В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої/цивільного позивача ОСОБА_4 ,

представника потерпілої/представника цивільного позивача адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого/цивільного відповідача ОСОБА_6 ,

захисника/представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_7 ,

здійснивши судовий розгляд в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0002461, яке внесене до ЄРДР 12 жовтня 2021 року, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, РНКОПП: НОМЕР_1 , із середьо-спеціальною освітою, неодруженого, пенсіонера, особи з інвалідністю третьої групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

а також цивільного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

потерпіла/цивільний позивач ОСОБА_4 ,

представник потерпілої/представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_5 ,

обвинувачений/цивільний відповідач ОСОБА_6 ,

захисник/представник цивільного відповідача адвокат ОСОБА_7 ,, установив таке.

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

05 жовтня 2021 року близько 16:00 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним мопедом марки «Хонда Діо», без д.н.з. та рухаючись по бульвару Олександрійському зі сторони вул. О.Гончара в напрямку вул. Фастівська, що в м. Біла Церква, Київська область, всупереч п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху, не отримував посвідчення водія відповідної категорії, проте керував вищевказаним транспортним засобом, та порушуючи вимоги п. 1.5 Правил дорожнього руху, в якому зазначено: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду та руху, загрожувати життю та здоров`ю громадян завдавати матеріальних збитків, в порушення вимог п. 2.3 «б», «д» Правил дорожнього руху, згідно із яким: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а також п. 18.1 Правил дорожнього руху, де вказано, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, тобто ОСОБА_6 проявив неуважність та безпечність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, не врахував дорожню обстановку, наближаючись до пішохідного переходу не зменшив швидкість та не зупинився, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала такі тілесні ушкодження: компресійно-фрагментарний перелом тіла 12 грудного хребця. Дане ушкодження відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так, як для повного зрощення перелому необхідний тривалий строк, більше ніж три тижні.

Сукупність допущених водієм ОСОБА_8 порушень вимог п. 2.1 «а», 1.5, 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, отримавши згоду учасників кримінального провадження, суд визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ними не оспорювалась, оскільки вони розуміли правильно їх зміст, сумнівів у добровільності їх позиції не було, а їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
На підставі ч. 4 ст. 349 КПК України, суд допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , який визнав, що вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України та надав покази, які повністю узгоджуються із зазначеними у обвинувальному акті, жалкував про вчинене, став на шлях виправлення, має намір відшкодувати шкоду, цивільний позов визнав повністю, в зв`язку із чим просив суворо не карати.
Відповідно до установленого ст. 353 КПК України порядку, допитана потерпіла ОСОБА_4 , в частині обґрунтування цивільного позову.

Після попередження її про кримінальну відповідальність, за дачу завідомо неправдивих показів, вона показала, що після дорожньо-транспортної пригоди змінилось її життя, вона не може купатись, кататися на велосипеді, гуляти із дитиною, психологічно дуже важко переходити дорогу, на даний час приймає заспокійливі, а також їй важко ходити, просила обвинуваченого ОСОБА_6 суворо не карати.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає обставиною, яка пом`якшує покарання: щире каяття.

Обставин, передбачених ч. 1 ст. 67 КК України, прокурором не заявлено.

Мотиви застосування примусових заходів медичного характеру, які обумовлені установленням стану обмеженої осудності обвинуваченого.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно із ст. 20 КК України, підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними.

Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно із ч. 1 ст. 374 КПК України, вирок суду складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються, серед іншого, у разі визнання особи винуватою мотиви застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого.

Згідно із ч. 2 ст. 504 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.

Отже, суд ухвалюючи вирок, установивши стан обмеженої осудності обвинуваченого, може застосувати до нього примусові заходи медичного характеру, з обґрунтуванням відповідних мотивів у вироку.

Судом установлено, що відповідно до довідки КНП БМР « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 22 жовтня 2021 року № 1734, ОСОБА_6 отримує медичну допомогу у лікаря-нарколога з приводу синдрому залежності від ПАР з 2008 року, з приводу синдрому залежності від алкоголю з 2019 року, у лікаря-психіатра з приводу шизофренії параноїдальної форми з 2001 року по теперішній час.

Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 632 від 03 листопада 2021 року, ОСОБА_6 в період інкримінованих йому дій страждав на хронічне психічне захворювання шизофренію, параноїдальної форми із безперервно-прогредієнтним типом перебігу, стан неповної ремісії за (МКХ-10; F20.0); в період інкримінованих йому дій він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, в даний час він страждає на хронічне психічне захворювання шизофренію, параноїдальної форми із безперервно-прогредієнтним типом перебігу, стан неповної ремісії за (МКХ-10; F20.0); ОСОБА_6 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку; він в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності під час інкримінованих йому дій не перебував; він страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання алкоголю та психоактивних речовин і потребує лікування з цього приводу на загальних підставах.

Згідно із ухвалою Київського апеляційного суду від 11 січня 2022 року, до ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, застосовані примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 є обмежено осудною особою, яка потребує примусових заходів медичного характеру.

Згідно із ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб:

1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння;

2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення;

3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру:

1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;

2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом;

3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом;

4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Отже, суд дійшов висновку, що до обмежено осудної особи можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру, які визначаються з урахування ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, тяжкості і характеру захворювання та вчиненого діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 КК України, надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

Згідно із ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України є нетяжким злочином.

Отже, зважаючи на ступінь тяжкості та характер вчиненого ОСОБА_6 злочину, який вчинений у формі необережності, а не внаслідок умислу, враховуючи його щире каяття, характер та тяжкість його психічного захворювання, а саме він хворіє шизофренію, параноїдальної форми із безперервно-прогредієнтним типом перебігу, стан неповної ремісії та перебуває з цього приводу на лікуванні у лікаря-психіатра, відсутність даних, що він небезпечний для себе чи інших осіб, внаслідок його захворювання, спираючись на висновок судово-психіатричного експерта № 632 від 03 листопада 2021 року, суд дійшов висновку, що він потребує примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку.

За викладених обставин, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку.

Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення без розгляду.

Згідно цивільного позову, ОСОБА_4 просила: стягнути із ОСОБА_6 на її користь майнову шкоду у розмірі 11 639,14 грн., моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. та процесуальні витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що внаслідок вчиненого злочину, вона витратила на лікування, обстеження і придбання ліків суму у розмір 11 639,14 грн., окрім цього їй завдано моральної шкоди, через фізичний біль та психологічні страждання, які полягають у втраті сну та спокою, постійному роздратуванні, депресіях, порушенні життєвих планів, болі у спині, голові, при зміні погоди, а також після дорожньо-транспортної пригоди змінилось її життя, вона не може купатись, кататися на велосипеді, гуляти із дитиною, психологічно дуже важко переходити дорогу, важко ходити, наразі, приймає заспокійливі у зв`язку із таким станом.

Обвинувачений ОСОБА_6 визнав позов повністю, просив по можливості зменшити розмір моральної шкоди.

Захисник ОСОБА_7 підтримав свого підзахисного.

Згідно із ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 1 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Отже, оскільки матеріальна шкода підтверджена доказами, зокрема випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9553 та відповідними квитанціями, є фактично витратами на лікування, у зв`язку із ушкодженням здоров`я, зважаючи на визнання ОСОБА_6 цивільного позову в цій частині, суд вважає, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 11 639,14 грн. є обґрунтованими і такими, що ґрунтуються на доказах.

В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд вважає, що за викладених обставин, з огляду на фізичні і душевні страждання яких зазнала потерпіла ОСОБА_4 , які описані в цивільному позові та обґрунтовані нею у судовому засіданні, а саме: втрата сну та спокою, постійне роздратування, депресії, порушення життєвих планів, болі у спині, голові, при зміні погоди, та те, що вона не може купатись, кататися на велосипеді, гуляти із дитиною, їй психологічно дуже важко переходити дорогу, важко ходити, наразі, вона приймає заспокійливі у зв`язку із таким станом, що розумним і справедливим стягнути із ОСОБА_6 моральну шкоду у заявленому нею розмірі 30 000 грн.

Таким чином, за викладених обставин, суд цивільний позов ОСОБА_4 задовольняє повністю.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно із постановою про визнання та приєднання доказів до матеріалів кримінального провадження від 22 жовтня 2021 року, оптичний диск «CD-RW» № D648YB18223046, визнаний речовим доказом.

Відповідно до п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, суд вирішує, залишити його в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Згідно із постановою про визнання та приєднання доказів до матеріалів кримінального провадження від 20 жовтня 2021 року, мопед «ХОНДА ДІО», без д.н.з., визнаний речовим доказом.

Згідно із п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України, суд повертає його власнику.

Відповідно до довідки про витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні № 0002461, висновок експерта від 01 листопада 2021 року № СЕ-19/111-21/50733-ІТ, витрати на проведення експертизи становлять 1 372,96 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, витрати на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_4 необхідно компенсувати за рахунок ОСОБА_6 .

Згідно із ч. 2 ст. 124 КПК України, вказані витрати необхідно стягнути із ОСОБА_6 в дохід держави.

Підстав, передбачених ч. 2 ст. 177 КПК України для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу, судом не встановлено.

Керуючись ст. 100, 124, 127, 177, 368, 374, 395, 504, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП: НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП: НОМЕР_2 , проживаючої: АДРЕСА_2 , матеріальну шкоду у розмірі 11 639,14 грн., моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. та 5 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 1 372,96 грн.

Речові докази, а саме:

1) оптичний диск «CD-RW» № D648YB18223046, - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання;

2) мопед «ХОНДА ДІО», без д.н.з., - повернути ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, в порядку встановленому законом, протягом тридцяти днів з дня його оголошення, з особливостями визначеними ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Копію вироку негайно після його оголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_1

Київської області