У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/2086/22

№ 1-кп/183/957/22

04 серпня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000380 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєродонецьк Луганської області, громадянина України, українця, неодруженого, непрацюючого, з середньою спеціальною освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- 21.05.2021 Сєвєродонецьким міським судом Луганської області за ч.1 ст.309 КК України до обмеження волі строком на 1 рік; на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

за участю прокурора - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_3

в с т а н о в и в :

В провадження Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні поставлено на розгляд питання щодо наявності підстав для розгляду вказаного обвинувального акту Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, оскільки суд має обґрунтовані сумніви у визначенні підсудності при скерування до суду матеріалів вказаного кримінального провадження.

Прокурор в судовому засіданні повідомив суду, що правила територіальної підсудності дотримано, при цьому не заперечував проти направлення обвинувального акту до апеляційної інстанції для визначення підсудності.

Захисник обвинуваченого не заперечував проти направлення обвинувального акту до апеляційної інстанції для визначення підсудності ст. 34 КПК України.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника.

Суд, дослідивши обвинувальний акт, встановив, що вказаний процесуальний документ затверджений прокурором Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області за місцем тимчасової дислокації Сєвєродонецької окружної прокуратури по вул. Дарвіна, 38, м. Кропивницький Кіровоградської області, при цьому складений у СВ ВП №1 Дніпровського РУП Дніпропетровської області, розташованого у м. Дніпро.

Отже, досудове розслідування закінчено у м. Дніпро, вул. Новоселівська 17, при цьому скерований до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області всупереч ч. 9 ст. 615 КПК України.

Відповідно до ч. 9 ст. 615 КПК України під час дії воєнного стану обвинувальні акти, скеровуються та розглядаються судами, в межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - найбільш територіально наближеним до нього судом, що може здійснювати правосуддя, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з ч.1 ст. 34 КПК України, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо:

1) до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ст. 315 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Таким чином, обвинувальний акт не містить доказів того, що територіальне знаходження органу досудового розслідування відноситься до територіальної юрисдикції Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Оскільки відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що у будь-якому разі тягне за собою скасування судового рішення, то в межах наданих повноважень, з метою забезпечення дотримання загальних принципів кримінального провадження, визначених ст. 7 КПК України, суд вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України, направити до Дніпровського апеляційного суду для визначення підсудності.

Разом з тим, в судовому засіданні судом поставлено на розгляд заявлене прокурором клопотання про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , прокурор підтримав клопотання та просив суд його задовольнити.

Захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_3 кожен окремо заперечували проти продовження строку раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому, просили змінити тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Вислухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При вирішенні клопотання прокурора про необхідність продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким. Покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

За таких обставин суд погоджується з аргументами прокурора про те, що на цей час є наявними ризики, передбачені п.1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

1) переховуватися від органів досудового розслідування або суду (враховуючи те, що покарання за інкримінований злочин передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, тому, перебуваючи не під вартою, обвинувачений може ухилитись від явки до органу досудового розслідування або суду) 5) вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений не має роботи та джерел прибутку, немає міцних родинних та соціальних зв`язків, неодружений. Також суд погоджується з аргументами прокурора, що також потрібно враховувати запровадження в Україні воєнного стану та збройну агресію, ведення активних бойових дій на території м. Сєвєродонецьк Луганської області. Ці обставини можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Тому відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 177, ст. 178 КПК України, з метою об`єктивної можливості забезпечення розгляду зазначеного кримінального провадження необхідно продовжити ОСОБА_3 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ніякий, з передбачених більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування останнього на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд також вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження, та не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Також, в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, тому звільнення з-під варти ОСОБА_3 суперечитиме завданням визначеним кримінальним законодавством.

Крім того, судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, також зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

На підставі викладеного, керуючись ст. 34, 315, 615 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 за ч.4 ст. 185 КК України направити до Дніпровського апеляційного суду для визначення підсудності.

Обвинуваченому у вчиненні злочину за ч.4 ст.185 КК України ОСОБА_3 продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 16 вересня 2022 року включно.
Ухвала в частині продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1