Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0011732 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Медведівка Чигиринського району Черкаської області,

громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.289 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.289 КК України.

Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 9 жовтня 2017 року близько 21 години 25 хвилин він з метою умисного протиправного позбавлення життя ОСОБА_8 з корисливих мотивів прибув до місця проживання останнього за адресою: АДРЕСА_3 . Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_7 руками та за допомогою рушнику здавив шию ОСОБА_8 , чим спричинив механічну асфіксію, від якої потерпілий помер на місці. Після цього ОСОБА_7 безперешкодно заволодів грошовими коштами в сумі 500 доларів США, мобільними телефонами Apple iPhone 5S, Apple iPhone 6S, ноутбуком та ключами від автомобіля Audi A4. Надалі ОСОБА_7 звернуся за допомогою до ОСОБА_9 , якому про незаконність своїх дій не повідомляв, переконав, що на законних підставах користується транспортним засобом, та передав ключі від автомобіля. На прохання ОСОБА_7 ОСОБА_9 відчинив автомобіль Audi A4 д/н НОМЕР_1 , сів за кермо, запустив двигун і разом з ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а транспортним засобом останній розпорядився на власний розсуд.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.04.2022 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу на домашній арешт у нічний час доби.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт на час комендантської години у м. Києві з 22:00 до 05:00 години з можливістю проходу до укриття та бомбосховища під час повітряної тривоги.

Посилаючись на положення ч.3 ст.176 КПК України, захисник зазначає, що суд повинен був відмовити у застосуванні запобіжного заходу, зважаючи на те, що прокурор на надав жодного доказу наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Ризики, які існують, на думку прокурора, повторюються щоразу. Між тим, на даний час проведено всі необхідні слідчі (розшукові) дії, а тому його підзахисний не зможе перешкоджати слідству. Не погоджується і з іншими доводами прокурора, оскільки твердження про відсутність у обвинуваченого місця реєстрації в населеному пункті, в якому відбувається судовий розгляд, порушує права його підзахисного, більше того, ОСОБА_7 наприкінці 2021 року орендував житло в м. Києві. Що стосується соціальних зв`язків та постійного доходу, то ОСОБА_7 з 2014 року працював тренером з кікбоксингу Київської міської організації федерації аматорського кікбоксингу України, потім у спортивному клубі, і йому важко підтримувати належну спортивну форму в місці утримання, а з колишньою дружиною він поганих стосунків не мав, що вона підтвердила в судовому засіданні. Не відповідають дійсності і посилання на те, що його підзахисний перебуває у поганих відносинах з матір`ю та живе за її рахунок, адже саме матір ОСОБА_7 звернулася до адвокатського об`єднання і уклала договір про захист прав своєї єдиної дитини.

Наголошує і на тому, що після військового вторгнення Російської Федерації на територію України більше місяця м. Київ піддавався ракетно-бомбовим ударам, і небезпека нанесення таких ударів не зникла. В районі, в якому розташована Державна установа Київський слідчий ізолятор, знаходяться об`єкти пріоритетного нанесення вогневих уражень, і суддею не враховано, що мешканці м. Києва за сигналами повітряної тривоги мають можливість вільно спуститися в укриття, чого позбавлений його підзахисний, тобто фактично він позбавлений основоположного конституційного права на життя. ОСОБА_7 не має паспорту для виїзду за кордон та інших документів, що дають право на виїзд з України, з 24 лютого 2022 року діє воєнний стан та оголошена загальна мобілізація, що виключає можливість його виїзду за межі України з метою переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

З огляду на викладене, вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби буде доцільним, полегшить і пришвидшить судовий розгляд.

Крім того, вказує, що прокурор не вручив стороні захисту клопотання про продовження строку тримання під вартою і не долучив до клопотання жодного документа на його обґрунтування. Всупереч вимогам ст.62 Конституції України прокурор зазначив, що ОСОБА_7 вчинив злочин. У зв`язку із введенням воєнного стану запроваджується режим комендантської години, що передбачає обмеження вільного пересування, свідки сторони обвинувачення та захисту, які ще не допитані, не володіють інформацією про обставини та події кримінального провадження, а тому суто теоретично ОСОБА_7 не зможе вплинути на них, що свідчить про відсутність відповідних ризиків.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Зважаючи на те, що прокурор не подав клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке б відповідало вимогам ст.ст.184, 199 КПК України, суд першої інстанції не розглядав клопотання прокурора, як про це стверджує захисник, а вирішував питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, що є обов`язком суду, на користь чого свідчить зміст ухвали та посилання на положення ч.3 ст.331 КПК України.
При цьому суд мотивував своє рішення тим, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, які були встановлені під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшилися лише частково. Наразі продовжуються існувати ризики, що обвинувачений може переховуватись від суду та впливати на свідків, у зв`язку з чим більш м`який запобіжний захід застосований бути не може.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі визнання винуватим, а саме, покарання у виді довічного позбавлення волі, особу обвинуваченого, зокрема, його вік, стан здоров`я.

При цьому слід зважити і на те, що обвинувачений не має власної сімї, переховувався за кордоном, був затриманий та направлений в України в порядку міжнародної правової допомоги.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення наявністю ризику перешкоджати досудовому розслідуванню, а так само не враховував відсутність у ОСОБА_7 зареєстрованого місця проживання в м. Києві, постійного доходу та його стосунки з матір`ю.

Належним чином суд мотивував в ухвалі, чому не бере до уваги доводи захисника про небезпеку життю обвинуваченого внаслідок завдання ракетно-бомбових ударів по м. Києву, оскільки, дійсно, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації у небезпеці перебуває все місто, а не територія слідчого ізолятора.

Твердження про наявність у обвинуваченого орендованого житла, якими захисник намагається довести доцільність застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, є непереконливими, зважаючи на попередню процесуальну поведінку ОСОБА_7 .

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3