УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2022 року
м. Київ

справа № 132/3083/20
провадження № 51-1373 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 квітня 2022 року, якою вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 27 січня 2022 року залишено без змін,
встановив:
За вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 27 січня

2022 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та цивільного позову.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 квітня 2022 року вказаний вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 27 червня 2020 року близько 14 год 30 хв, відпочиваючи разом із своїми товаришами, а саме

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9

на узліссі біля місцевого ставка, що знаходиться в с. Сальник Калинівського району Вінницької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи

із собою пістолет, який згідно висновку судової експертизи зброї № 229

є револьвером моделі «STALKER 4,5», № НОМЕР_1 , калібру 4 мм, виробництва Туреччини, призначений для тренувальної стрільби патронами Флобера кільцевого запалення калібру 4 мм, маючи намір на відстріл зарядженого у револьвер одного патрона, перебуваючи на відстані 254 см від відпочиваючого ОСОБА_9

та тримаючи у правій руці вищевказаний револьвер, не бажаючи спричинення кому - небудь тілесних ушкоджень від пострілу, в тому числі смерті,

та не передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, хоча повинен

був і міг передбачити наслідки недбалого поводження з тренувальною, але зброєю, не прицільно направив револьвер в напрямку місцеперебування ОСОБА_9 , який в цей час здійснював рух з боку в бік, і став натискати на спусковий гачок, внаслідок чого за третьою спробою стався постріл, в результаті якого куля влучила в область грудної клітини потерпілого, який опинився на лінії ураження кулі та від отриманого поранення через незначний проміжок часу помер.
Згідно висновку судово-медичного експерта № 61 при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 виявлено: вогнепальне, сліпе, кульове проникаюче поранення грудей з ушкодженням серця (наявність рани, вогнепального вхідного отвору)

на передній грудній стінці зліва, наявність металевої кулі в ділянці поранення. Дане пошкодження утворилося в результаті пострілу з вогнепальної кульової зброї вогнепальним кульовим снарядом, до складу якого входить свинець. Смерть ОСОБА_9 настала від вогнепального сліпого проникаючого кульового поранення грудей з ушкодженням серця, яке ускладнилось тампонадою серцевої сорочки кров`ю та гострою масивною внутрішньою кровотечею.
Вогнепальне, сліпе, кульове, проникаюче поранення грудей з ушкодженням серця ОСОБА_9 мало ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного

для життя в момент заподіяння, і перебуває в причинному зв`язку зі смертю.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він не мав умислу вбивати і не міг передбачити таких наслідків; суд першої інстанції не надав оцінку тій обставині,

що потерпілий рухався і потрапив під кулю; суд нічим не аргументував, у чому полягає злочинна недбалість; його явка з повинною не може бути доказом, оскільки у кримінальному процесуальному законі немає такого поняття. Також вказує, що апеляційний суд не навів аргументів, чому погодився з вироком суду першої інстанції; не навів обставин, у чому полягає злочинна недбалість та не дослідив з цього приводу обставини.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить з обставин справи, які встановлені судовими інстанціями.
Як убачається з наданих копій судових рішень, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вбивстві через необережність, ґрунтуються

на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів з точки зору

їх належності, допустимості, достовірності й достатності та є правильними.
Апеляційний суд ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 , дав на них мотивовану відповідь та не знайшов підстав для скасування вироку, повною мірою врахувавши всі обставини.
Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що зазначені обставини підтверджуються: показаннями потерпілої ОСОБА_11 ; показаннями свідків-очевидців обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , які відповідають встановленим фактичним обставинам справи

і які не викликають сумнів у їх достовірності, оскільки вони узгоджуються між собою й іншими матеріалами справи; протоколами огляду місця події від 27 червня 2020 року та фототаблицею до нього; протоколом огляду трупа ОСОБА_9

від 27 червня 2020 року; протоколом огляду трупа ОСОБА_12 від 28 червня

2020 року; висновком експерта № 61 від 28 червня 2020 року; протоколами слідчих експериментів від 17 липня та 18 вересня 2020 року з доданими відеозаписами; протоколом № 44 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 27 червня 2020 року; протоколом огляду предмета від 27 червня 2020 року; висновком експерта № 229 від 23 липня 2020 року; постановою про визнання речовим доказом від 28 червня 2020 року; висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» № 217 від 06 серпня 2020 року; та іншими.
За суб`єктивною стороною вбивство через необережність проявляється

в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільне небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачати.
Коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК чи ст. 128 КК.

Суд першої інстанції врахував знаряддя злочину, а саме револьвер моделі «STALKER 4.5» калібру 4 мм, який не відноситься до категорії вогнепальної зброї

та призначений для тренувальної стрільби, дану зброю може придбати кожен бажаючий, заборон на її носіння законодавцем не встановлено, спосіб вчинення злочину, а саме на відкритій місцевості, з відстані близько 254 см від потерпілого, який перебував в постійному русі в присутності великої кількості людей, кількість поранень, а саме одне, а також розвиток подій, що передували злочину та після його вчинення.
Судом також була врахована поведінка ОСОБА_4 після вчинення злочину, намагання самотужки надати першу допомогу та не дати потерпілому померти, вжиття заходів щодо негайного виклику швидкої медичної допомоги

та доставлення потерпілого назустріч кареті швидкої задля прискорення процесу надання такої допомоги і врятування потерпілого. Суд також прийняв до уваги

те, що обвинувачений з потерпілим товаришували, конфліктів між ними не було, вони перебували у дружніх стосунках.
Таким чином, судом було встановлено, що ОСОБА_4 , направивши

в напрямку потерпілого ОСОБА_9 револьвер моделі «STALKER 4,5», який згідно висновку експерта не є бойовою зброєю та призначений для тренувальної стрільби, при відстрілі одного зарядженого в барабан револьвера набою, здійснив постріл за третьою спробою, стріляв не прицільно, не з метою нанесення тілесних ушкоджень потерпілому чи заподіяння останньому смерті, а з метою відстрілу патрону, не передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявивши злочинну недбалість, в результаті чого куля влучила в область грудей потерпілого, який випадково виявився на лінії вогню та від отриманого поранення помер.
Таким чином, як видно з судових рішень, дії засудженого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 119 КК кваліфіковані правильно.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував положення статей 3, 27 Конституції України, характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, його негативні наслідки, що хоча останній

і вчинив необережний злочин, але такий, що призвів до особливо тяжких наслідків смерті людини, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується з негативної сторони, є здоровим та не є особою

з інвалідністю, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, з урахуванням позиції потерпілої, й призначив покарання необхідне та достатнє для виправлення засудженого та запобігання новим злочинам, не знайшовши підстав для застосування ч. 1 ст. 69 КК.

Призначене ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 119 КК,відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу, його не можна вважати явно несправедливим через суворість.
Твердження засудженого про те, що його явка з повинною не може бути доказом, так як у кримінальному процесуальному законі немає такого поняття,

не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції не визнав явку з повинною допустимим доказом у справі.
Доводи засудженого щодо недоведеності у його діях злочинної недбалості, а також інші доводи його касаційної скарги є необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень,

у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі засудженого мотивів убачається,

що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду

від 20 квітня 2022 року, якою вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 27 січня 2022 року залишено без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3