Справа № 161/9979/21 Провадження №11-кп/802/270/22 Головуючий у 1 інстанції:Камінська К. О.
Категорія:ч.1 ст.129, ч.2 ст.162, ч.1 ст.345 КК України Доповідач: Подолюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Подолюка В.А.,

суддів Денісова В.П., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Хитрика Р.О.,

прокурора Грицюка Р.П.,

обвинуваченого ОСОБА_1 , його захисника Марчука М.С.,

потерпілого ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_2 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м.Луцька Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , розлученого, на утриманні якого перебуває малолітня дочка, із середньою спеціальною освітою, працюючого завідувачем господарства ТзОВ "Супер Флора", відповідно до ст..89 КК України раніше не судимого, засуджено за:

- ч.1 ст.129 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- ч.2 ст.162 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

- ч.1 ст.345 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік 6 ( шість) місяців, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Запобіжний захід ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили залишено попередній у виді домашнього арешту.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 до обвинуваченого ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь потерпілої ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 50000 ( п`ятдесят тисяч) грн. та моральну шкоду у розмірі 10000 ( десяти тисяч) грн.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 до обвинуваченого ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь потерпілого ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 12607 (дванадцять тисяч шістсот сім) грн. 40 коп., та моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

У решті вимог цивільних позовів відмовлено.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_1 в дохід держави 1379 (одна тисяча триста сімдесят дев`ять) грн.. 96 коп. судових витрат за проведення під час досудового розслідування судової експертизи № СЕ-19/103-21/3949-БЛ від 21.05.2021.

У порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів.

Арешт майна накладений ухвалою слідчого судді від 14.05.2021 року скасовано.

Згідно з даним вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним та засуджений за те, що він 09 травня 2021 року близько 07 год. 30 хв., перебуваючи поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, керуючись мотивом ревнощів, переслідуючи мету залякування потерпілих, всупереч волі законного власника майна ОСОБА_2 та за відсутності визначених законом підстав, без згоди останнього, шляхом перелізання через паркан, незаконно, самовільно проник до іншого володіння особи на земельну ділянку, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ №545017 від 22.05.2007, площею 0,1200 га, кадастровий номер №072288100:01:001:1511, а у подальшому, висловлюючи погрози застосування фізичного насильства, шляхом розбиття скла у вікнах та вхідних дверях будинку, розташованого на території вказаного домогосподарства, проник до житла будинку, який належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 від 27.11.2014.

Таким чином, ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.162 КК України, тобто незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи, вчиненого із погрозою застосування насильства.

Крім того, 09 травня 2021 року близько 07 год. 30 хв. ОСОБА_1 , діючи з прямим умислом, з метою залякування потерпілих, керуючись мотивом ревнощів, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , маючи при собі предмет, схожий на пістолет, висловив словесно погрозу вбивством потерпілим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме прямо зазначив, що позбавить потерпілих життя, яку останні сприйняли реально як таку, що загрожує їхньому життю та може бути приведена ОСОБА_1 до негайного виконання, у зв`язку із чим у потерпілих були реальні підстави побоюватися здійснення останнім цих погроз.

Таким чином, ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.129 КК України, тобто погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Крім того, 09 травня 2021 року у період часу з 07 год. 30 хв. до 07 год. 55 хв., ОСОБА_1 , перебуваючи на подвір`ї будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , побачивши працівників поліції, які прибули на виклик щодо його неправомірних дій, а саме інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №3 (м. Луцьк) Луцького РУП ГУНП у Волинській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 та інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №3 (м. Луцьк) Луцького РУП ГУНП у Волинській області старшого сержанта поліції ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою перешкодити працівнику правоохоронного органу у виконанні ним своїх службових обов`язків, передбачених ст.23 Закону України "Про Національну поліцію", а саме виявляти та припиняти кримінальні правопорушення, намагаючись безперешкодно залишити місце вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162 та ч.1 ст.129 КК України, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, а також те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 являються працівниками правоохоронного органу, оскільки останні були в форменому одязі із розпізнавальними знаками, та безпосередньо здійснювали свої службові обов`язки, про що останні його повідомили, тримаючи в своїй правій руці предмет, зовні схожий на пістолет, з якого здійснив близько 5 пострілів в повітря та висловив словесну погрозу вбивством, насильством на адресу вищевказаних працівників поліції.

Таким чином, ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.345 КК України, тобто погроза вбивством, насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_2 не оспорюючи доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Так, суд першої інстанції не надав належної оцінки характеру та ступеню суспільної небезпеки, оскільки ОСОБА_1 було вчинено декілька злочинів, з особливою зухвалістю, із застосуванням зброї, проти життя і здоров`я громадян та працівників поліції та з відчуттям безкарності. Також судом не було враховано того, що ризик повторного вчинення злочину оцінюється як високий для суспільства. Такі факти вказують на те, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є неможливим, а тому й обрана міра покарання недостатньою для виправлення та вчинення ним нових злочинів. Крім того, вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки його поведінка на досудовому розслідуванні, ухилення від проведення обстеження на стан алкогольного сп`яніння, невизнання факту пошкодження під час вчинення кримінальних правопорушень транспортного засобу, так і невизнання цих обставин під час судового розгляду, фактично не свідчить про наявність щирого каяття. При цьому, обвинувачений жодним чином не вибачився перед потерпілою стороною, не відшкодував ані матеріальної, ані моральної шкоди. А тому, вважає, що суд призначаючи покарання обвинуваченому безпідставно при цьому застосував інститут умовного засудження, передбачений ст.75 КК України. А тому, судове рішення в цій частині на його думку є необґрунтованим та незаконним.

Вважає також, що незаконним є вирок і в частині розміру стягнутої з обвинуваченого в його користь моральної шкоди. Зазначає про те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого, він відчував сильні душевні переживання, і у нього був тривалий період реабілітації та порушення звичайного способу життя і, як наслідок астенічний розлад на фоні стресової ситуації, про що в матеріалах кримінального провадження міститься висновок спеціаліста. До того ж, обвинувачений пошкодив домоволодіння в якому він разом із потерпілою ОСОБА_3 надані проживають із маленькою дитиною. При цьому, обвинувачений жодним чином не відновив пошкоджене майно, не висловив наміру відшкодувати завдану шкоду, а натомість заперечив проти цивільного позову у повному обсязі. Завдану моральну шкоду він оцінює у 100 000 грн.

Посилаючись на вищенаведені обставини, потерпілий просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання і в частині моральної шкоди скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_1 покарання без застосування положень ст.75 КК України, в межах санкцій ч.1 ст.129, ч.2 ст.162, ч.1 ст.345 КК України та із застосуванням ч.1 ст.70 КК України. Просить також стягнути з ОСОБА_1 в його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_2 , який скаргу підтримав з підстав викладених у ній, обвинуваченого та його захисника, які скаргу заперечили через її безпідставність, думку прокурора, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України судові рішення суду першої інстанції переглядає в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, та кваліфікація його дій за ч.1 ст.129, ч.2 ст.162, ч.1 ст.345 КК України, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Водночас, потерпілий ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_1 покарання тяжкості кримінальних правопорушень і його особі внаслідок м`якості у зв`язку із звільненням останнього на підставі ст.75 КК України від відбування покарання.

Проте такі доводи потерпілого на увагу суду не заслуговують з наступних підстав.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.

Дані вимоги Закону при призначенні обвинуваченому ОСОБА_1 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі потерпілого.

Так, при призначенні покарання судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_1 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.129, ч.2 ст.162, ч.1 ст.345 КК України, які за кваліфікацією злочинів по ступеню тяжкості відповідно до ст.12 цього ж Кодексу, відносяться до категорії нетяжких.

До обставин, які пом`якшують покарання, місцевий суд правильно відніс щире каяття, а до обставин, що обтяжують покарання, - вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України щодо колишнього подружжя.

З достатньою повнотою судом взято до уваги дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_1 , а саме те, що він вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнав та щиро розкаявся, його суб`єктивне ставлення до вчиненого, є особою молодого віку, у лікарів нарколога чи психіатра на обліку не перебуває, працює, де характеризується з позитивної сторони, а на утриманні має малолітню дитину.

Враховано було і думку потерпілих у кримінальному провадженні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які наполягали на суворій мірі покарання, а також взято до уваги досудову доповідь, згідно якої ризик вчинення кримінального правопорушення оцінюється як високий, а ризик небезпеки для суспільства високий.

Крім того, як встановлено в ході апеляційного розгляду на підставі доданих обвинуваченим документів, ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації з початку введення воєнного стану, і за місцем її проходження характеризується з позитивної сторони.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_1 покарання та вважає його необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто м`яким, як про це зазначає в апеляції потерпілий.

Апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_1 покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції, в повному обсязі дотримався вимог закону, в повній мірі врахував особу винного, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого інституту умовного засудження.

Саме по собі невідшкодування обвинуваченим до ухвалення вироку судом завданої шкоди, вчинення декількох кримінальних правопорушень, та те, що він не вибачився перед потерпілими за вчинене, як про це вказує потерпілий в апеляційній скарзі, не є тією обставиною, яка давала б апеляційному суду законні підстави для скасування вироку та призначення більш суворого покарання, тобто без застосування положень ст.75 КК України.

Також безпідставними вважає колегія суддів й апеляційні доводи потерпілого про неправильне визнання в якості обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, оскільки дана обставина як зазначена в обвинувальному акті, так і правильно була встановлена судом і, з цим повністю погоджується апеляційний суд.

За таких обставин, вирок суду в оскаржуваній потерпілим частині - щодо призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим в розумінні ст.370 КПК України.

Таким чином, усі доводи потерпілого, викладені в апеляційній скарзі і наведені під час апеляційного розгляду справи щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_1 покарання, апеляційним судом встановлено не було.

Водночас, апеляційний суд вважає підставними апеляційні доводи потерпілого ОСОБА_2 про те, що місцевим судом не в повній мірі було дотримано вимог закону при вирішення питання по заявленому ним цивільному позову в частині відшкодування моральної шкоди.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За положеннями ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У відповідності до норм ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, пленум Верховного Суду України у п.9 своєї постанови №4 від 31.09.13 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та

справедливості.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, але не в повному обсязі враховано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнав потерпілий ОСОБА_2 від вчинених кримінальних правопорушень, характер немайнових втрат та стан здоров`я потерпілого. Зокрема те, що потерпілий ОСОБА_2 від протиправних дій обвинуваченого переніс сильні душевні біль і страждання, отримав психологічний стрес, який виражається у моральних переживаннях у зв`язку з побоюванням за своє життя, оскільки він погрозу вбивством від обвинуваченого, який до того ж незаконно проник до його помешкання зі зброєю в руках, сприйняв як реальну, і при цьому останній пошкодив майно потерпілого. Після цього, у потерпілого виявлено астенічний розлад на фоні стресової ситуації, яка мала місце 09.05.21, що підтверджено консультативним висновком спеціаліста від 27.05.21. Усі страждання зумовили негативні зміни в житті потерпілого призвівши до порушення звичного способу життя, а також до необхідності усунення шкідливих наслідків від протиправний дій, у тому числі і його здоров`ю.

А тому колегія суддів вважає, що із урахуванням фізичних і моральних страждань потерпілого ОСОБА_2 , які він отримав від кримінальних правопорушень та про які він зазначає в апеляційній скарзі, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди необхідно збільшити до 40 000 грн., і такий її розмір на думку апеляційного суду, буде відповідати глибині і тривалості страждань потерпілого.

За таких обставин, апеляційний суд на підставі положень ст.408 КПК України, з урахуванням того, що це не впливає на обсяг обвинувачення і кваліфікацію кримінальних правопорушень, приходить до переконання про необхідність зміни вироку суду в частині задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_2 до обвинуваченого ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Таким чином, апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_2 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2021 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 40 000 (сорок тисяч) грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вирок в даному провадженні залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді