ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1554/22 Справа № 937/6112/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2022 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 раніше судимого,

обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -
В с т а н о в и л а:

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2022 року клопотання прокурора задоволено, продовжено термін дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 строком на 60 днів, до 18 червня 2022 року включно.
Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд вказав про неможливість запобігання заявленим ризикам у інший спосіб, оскільки обвинувачений обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, у зв`язку із чим, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання, може переховуватись від органів слідства та суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків з метою переконання або змушування останніх надати відповідні показання. Визначення менш обтяжливого запобіжного заходу, на думку суду, не забезпечить виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2022 року,скасувати та застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, а заявлені ризики є недоведеними. Вказує, що не погоджується з кваліфікацію своїх дій за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки кримінальне правопорушення вчинене ним у стані необхідної оборони потерпілий, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у супроводі невідомої жінки зайшов до його домоволодіння з метою вимагання грошей та першим почав наносити удари, внаслідок чого ОСОБА_6 прийшлось захищатись.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, просили апеляційну скаргу задовольнити та змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

1)виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;
2)виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000445 від 14 квітня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до детального обговорення обґрунтованості підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення з огляду на те, що вона підтверджується достатньою мірою для продовження застосованого до цього обвинуваченого запобіжного заходу, у тому числі показаннями самого ОСОБА_6 , який не заперечує факт заподіяння ним тілесних ушкоджень потерпілому, хоча і висловлює незгоду з мотивами і обставинами вчинення таких дій, викладеними в обвинуваченні.
Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, точність кваліфікації дій обвинуваченого, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінального правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 і грунтовно встановив, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Так, відповідно до наданих матеріалів ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, а отже, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, існує реальний ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Оцінюючи ризик переховування в сукупності з іншими обставинами, що мають значення, колегія приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, легального джерела доходу та міцних соціальних зв`язків не має, а також зареєстрований у м. Мелітополь Запорізької області, який на даний час є тимчасово непідконтрольною владі України територією, та приходить до висновку, що такий ризик існує і є вагомим.
Також обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на свідків та потерпілого у даному провадженні, оскільки йому їх повні анкетні дані та місце їх проживання, а тому ризик незаконного впливу на них з метою примушування до надання тих чи інших показів також існує.
Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 від вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими та не можуть бути усунуті у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання його під вартою.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до детального обговорення доводів обвинуваченого щодо неналежного повідомлення його про розгляд апеляційних скарг, направлених 17 січня 2022 року та 14 березня 2022 року, оскільки вказані скарги не є предметом апеляційного розгляду.
Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2022 року, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4