

Захисник вважає, що висунута ОСОБА_5 підозра є необґрунтована, а тому повідомлення про підозру підлягає скасуванню.

В ході розгляду скарги захисник її підтримав у повному обсязі, з підстав наведених у ній. Просив скаргу задовольнити у повному обсязі.

Підозрювана в судовому засіданні скаргу підтримала.

Прокурор в ході розгляду скарги вказав, що письмове повідомлення про підозру за своїм змістом відповідає вимогам ст. 277 КПК України, оскільки при врученні повідомлення були дотримані вимоги ст. 278 КПК України, повідомлення про підозру було здійснено за наявності достатніх доказів, які давали можливість дійти висновку, що ОСОБА_5 причетна до вчинення злочину. Крім того, прокурор вказав, що на даний час досудове розслідування завершене і виконуються положення ст. 290 КПК України щодо відкриття матеріалів кримінального провадження сторонам.

Дослідивши матеріали скарги, заслухавши доводи учасників провадження, приходжу до наступного висновку.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частинами 1 ст.9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Згідно ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Слідчий уповноважений, серед іншого, повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 38 КПК України, органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання. Орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Аналіз наведених положень чинного процесуального законодавства вказує на те, що слідчий, здійснюючи свої повноваження, відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування, шляхом здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках:

1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення;

2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів;

3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу.

Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав.

Згідно ст.277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Повідомлення має містити такі відомості:

1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення;

2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру;

3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення;

4) зміст підозри;

5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру;

7) права підозрюваного;

8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Відповідно до статті 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання. У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин з моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню. Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно статті 279 КПК України, у випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 цього Кодексу. Якщо повідомлення про підозру здійснив прокурор, повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру має право виключно прокурор.

Як вказано вище, статтею 26 КПК України встановлено засади диспозитивності кримінального провадження. Так, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

До повноважень слідчого судді статтею 303 КПК України віднесено розгляд скарг на окремі рішення, дії та бездіяльність слідчого чи прокурора. Наведений у статті 303 КПК України перелік таких рішень, дій чи бездіяльності є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Так, відповідно до п.10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, серед іншого, повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Слідчий суддя не вправі перебирати на себе функції інших учасників кримінального провадження, а також втручатись у закріплену статтями 36, 40 КПК України процесуальну самостійність слідчого та прокурора.

Отже, оцінюючи подану скаргу на предмет обґрунтованості, приходжу до наступних висновків.

Так, оцінюючи доводи сторони захисту щодо наявності підстав для скасування повідомлення про підозру, у зв`язку із її необґрунтованістю та невідповідністю даних наведених у ньому фактичним обставинам справи, слід відзначити наступне.

В ході розгляду скарги встановлено, що станом на даний час досудове розслідування завершено і прийнято рішення про відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України.

В ході судового розгляду досліджено первинне повідомлення про підозру надане стороною захисту, яке в подальшому було змінено.

Інших доказів на підтвердження обґрунтованості скарги або на їх спростування слідчому судді не надано.

Слід відзначити, що на стадії досудового розслідування, докази, які необхідні для пред`явлення повідомлення про підозру не повинні бути такими самими переконливими, як докази необхідні для ухвалення обвинувального вироку.

Що стосується доводів сторони захисту з приводу невідповідності повідомлення про підозру вимогам закону, слід відзначити, що такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги, адже в ході розгляду не встановлено, що повідомлення про підозру та зміну раніше повідомленої підозри не відповідають положенням закону. Так, в ході розгляду скарги не встановлено, що оскаржене повідомлення не містить даних про прізвище та посаду прокурора, який здійснює повідомлення; анкетні відомості особи, яка повідомляється про підозру; найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; зміст підозри; правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; тощо.

По суті доводи сторони захисту щодо неналежного відображення стислого викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру мають суто суб`єктивний характер і ґрунтуються виключно на суб`єктивній оцінці повідомлення стороною захисту. Натомість сам зміст оскаржуваного повідомлення вказує на наявність у ньому усіх необхідних складових.

В цьому контексті слід відзначити, що кваліфікація дій підозрюваного, на невідповідності якої фактичним обставинам справи наголошує скаржник, повинна визначатись на підставі оцінки усіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, а не лише на показах підозрюваного чи свідка, або матеріалах НСРД.

Ухвалюючи рішення у справі, оцінюючи доводи учасників процесу та дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, враховую також позиції Європейського суду з прав людини, які неодноразово висловлювались Судом у своїх рішеннях, про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

Відповідно до положень ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, приходжу до висновку про відсутність законних підстав для задоволення поданої скарги.

Керуючись ст.ст.303, 304,306,307 КПК України,

п о с т а н о в и в :

В задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1