Справа №585/2363/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1015/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

21 жовтня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/2363/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.04.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Конотоп Сумської області, без зареєстрованого місця проживання, який мешкає: АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, звільнивши від його відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки він має постійне місце проживання, вибачився перед потерпілою, яка претензій до нього немає, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду, всі обставини вчинення злочину визнав повністю, заперечуючи лише наявність у своїх діях ознак відкритого способу викрадення майна потерпілої, за місцем проживання характеризується позитивно, а тому висновки суду про відсутність пом`якшуючих покарання обставин безпідставні. Заперечує наявність кваліфікуючої ознаки «повторність», оскільки вважає погашеною за ч. 1 ст. 185 КК судимість за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09.06.2011, яким його засуджено за ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ст. 70 КК до покарання у виді десяти років позбавлення волі.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.04.2022 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і йому призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на проведення судової експертизи в сумі 490,35 грн.

Згідно вироку, близько 14:30 21.08.2020 ОСОБА_9 , перебуваючи в с. Андріяшівка Роменського району Сумської області поряд з магазином «Знахідка» помітив належний ОСОБА_11 велосипед, який вирішив викрасти. Розуміючи, що власник велосипеду може перебувати в середині магазину, ОСОБА_12 зайшов в магазин, де помітив покупця, після чого швидко вийшов з магазину, сів на велосипед і поїхав в напрямку с. Гудими. В цей час дії ОСОБА_9 були помічені власником велосипеду ОСОБА_11 , яка вийшла з магазину «Знахідка» і почала кричати. Не зупиняючись на вчиненому, ОСОБА_9 продовжив рух і зник з місця події, чим заподіяв матеріальну шкоду на суму 1467 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 про застосування до нього положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, відповідно ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували т/з у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_9 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у його апеляційній скарзі.

Разом з тим, незважаючи на те, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, він вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого (ст. 404 КПК), тому колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги ОСОБА_9 , застосувавши до нього положення ст. 69 КК та пом`якшивши призначене йому покарання, оскільки виходячи з указаної мети й принципів справедливості, пропорційності, співмірності та індивідуалізації, кримінальне покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даних про особу винного. При цьому колегія суддів враховує те, що обвинувачений, крім іншого, узагальнююче просив пом`якшити йому покарання.

Так, покарання призначається в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень (ст. 50 і 65 КК).

Відповідно п. 1 постанови ПВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а згідно рішення ЄСПЛ від 17.09.2009 у справі «Скополла проти Італії» зазначив, що «складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

Таким чином, при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, як зазначалось вище, охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного ОСОБА_9 покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке буде необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_9 та попередження нових кримінальних правопорушень, колегія суддів ураховує, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК є тяжким, вину у вчиненому визнав частково, матеріальної шкоди злочином не завдано, оскільки викрадене майно було повернуто власнику, яка з цивільним позовом у кримінальному провадженні до обвинуваченого не зверталася, обставин, які обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК не встановлено, що на переконання колегії суддів, дає право та підстави призначити покарання за правилами ст. 69 КК, оскільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 69 КК).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК покарання у виді обмеження волі на строк два роки, яке буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, змінивши таким чином вирок суду першої інстанції та задовольнивши частково апеляційну скаргу обвинуваченого.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.04.2022 відносно ОСОБА_13 змінити та пом`якшити призначене покарання.

ОСОБА_13 вважати засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк два роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4