Справа № 309/3673/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

30.03.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурорки ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх представника адвоката
ОСОБА_10 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/553/19, відомості про кримінальне правопорушення в якому 28.07.2017 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000820, за апеляційними скаргами, які подали прокурор Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_11 (далі - прокурор), захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 та представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_10 , на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2019 року.

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із середньою освітою, одружений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючий, раніше не судимий,

визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки із позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 86 КК України, ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в України», п. «в» ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування основного та додаткового покарань.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, а на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Ухвалено стягнути з ПрАТ «Страхове Товариство «Гарантія» на користь ОСОБА_8 65589,23 (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять грн 23 коп.) грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відмовлено.

Речові докази: транспортні засоби марки «ВАЗ 21043» синього кольору, д. н. з. НОМЕР_1 , та «Вольцваген Транспортер» червоного кольору, д. н. з НОМЕР_2 , які відповідно до розписки від 01 серпня 2017 року перебувають на зберіганні у ОСОБА_6 (а. к. п. 44), - залишено на зберіганні у ОСОБА_6 .

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

27 липня 2017 року приблизно о 13 год 15 хв, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter СП8П», д. н. з. НОМЕР_2 , рухаючись із міста Хуст у напрямку с. Сокирниця Хустського району, при здійсненні маневру повороту з головної дороги на другорядну дорогу, що веде до центру с. Сокирниця, грубо порушивши вимоги пунктів 1.5, 10.1, 1.10 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не надав перевагу в русі зустрічному автомобілю марки «ВАЗ 21043», д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався по головній дорозі в напрямку м. Хуст, внаслідок чого допустив зіткнення з цим автомобілем, у результаті якого водій автомобіля марки «ВАЗ 21043» ОСОБА_8 та пасажир ОСОБА_9 отримали тілесні ушкодження, які потягли за собою розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менше ніж на одну третину, і по даній ознаці, згідно з п. 2. 1. 1 «г» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» та пунктом 137 «в» (35%) кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком проведеної комісійної експертизи № 56 від 14.11.2017, а пасажири ОСОБА_13 та ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження, які, згідно з висновком проведеної судово-медичної експертизи № 423 від 31.07.2017, кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
В а п е л я ц і й н и х с к а р г а х:
- прокурор, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, вказує на те, що вирок є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, що потягло за собою порушення правил призначення покарання. Посилається на те, що факт грубого порушення ОСОБА_6 вимог передбачених п. п. 1.5, 10.1 та 1.10 ПДР, що знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП та її наслідками, свідчить про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки через свою недбалість, неуважність та необережність водій знехтував виконанням ПДР, що й призвело до негативних наслідків у виді отримання потерпілими тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, і що в свою чергу дає підстави вважати про існування загрози вчинення обвинуваченим подібних правопорушень у майбутньому. Також вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не відшкодував у повному обсязі завдану потерпілим матеріальну та моральну шкоду, що свідчить про його небажання усунути частину негативних наслідків, спричинених внаслідок ДТП. Тому, прокурор вважає, що наведені обставини свідчать про те, що призначена обвинуваченому ОСОБА_6 міра покарання є необґрунтованою та занадто м`якою, не сприятиме меті покарання, так як для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів та викорінення в його свідомості та свідомості інших громадян думки про те, що можливо безкарно вчиняти будь-які злочини, доцільним буде застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Просить вирок у частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий, яким обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст. 86 КК України, ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в України», п. «в» ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного йому основного покарання, а в решті вирок залишити без зміни;
- захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, вказує на те, що вирок у частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди є незаконним. Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений відшкодував потерпілим моральну шкоду ще під час досудового розслідування. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що, надавши потерпілому ОСОБА_9 гроші в сумі 147730 гривень, а потерпілому ОСОБА_8 у сумі 129730 гривень, він відшкодував не тільки матеріальну, а і моральну шкоду. При цьому, стверджує, що потерпілими до позовних заяв не додано жодних документів, які б достовірно підтверджували розмір матеріальної шкоди, зокрема, виписок з історії хвороби про призначення медикаментів, призначення та використання двох наборів титанових фіксаторів для остеосинтезу тазових кісток, а також квитанцій чеків про їх придбання, накладних та квитанцій про їх оплату, тощо. Крім того, посилається на те, що судом не взято до уваги той факт, що між ОСОБА_6 власником автомобіля марки «Volkswagen Transporter», д. н. з. НОМЕР_2 , та ПрАТ СТ «Гарантія» укладено договір поліс № АЕ/8827900 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 200000 гривень, а за шкоду, заподіяну життю 100000 гривень. При цьому, вказує, що судом не взято до уваги й те, що позивачі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залучили як відповідача ПрАТ СТ «Гарантія», у зв`язку з чим, відповідно до вищевказаного договору та умов страхування, навіть за визнання допустимими доказами пред`явлені позивачами документи про їх витрати на лікування, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200000 гривень, а за шкоду, заподіяну майну 100000 гривень, покриває всі витрати потерпілих, понесені у зв`язку з лікуванням та шкоду, заподіяну майну пошкодження автомобіля марки «ВАЗ 21043», д. н. з. НОМЕР_1 , а гроші, які обвинувачений надав потерпілим ( ОСОБА_9 147730 грн., ОСОБА_8 129730 гривень), покривають розміри моральної шкоди з урахуванням розумності та справедливості. Тому, захисник вважає, що в ході розгляду кримінального провадження позивачами не було викладено обставин, якими обґрунтовуються їх вимоги, не надано належних і допустимих доказів, що підтверджують кожну обставину таких вимог, а судом не враховано пред`явлення належної вимоги позивачами до ПрАТ СТ «Гарантія», у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_6 завданої в результаті ДТП шкоди задоволенню не підлягають, оскільки такі відшкодовані в повному обсязі, що свою чергу свідчить про те, що висновок суду про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих моральної шкоди є несправедливим та невмотивованим. Просить вирок у частині вирішення цивільного позову про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілих моральної шкоди змінити, відмовивши в задоволенні вимог потерпілих про її стягнення ;
- представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 , вказує на те, що вирок у частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного додаткового покарання та вирішення цивільного позову є незаконним. Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання, оскільки вчинене кримінальне правопорушення пов`язано з експлуатацією транспортного засобу та грубим порушенням вимог ПДР, що призвело до спричинення потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що в свою чергу свідчить і про те, що в обвинуваченого відсутні навики керування транспортними засобами, а тому, наявні всі підстави для застосування щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке надасть можливість ОСОБА_6 у подальшому пройти додаткові навчання щодо покращення навиків керування транспортними засобами. Разом із тим, зазначає про те, що, застосувавши щодо обвинуваченого ОСОБА_6 положення Закону України «Про амністію в 2016 році», суд порушив вимоги закону, оскільки обвинувачений не надав суду доказів у підтвердження того, що на день набрання чинності Законом не був позбавлений батьківських прав і що діти перебувають на його утриманні. Окрім того, вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого моральну та матеріальну шкоду, яку було заявлено потерпілим, а також витрати на правову допомогу, яка, відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, відшкодовується обвинуваченим. Просить вирок у частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати, ухвалити новий, яким застосувати щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, стягнути з ПрАТ СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_8 200 000 (двісті тисяч) гривень майнової шкоди, яка складає вартість придбання ним лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення, а також у подальшій заміні стегнового суглобу, й стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 майнову шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, моральну шкоду в розмірі 300000 (триста тисяч) гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень;

- представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , посилається на ті ж доводи, що і в апеляційній скарзі, поданій ним в інтересах потерпілого ОСОБА_8 .. Просить вирок у частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати, ухвалити новий, яким застосувати щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, стягнути з ПрАТ СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_9 200 000 (двісті тисяч) гривень майнової шкоди, яка складає вартість придбання ним лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення, а також у подальшій заміні стегнового суглобу, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч ) гривень, моральну шкоду в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційних скарг, пояснення учасників судового розгляду: обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу й заперечували щодо задоволення поданих прокурором та представником потерпілих апеляційних скарг; прокурорки ОСОБА_5 , яка підтримала подану прокурором апеляційну скаргу, а вирішення питання щодо цивільного позову віднесла на розсуд суду; потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і їх представника адвоката ОСОБА_10 , які підтримали подані представником потерпілих та прокурором апеляційні скарги й заперечували щодо задоволення поданої захисником апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційних скарг за відсутності потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 береться до уваги те, що: потерпілі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи; клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи не подавали; подані апеляційні скарги не стосуються інтересів цих потерпілих, а тому апеляційним судом не визнавалась обов`язковість їхньої явки в судове засідання; інші сторони кримінального провадження не заперечували щодо розгляду апеляційних скарги без участі потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Доводи апеляційних скарг та позиція сторін кримінального провадження свідчать про те, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у грубому порушенні правил безпеки руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, висновок суду першої інстанції у цій частині не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах кримінального провадження доказах.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

При цьому, сторонами кримінального провадження не оспорюється і висновок суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного йому основного покарання у виді позбавлення волі на підставі закону про амністію, а тому апеляційний суд висновок суду першої інстанції у цій частині також не перевіряє.

З огляду на вищенаведене, вирок переглядається у межах доводів апеляційних скарг про необґрунтоване звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання та неправильне вирішення цивільних позовів заявлених в інтересах потерпілих.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статтей кримінального закону були дотримані, і призначаючи ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання враховані характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини, за яких його скоєно, форму вини, мотив та мету, спосіб, стадію вчинення, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання. У тому числі, судом взято до уваги те, що передбачене ч. 2 ст. 286 КК України кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, вчинених з необережності; дані про особу обвинуваченого раніше не судимий, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; обставини, що пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги досудову доповідь органа пробації, відповідно до якої ризики повторного вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі.

Окрім того, судом взято до уваги позицію потерпілих, які вирішення питання щодо розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 залишили на розсуд суду.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, зокрема у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчинених ОСОБА_6 кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Разом із тим, апеляційний суд вважає, що, розглядаючи клопотання сторони захисту про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 . Закону України «Про амністію у 2016 році», суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги положення ч. 1 ст. 74, 85, 86 КК України, а також дав належну оцінку тим фактам, що інкримінований ОСОБА_6 злочин відноситься до необережних та не є особливо тяжким і ОСОБА_6 не позбавлений батьківських прав та на день набрання чинності цим Законом мав доньку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким не виповнилося 18 років.

Тому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного йому основного та додаткового покарань на підставі п. «в» ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Доводи апеляційних скарг адвоката ОСОБА_10 про те, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення пов`язано з експлуатацією транспортного засобу та грубим порушенням вимог ПДР, призвело до спричинення потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що в свою чергу свідчить і про те, що в обвинуваченого відсутні навики керування транспортними засобами, а тому, наявні всі підстави для застосування щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке надасть можливість ОСОБА_6 у подальшому пройти додаткові навчання щодо покращення навиків керування транспортними засобами, - апеляційний суд, з огляду на наведене вище відхиляє як такі, що жодним чином не впливають на висновки суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому основного та додаткового покарань на підстав закону про амністію.

Із цих підстав, які такі що не впливають на висновки суду першої інстанції у цій частині, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що факт грубого порушення ОСОБА_6 вимог п. п. 1.5, 10.1 та 1.10 ПДР, що знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП та її наслідками, свідчить про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки через свою недбалість, неуважність та необережність обвинувачений знехтував виконанням ПДР, що й призвело до негативних наслідків у виді отримання потерпілими тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, і що в свою чергу дає підстави вважати про існування загрози вчинення обвинуваченим подібних правопорушень у майбутньому. При цьому колегія суддів вважає, що доводи прокурора про існування загрози вчинення обвинуваченим подібних правопорушень у майбутньому будь-якими даними не підтверджені тане вмотивовані і є припущенням.

Такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного основного та додаткового покарань, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не відшкодував у повному обсязі завдану потерпілим матеріальну та моральну шкоду, що свідчить про його небажання усунути частину негативних наслідків, спричинених внаслідок ДТП, у зв`язку з чим призначена обвинуваченому ОСОБА_6 міра покарання є необґрунтованою та занадто м`якою, не сприятиме меті покарання, так як для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів та викорінення в його свідомості та свідомості інших громадян думки про те, що можливо безкарно вчиняти будь-які злочини, доцільним буде застосування щодо ОСОБА_6 додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відхиляючи доводи апеляційних скарг прокурора та адвоката ОСОБА_10 у цій частині, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку наведеним вище обставинам та даним про особу обвинуваченого, і у свою чергу обґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного та додаткового покарань на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», врахувавши й те, що ст. 15 цього Закону та ст. 85 КК України передбачає можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного як основного, так і додаткового покарання, зокрема й у виді позбавлення права керування транспортними засобами. При цьому, апеляційний суд бере до уваги й те, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що ОСОБА_6 скоїв злочин у стані алкогольного сп`яніння, або систематично порушував чи порушує Правила дорожнього руху України, що зумовлювало б необхідність відбування призначеного йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Разом із тим, при оцінці доводів апеляційної скарги адвоката ОСОБА_10 про те, що застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 Закону України «Про амністію в 2016 році» судом проведено також із порушенням, оскільки обвинувачений не надав суду доказів у підтвердження того, що на день набрання чинності Законом не був позбавлений батьківських прав і що діти перебувають на його утриманні, апеляційний суд бере до уваги наявні в матеріалах кримінального провадження та додані стороною захисту до клопотання про застосування щодо ОСОБА_6 закону про амністію копії свідоцтв про народження ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , відповідно до яких їхнім батьком являється ОСОБА_6 . Відомостей про те, що ОСОБА_6 позбавлений батьківських прав у матеріалах справи немає. Тому, суд першої інстанції обгрунтовано визнав ОСОБА_6 особою, не позбавленою батьківських прав, яка на момент набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» має дітей, яким не виповнилося 18 років, та відповідно звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного та додаткового покарань на підставі п. «в» ст. 1, ст. 15 цього Закону. У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги у цій частині, апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані та безпідставні.

Крім того, обґрунтованими та належним чином умотивованими апеляційний суд вважає і висновки суду першої інстанції у частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Так, при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , який просив стягнути з ПрАП «Страхове товариство «Гарантія» та ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі по 200000 грн, а також із ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 500000 грн та 20000 грн витрат на правову допомогу, - суд першої інстанції належним чином взяв до уваги наявні в матеріалах кримінального провадження письмові розписки, які підписані потерпілим ОСОБА_9 , відповідно до яких ОСОБА_9 29 липня 2017 року отримав від ОСОБА_6 на лікування 1000 доларів США, та 31.07.2017 2000 доларів США, що згідно курсу НБУ на день написання розписок становить 77730 грн, а також 3 серпня 2017 року отримав на лікування від ОСОБА_6 70000 грн, тобто потерпілий ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_6 у відшкодування матеріальної шкоди 147730 грн (сто сорок сім тисяч сімсот тридцять гривень) - а. к. п. 89-91.

При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги й те, що з досліджених у судовому засіданні письмових доказів, що стосуються завданої матеріальної шкоди на лікування потерпілого ОСОБА_9 , убачається, що ним на лікування витрачено 100698 грн (сто тисяч шістсот дев`яносто вісім гривень) 28 коп. (а. к. п. 26-38).

При оцінці доводів потерпілого ОСОБА_9 про необхідність проведення йому додаткового хірургічного втручання шинування щелепи, оскільки внаслідок ДТП у нього вибиті зуби, і вартість цієї реабілітації становить 90000 грн, також про те, що ним втрачено заробіток як керівника та засновника ФГ "Добруник", та як представника позивачів та відповідачів у суді в розмірі 125 000 грн, - суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги положення ст. 81 ЦПК України та звернув увагу на те, що потерпілим ОСОБА_9 , відповідно до ст. 81 ЦПК України, не подано належних та допустимих доказів та у суді не доведено завдання йому матеріальних збитків більших, ніж йому було відшкодовано обвинуваченим ОСОБА_6 . Тому, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що цивільний позов у цій частині не підлягає задоволенню.

При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги твердження потерпілого ОСОБА_9 про те, що 29 липня 2017 року грошових коштів у розмірі 1000 доларів США він не отримував, оскільки в той час перебував у післяопераційному стані, і хто їх отримав він не знає, оскільки такі спростовуються наявною у матеріалах кримінального провадження розпискою ОСОБА_9 від 29.07.2017 (а. к. п. 89), а потерпілим ОСОБА_9 відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України не надано суду будь-яких доказів та не доведено факт не отримання від ОСОБА_9 29 липня 2017 року грошових коштів у сумі 1000 доларів США, у тому числі ОСОБА_9 не посилався на те, що розписка про отримання коштів ним не підписувалась.

При оцінці позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування йому завданої внаслідок ДТП моральної шкоди в розмірі 500 000 грн суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги положення ч. 4 ст. 23 ЦК України, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95, ст. 128 КПК України, а також врахував наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілого ОСОБА_9 , яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), і з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, визнав за необхідне стягнути з обвинуваченого/цивільного відповідача ОСОБА_6 на користь потерпілого/цивільного позивача ОСОБА_9 20 000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди, що, на переконання апеляційного суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Разом із тим, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку й про те, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_6 на його користь 20 000 грн. на правову допомогу адвоката, а також 125 000 грн. втраченого заробітку, як керівника та засновника ФГ " Добруник», та як представника позивачів та відповідачів у суді, оскільки ці вимоги жодними письмовими, належними та допустимими доказами не доведені.

Із урахуванням наведеного вище, вимоги апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 про стягнення із ПрАТ СТ «Гарантія» та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 майнової шкоди в розмірі по 200000 грн, а також із ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 500000 грн та 20000 грн витрат на правову допомогу, - задоволенню не підлягають.

Так, при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 , який просив стягнути з ПрАП «Страхове товариство «Гарантія» майнову шкоду в розмірі 200000 гривень, а також із ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 50000 грн, моральну шкоду в розмірі 300000 грн та 20000 грн витрат на правову допомогу, - суд першої інстанції належним чином взяв до уваги наявні в матеріалах кримінального провадження письмові розписки, які підписані дружиною потерпілого ОСОБА_8 , відповідно до яких 23 серпня 2017 року ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_6 на лікування 53000 (п`ятдесят три тисячі) грн.

При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги й те, що із досліджених у судовому засіданні письмових доказів, що стосуються завданої матеріальної шкоди на лікування потерпілого ОСОБА_8 убачається, що ним на лікування витрачено 118589,23 грн (сто вісімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень двадцять три копійки) без урахування продуктів харчування на суму 1152 грн та дизельного палива на суму 599,9 грн (а. к. п. 161-176), у зв`язку з чим дійшов до обґрунтованого висновку про те, що на даний час залишається не відшкодованою потерпілому ОСОБА_8 матеріальна шкода, завдана внаслідок ДТП, у розмірі 65589,23 грн (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень двадцять три копійки).

При оцінці доводів потерпілого ОСОБА_8 про те, що ним втрачено заробіток, оскільки до ДТП він надавав послуги односельцям трактором, який знаходиться у його володінні, в розмірі 50 000 грн, - суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги положення ст. 81 ЦПК України та звернув увагу на те, що потерпілим ОСОБА_8 відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано належних та допустимих доказів та у суді не доведено те, що у нього у власності є трактор, за допомогою якого він надає і надавав односельчанам послуги, і його втрачений заробіток складає 50000 грн. Тому, апеляційний суд погоджується в висновком суду першої інстанції про те, що цивільний позов у цій частині не підлягає задоволенню.

При оцінці позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування йому завданої внаслідок ДТП моральної шкоди в розмірі 300 000 грн суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги положення ч. 4 ст. 23 ЦК України, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95, ст. 128 КПК України, а також врахував наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілого ОСОБА_8 , яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), і з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, визнав за необхідне стягнути з обвинуваченого/цивільного відповідача ОСОБА_6 на користь потерпілого/цивільного позивача ОСОБА_8 50 000 (п`ятдесять тисяч) гривень моральної шкоди, що, на переконання апеляційного суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Також суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку й про те, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_6 на його користь 20 000 грн на правову допомогу адвоката, оскільки ці вимоги жодними письмовими, належними та допустимими доказами не доведені.

Із урахуванням наведеного вище, вимоги апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 про стягнення із ПрАТ СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_8 майнової шкоди в розмірі 200000 грн, а також із ОСОБА_6 майнової шкоди в розмірі 50000 грн, моральної шкоди в розмірі 300000 грн та 20000 грн витрат на правову допомогу, - задоволенню не підлягають.

Разом із тим, суд першої інстанції дав належну оцінку тому, що відповідно до полісу N АЕ/8827900 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застрахована відповідальність страхувальника в частині забезпечення експлуатації ТЗ "Volkswagen Transporter", д. н. з. НОМЕР_3 , в ПрАТ " Страхове Товариство "Гарантія", зі строком дії з 01.09.2016 до 31.09.2017, та з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн, за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн, франшиза - 1000 грн.

При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги такі законодавчі норми.

Відповідно до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. ст. 1194, 1195 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у даному випадку між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час між обвинуваченим та страховою компанією існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Відповідно до ст. 22 зазначеного Закону в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Із договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що був укладений 01 вересня 2016 року між ОСОБА_6 та ПрАТ "Страхове Товариство "Гарантія", і діяв на момент скоєння ДТП, убачається, що при настанні страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого, у сумі нанесених збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми. Положеннями вищезазначеного Закону передбачено межі ліміту відповідальності страхової компанії за шкоду, завдану майну, в розмірі 100 000 грн, а за шкоду, завдану здоров`ю потерпілого, - 200 000 грн.

Згідно зі ст. 23 зазначеного Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: - шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; - шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; - шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; - моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 04 липня 2018 року, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). При цьому у разі невиконання чи неналежного виконання страхувальником обов`язку щодо своєчасного повідомлення страховика про ДТП, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 ("ґ") пункту 38.1. статті 38 зазначеного Закону).

Із урахуванням наведеного вище, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що різниця не відшкодованої обвинуваченим ОСОБА_6 матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_8 , яка становить 65589,23 грн (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень двадцять три копійки), підлягає стягненню на користь ОСОБА_8 саме з ПрАТ "Страхове Товариство "Гарантія".

У зв`язку з наведеними вище обставинами, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , про відмову в задоволенні позовних вимог потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у частині стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував потерпілим моральну шкоду ще під час досудового розслідування, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються наведеним вище.

При цьому, неспроможними апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що надані ним потерпілому ОСОБА_9 гроші в сумі 147730 гривень, а потерпілому ОСОБА_8 129730 гривень, він відшкодував не тільки матеріальну, а й моральну шкоду.

Як такі, що жодним чином не впливають на висновки суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих моральної шкоди, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що: до позовних заяв потерпілими не додано жодних документів, які б достовірно підтверджували розмір матеріальної шкоди, зокрема, виписок з історії хвороби про призначення медикаментів, призначення та використання двох наборів титанових фіксаторів для остеосинтезу тазових кісток, а також квитанцій чеків про їх придбання, накладних та квитанцій про їх оплату, тощо; між ОСОБА_6 власником автомобіля марки «Volkswagen Transporter», д. н. з. НОМЕР_2 , та ПрАТ СТ «Гарантія», укладено договір поліс № АЕ/8827900 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 200000 гривень, а за шкоду, заподіяну майну 100000 гривень; позивачі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залучили як відповідача ПрАТ СТ «Гарантія», у зв`язку з чим, відповідно до цього договору та умов страхування, навіть за визнання допустимими доказами пред`явлені позивачами документи про їх витрати на лікування, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200000 гривень, а за шкоду, заподіяну майну 100000 гривень, покриває всі витрати потерпілих, понесені у зв`язку з лікуванням та шкоду, заподіяну майну пошкодження автомобіля марки «ВАЗ 21043», д. н. з. НОМЕР_1 , а гроші, які обвинувачений надав потерпілим ( ОСОБА_9 147730 гривень, ОСОБА_8 129730 гривень), покривають розміри моральної шкоди з урахуванням розумності та справедливості.

Тому, доводи апеляційної скарги захисника про те, що у ході розгляду кримінального провадження позивачами не було викладено обставин, якими обґрунтовуються їх вимоги, не надано належних і допустимих доказів, що підтверджують кожну обставину таких вимог, а судом не враховано пред`явлення належної вимоги позивачами до ПрАТ СТ «Гарантія», у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_6 завданої в результаті ДТП шкоди задоволенню не підлягають, оскільки такі відшкодовані в повному обсязі, що у свою чергу свідчить про те, що висновок суду про стягнення з обвинуваченого на корить потерпілих моральної шкоди є несправедливим та невмотивованим, - апеляційний суд не бере до уваги й відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються наведеним вище.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Тому, апеляційні скарги, доводи яких визнаються безпідставними й такими, що не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, а вирок щодо ОСОБА_6 як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги, які подали прокурор Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2019 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: