Провадження №11-кп/824/2211/2022 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора: ОСОБА_5 ,
при секретарі: ОСОБА_6 ,
виправданого: ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Дарницького районного суду м.Києва від 17 січня 2022 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, із вищою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 296, ч.1 ст. 343 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

В С Т А Н О В И Л А :
Органом досудового розслідування, згідно пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він разом із особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження (далі особа2), діючи умисно групою осіб, вчинили хуліганські дії, пов`язані з опором представникам влади, за наступних обставин.
ОСОБА_7 08.06.2019, близько 10 год. 40 хв., перебуваючи за кермом автомобіля марки «Range Rover», номер кузова НОМЕР_1 зі зміненими державними номерними знаками НОМЕР_2 , які присвоєні іншому автомобілю, разом із особа 2 рухався по проїзній частині вул. Центральної в напрямку виїзду до просп. М. Бажана у м. Києві. Зупинившись на червоне світло світлофора, розташованого біля магазину «АТБ», за адресою: м. Київ, вул. Центральна, 13-Д, згадані особи чекали дозволеного сигналу світлофора для початку руху, проте після ввімкнення зеленого світла світлофора свій рух не розпочали, створюючи таким чином перешкоду руху для водіїв транспортних засобів, які перебували позаду. В цей час позаду вказаного автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , за кермом автомобіля марки «Range Rover», д. н. з. НОМЕР_3 , перебував ОСОБА_9 , який з метою об`їзду створеної перешкоди ОСОБА_7 став об`їжджати останнього по лівій смузі руху та продовжив рух на своєму автомобілі в напрямку просп. М. Бажана у м. Києві.
Після цього, ОСОБА_7 пересів на переднє пасажирське сидіння, а особа 2 - за кермо і розпочав рух за автомобілем ОСОБА_9 , будучи обуреним поведінкою останнього. Наздогнавши автомобіль ОСОБА_9 , який рухався по просп. Бажана в м. Києві, особа 2., будучи за кермом указаного автомобіля, створюючи аварійну ситуацію на проїзній частині, почав перешкоджати руху автомобіля потерпілого з метою його зупинки та вчинення хуліганських дій групою осіб. Коли ОСОБА_9 з метою уникнення зіткнення зробив вимушену зупинку свого автомобіля у крайній правій смузі руху, особа 2 також зупинив автомобіль, на якому рухався, перекривши таким чином проїзд потерпілому, після чого, вийшовши із салону автомобіля, попрямував до водійських дверей автомобіля ОСОБА_9 .
Далі особа 2, діючи умисно, групою осіб із ОСОБА_7 протиправно, ігноруючи наявні в суспільстві елементарні правила поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи те, що він перебуває у громадському місці поряд зі сторонніми особами, підійшов до водійських дверей автомобіля, на якому рухався ОСОБА_9 , та з особливою зухвалістю став висловлюватись ненормативною лексикою в адресу потерпілого та погрожувати фізичною розправою, заподіюючи удари кулаками по склу та кузову автомобіля.
З метою припинення протиправної поведінки особа 2 в громадському місці ОСОБА_9 , ввімкнувши задній хід свого автомобіля та від`їхавши назад, скерував його у вільну ліву смугу руху проїзної частини та рушив вперед. Далі, близько 10 год. 50 хв., навпроти магазину «Новус» за адресою: м. Київ, просп. М. Бажана, 8, ОСОБА_9 побачив службовий автомобіль працівників поліції та, припаркувавшись перед ним, вибіг з автомобіля з метою отримання допомоги та захисту від хуліганських дій особа 2. та ОСОБА_7 . Побачивши маневр транспортного засобу ОСОБА_9 , особа 2, будучи за кермом вказаного автомобіля, зупинився перед ним та, вийшовши із салону, попрямував до потерпілого.
Підійшовши до ОСОБА_9 , особа 2, діючи у складі групи осіб, продовжуючи свої злочинні дії, намагався спричинити йому тілесні ушкодження, незважаючи на те, що перед ним перебували працівники поліції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Діючи умисно, протиправно, ігноруючи наявні в суспільстві елементарні правила поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи те, що він перебуває у громадському місці поряд зі сторонніми особами, особа 2 з особливою зухвалістю почав висловлюватись ненормативною лексикою в адресу потерпілого ОСОБА_9 та потерпілих працівників поліції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , яким особа 2 активно протидіяв, відштовхував, завдавши побоїв працівнику поліції ОСОБА_10 , яка зупиняла його протиправні дії, з метою перешкоджання законним вимогам працівників поліції, які виконували свій службовий обов`язок з охорони громадського порядку, та продовжував погрожувати фізичною розправою ОСОБА_9 і працівникам поліції.
В цей час із пасажирського сидіння вказаного автомобіля вийшов ОСОБА_7 , який підійшов до інших учасників події та, діючи у складі групи осіб, незважаючи на те, що перед ним перебували працівники поліції, діючи умисно, протиправно, ігноруючи наявні в суспільстві елементарні правила поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи те, що він перебуває у громадському місці поряд зі сторонніми особами, ОСОБА_7 з особливою зухвалістю почав висловлюватись ненормативною лексикою в адресу ОСОБА_9 та працівників поліції, яким ОСОБА_7 активно протидіяв, відштовхував, з метою перешкоджання законним вимогам працівників поліції, які виконували свій службовий обов`язок з охорони громадського порядку, та продовжував погрожувати фізичною розправою ОСОБА_9 і працівникам поліції.
Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, пов`язане з опором представникові влади, вчинене групою осіб, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. З ст. 296 КК України.
Крім того, 08.06.2019, приблизно об 11 год. 06 хв., під час застосування до особа 2 спецзасобу у зв`язку з його агресивною поведінкою та подальшим поміщенням до службового автомобіля Управління патрульної поліції Національної поліції України, припаркованого в правій смузі проїзної частини навпроти магазину «Новус» за адресою: м. Київ, просп. М. Бажана, 8, поряд із яким перебували працівники патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , і ОСОБА_7 , який також перебував у згаданому місці і на дії працівників поліції щодо застосування спецзасобів до особа 2 розпочав здійснювати спроби з перешкоджання їхнім діям, для чого намагався підійти ближче до службового автомобіля та відкрити двері з метою звільнення останнього. На дії ОСОБА_7 працівниками патрульної поліції зроблено неодноразові зауваження, на які він не реагував, висловлюючись ненормативною лексикою в адресу працівників поліції, та розпочав погрожувати фізичною розправою. В подальшому працівники поліції висловили вимогу до ОСОБА_7 про припинення його протиправних дій, однак він не відреагував і продовжував психологічний вплив на працівників правоохоронного органу та перешкоджав їхнім діям із виканням ними службових обов`язків, що виражалося у здійсненні дій, направлених на звільнення особа 2.
Таким чином, в обвинуваченні зазначено, що ОСОБА_7 підозрюється в умисному впливі на працівників правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ними службових обов`язків, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 343 КК України.
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції вказав, що у судовому засіданні жодна з ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.296 КК України та ч.1 ст.343 КК України, які інкримінуються ОСОБА_7 , встановлено не було, фактично всі дії, які вчинялись ОСОБА_7 зводились до того, що він не реагував на зауваження, які йому робились працівниками поліції, що виключає кримінальну складову в його діяннях.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.296, ч.1 ст.343 КК України, призначити йому покарання за ч.3 ст.296 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч.1 ст.343 КК України у вигляді арешту строком на 3 місяці, відповідно до ч.1 ст.70 КК України, визначити остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що судом належним чином не було мотивовано рішення про виправдування ОСОБА_7 , вина якого, на думку прокурора, була повністю доведена під час судового розгляді, зокрема, підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_15 , які в свою чергу знайшли своє підтвердження при дослідженні відеозаписів з бодікамер співробітників поліції під час судового розгляду.
Посилання суду у вироку на ту обставину, що в обвинувальному акті ОСОБА_7 не обвинувачується, а підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.343 КК України, як на додаткову підставу винесення виправдувального вироку, прокурор вважає безпідставними, оскільки під час попереднього судового засідання справу було призначено до судового розгляду та в усіх учасників судового процесу не виникло сумнівів у можливості проведення судового розгляду і прийняття рішення по суті кримінального провадження на підставі саме цього обвинувального акту.
В запереченні на апеляційну скаргу прокурора, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін, вказує на необгрунтованість вимог апеляційної скарги та вмотивованість вироку суду.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які підтримали судове рішення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як вбачається зі змісту вироку, дані вимоги судом дотримано.
Відповідно до ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно до ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Відповідно до ч.2 ст.92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів, покладається на сторону, що їх подає.
Ст.337 КПК України передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 296 КК України виражається у активних зухвалих діях цинічного характеру, що грубо порушують громадський порядок. Спосіб вчинення є різноманітним: публічність вчиненого, наявність моральної, фізичної або матеріальної шкоди, причинним зв`язком між діями, що утворюють основний і кваліфікований склади та злочинними наслідками (фізичною чи майновою шкодою).
Грубе порушення громадського порядку визначається характером і степенем його порушення, що розкриває кримінально-правовий зміст цього діяння (явна неповага (зневага) до усталених етичних, моральних, правових норм. Грубе порушення порядку як правило супроводжується застосуванням фізичного насильства із заподіянням моральної, матеріальної чи фізичної шкоди особистим чи громадським інтересам (знущанням, мордуванням, катуванням, спричиненням тілесних ушкоджень.
Явна неповага до суспільства - це навмисні активні дії винуватої особи, змістом яких є особлива зухвалість або винятковий цинізм ситуативного характеру як прояв аморального, цинічного та зверхнього ставлення до прав, свобод та законних інтересів невизначеного кола людей, юридичних осіб, суспільства або держави, що порушують спокій життєдіяльності як одного, так і багатьох громадян.
Під опором представникові влади слід розуміти активну протидію особою їхнім діям пов`язаним із припиненням хуліганських дій (відштовхування, завдання побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень тощо) з метою позбавити зазначених осіб можливості виконати службовий обов`язок з охорони порядку.
Злочин вчинений групою осіб визнається таким, коли у ньому брали участь декілька (два і більше) виконавців (співвиконавців), без попередньої змови між собою. Таке хуліганство буде мати місце і тоді коли до дій особи без домовленості приєднується будь-яка інша особа.
З суб`єктивної сторони, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 296 КК України характеризується умисною формою вини, прямим умислом і мотивом явної неповаги до суспільства, який є усвідомленим спонуканням зневажливого ставлення до громадського порядку, не персоніфікованого кола осіб, ігнорування існуючих в суспільстві елементарних правил поведінки, моральності, добропристойності. Саме мотив явної неповаги до суспільства виступає одним із головних критеріїв відмежуванням хуліганства від суміжних правопорушень. Відсутність у вчиненому мотиві явної неповаги до суспільства свідчить і про відсутність хуліганства, хоча б дії винного в тій чи іншій мірі порушували громадський порядок і характеризувались спричиненням шкоди тощо.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
При цьому, згідно з ч. 2 ст.94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.
Зазначаючи про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, як підставою для скасування вироку, сторона обвинувачення в своїй апеляційній скарзі не вказує, які саме висновки суду не підтверджуються доказами, які докази є суперечливими, які докази суд першої інстанції не взяв до уваги, і які докази слід було дослідити в апеляційній інстанції.
Судом першої інстанції враховано при ухвалені вироку, що дослідженні в судовому засіданні докази та допитані свідки та потерпілі не підтвердили факти, викладені в обвинувальному акті щодо дій, які нібито вчиняв обвинувачений ОСОБА_16 .
Допитані в судовому засіданні потерпілі-працівники поліції в даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 надали покази, що дії, які вчиняв ОСОБА_18 , виражалися в тому, що він ходив по проїзній частині дороги, наражаючи себе на небезпеку, та заважав їм працювати, оскільки підходив до них та службового автомобіля. Ці дії ОСОБА_19 також зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі.

На обґрунтування винуватості ОСОБА_19 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, сторона обвинувачення посилається на докази, які в судовому засіданні були безпосередньо ретельно досліджені, а саме покази свідків та дані, які містяться в письмових документах та відеофайлах з камер працівників поліції.

Як видно з відеозапису камери спостереження, розташованої біля будівельного маркету по вул. Центральній, конфлікт виник 08.07.2019 року в результаті обгону по зустрічній смузі руху автомобілем «Range Rover» під керуванням ОСОБА_9 автомобіля «Range Rover» під керуванням ОСОБА_20 , на пасажирському сидінні якого перебував ОСОБА_18 (хронометраж 10:57:49).
Будучи допитаним в судовому засіданні, ОСОБА_21 пояснив, що він разом з ОСОБА_20 виїхали в напрямку проспекту М. Бажана, їхали повільно, оскільки було багато машин в попутному та зустрічному напрямках. Коли по зустрічній смузі їх зухвало обігнав автомобіль «Range Rover» НОМЕР_3 . ОСОБА_20 обурився такій зухвалій поведінці та порушенню правил дорожнього руху та почав наздоганяти автомобіль «Range Rover» НОМЕР_3 . Наздогнавши його на проспекті М.Бажана в районі магазину «Новус», ОСОБА_20 пішов з`ясовувати стосунки з водієм автомобіля «Range Rover», а ОСОБА_21 залишився на пасажирському сидінні в середині автомобіля ОСОБА_20 . ОСОБА_21 вийшов із сапону автомобіля вже після того, як ОСОБА_20 затримали.
Затриманню ОСОБА_20 він не перешкоджав, намагався з`ясувати причини затримання та поїхати разом з затриманим ОСОБА_20 до відділку поліції. Перебування ОСОБА_19 за кермом автомобіля, як зазначено в обвинуваченні, не підтверджено жодними доказами.
Суд вірно вказав на відсутність конкретизованої кваліфікуючої ознаки за ч.3 ст. 296 КК України, як вчинення даного злочину групую осіб. Як викладено в самому обвинуваченні, та встановлено безпосередньо в судовому засіданні під час ознайомлення з доказами, ОСОБА_18 взагалі весь час, коли нібито за версією сторони обвинувачення ОСОБА_20 вчинялися хуліганські дії, перебував в салоні автомобіля на пасажирському сидінні. ОСОБА_18 вийшов з автомобіля вже після затримання ОСОБА_20 працівниками поліції, тобто після припинення вчинення ОСОБА_20 кримінального правопорушення. Дана обставина виключає участь ОСОБА_19 у вчиненні дій у складі групи.
Також, судом правильно вказано на відсутність іншої кваліфікуючої ознаки за ч. 3 ст. 296 КК України - опір представникові влади, оскільки жодного доказу, якими саме діями вчинявся даний опір, стороною обвинувачення надано не було.
Судом першої інстанції враховано те, що кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на охоронювані законом цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК Українивизнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.
Дана правова позиція викладена в постанові ВС від 30 червня 2021 року у справі № 140/2272/17.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
При вирішенні питання про відмежування кримінально караного хуліганства від дрібного слід виходити з того, що відповідно до ч. 1 ст. 296 КК України, хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Щодо обвинувачення ОСОБА_21 в умисному впливі на працівників правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню службових обов`язків, тобто правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 343 КК України, слід зазначити:
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 343 КК України, виражена у діянні, що полягає у будь-якій формі впливу на працівника правоохоронного органу чи працівника державної виконавчої служби.
Під втручанням у діяльність працівника правоохоронного органу чи працівника державної виконавчої служби слід розуміти конкретні дії, спрямовані на перешкоджання виконанню цими працівниками службових обов`язків або на те, щоб добитися прийняття незаконного рішення. Втручання може проявлятися в умовлянні, шантажуванні потерпілого, погрозі відмовити у наданні законних благ, а також у будь-якій іншій формі впливу (абз. 1 п. 11 ППВСУ «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» від 26 червня 1992р. № 8 із змінами, внесеними ППВСУ від 3 грудня 1997р. № 12). Вплив може здійснюватися усно, письмово (у тому числі й анонімно), за допомогою засобів масової інформації (публікацій у газетах, виступах по радіо, телебаченню тощо), як особисто, так і за допомогою інших осіб.
Умовляння - це прохання, переконання, поради, обіцянка надати будь-які послуги, схиляння потерпілого до вчинення чи невчинення будь-яких дій, що перешкоджають виконанню ним службових обов`язків, прийняттю законного рішення.
Разом з тим прохання, наприклад, батьків або інших родичів правопорушника про прийняття працівником правоохоронного органу рішення в інтересах цього правопорушника не утворює складу цього злочину (абз. 1 п. 11 ППВСУ «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів»).
Шантажування - це погроза розголосити відомості, що ганьблять потерпілого чи близьких йому осіб, або відомості, які потерпілий хотів би зберегти в таємниці, тощо.
Інші форми впливу - відмова у наданні певних благ, позбавлення пільг, переваг, втручання в особисте життя, погроза насильством тощо.
Жоден з допитаних в судовому засіданні потерпілих не зміг сказати, яким чином та якими саме діями ОСОБА_21 впливав з метою перешкоджання виконання службових обов`язків, чим підтверджується відсутність доказів вчинення кримінального правопорушення.
Жоден працівник поліції, визнаний потерпілим в даному провадженні, не вказав на спробу ОСОБА_21 звільнити затриманого ОСОБА_20 , цей факт також не підтвердився переглядом наданих стороною обвинувачення відеофайлів з місця подій. Також, потерпілі не зазначали про будь-яку погрозу фізичною розправою до них з боку ОСОБА_22 .
Так, з пояснень потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не вбачається, які саме дії спрямовані на звільнення ОСОБА_20 вчиняв ОСОБА_7 . З досліджених матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 намагався сісти в автомобіль працівників поліції з метою супроводжувати свого товариша у відділення поліції, який не є громадянином України, а працівники поліції йому відмовляли у цьому.
Отже не знайшла свого підтвердження інкримінована ОСОБА_7 в обвинуваченні мета - звільнення ОСОБА_20 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в суді першої інстанції повідомили, що підстав для затримання ОСОБА_7 у них не було, отже на той момент вони не вважали дії ОСОБА_7 протиправними. Дії, пов`язані з затриманням ОСОБА_7 здійснювались працівником поліції з іншого екіпажу, який було викликано. Як повідомив свідок ОСОБА_23 , кайданки ОСОБА_7 він надів, оскільки той заважав працювати іншим поліцейським і не реагував на зауваження.
Допитані в суді першої інстанції потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 надали покази, що дії, які вчинялися ОСОБА_7 , виражалися в тому, що він ходив по проїзній частині дороги, наражаючи себе на небезпеку та підходив до їх автомобіля, чим заважав працювати і не реагував на їхні зауваження.
В судовому засіданні встановлено, що з боку потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_24 до ОСОБА_7 , не має жодних претензій, вони його не затримували і він не намагався звільняти ОСОБА_20 .
Крім того, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 не обвинувачується а підозрюється у вчиненні кримінально правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 343 КК України, отже фактично таке обвинувачення йому не пред`являлося.
Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що у судовому засіданні жодна з ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, за ч.3 ст. 296 КК України, а також кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 343 КК України, які інкримінуються ОСОБА_7 встановлено не було. Фактично усі дії, які вчинялися ОСОБА_7 зводились до того, що він не реагував на зауваження, які йому робились працівниками поліції, що виключає кримінальну складову в його діяннях.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У справі "Кобець проти України" від 14 лютого 2008 року Європейський суд з прав людини вказав на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Частиною 2 ст.17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Згідно до ч.3 ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Така позиція також знаходить своє відображення і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку». Відповідно до п. 23 вказаної постанови, є недопустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли всі зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Тому на думку колегії суддів, суд всебічно, об`єктивно дослідивши всі обставини справи, оцінивши докази та заслухавши потерпілих, правомірно прийшов до висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, а дослідженими доказами не підтверджується, що ОСОБА_25 були вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 296 та ч.І ст. 343 КК України.

Апеляційна скарга прокурора не містить жодних додаткових аргументів та доказів, відмінних від досліджених під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Стаття 62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті.
Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі» Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року.

Відповідно до ст. ст.8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права. Відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у справі «Коробов проти України» зазначив, що стандартом у кримінальному провадженні має бути доведення винуватості «поза всяким сумнівом», чого у даному кримінальному провадженні прокурором стосовно ОСОБА_26 не здійснено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив у вироку, що надані стороною обвинувачення докази винуватості ОСОБА_26 , у вчиненні інкримінованого злочину, є не переконливими, ґрунтуються на припущеннях і домислах, а не на встановлених фактах, вони зібрані без урахування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплено право особи на справедливий суд, що передбачає обов`язок правоохоронних органів діяти з додержанням прав і основоположних свобод людини, не зважаючи на важливість мети, яка при цьому переслідується; рішення Європейського суду з прав людини - справи «Раманаускас проти Литви», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Делькур проти Бельгії»,«Худобін проти Росії», «Ваньян проти Росії», які є джерелом права.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі на неповноту судового розгляду не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом були безпосередньо досліджені всі докази, які були надані обвинуваченням.
Таким чином, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування вироку, не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді справи судом першої інстанції залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м.Києва від 17 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С У Д Д І: