ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/959/21 Номер провадження 11-кп/814/1035/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2016 року за № 0000334, за апеляційними скаргами адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , поданими в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 12 липня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Уфа Російської Федерації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина Україна, з повною загальною середньою освітою, оператора тваринницьких комплексів і механізованих ферм у ПП «Агроекологія», водія категорій «В», «С», «СЕ», маючого на утриманні одну малолітню дитину, несудимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання - 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, строк якого ухвалено обчислювати з 12 липня 2021 року.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 16 червня 2016 року приблизно о 23 годині, керуючи власним незареєстрованим двоколісним мотоциклом марки «ІЖ» у стані алкогольного сп`яніння, по автодорозі с. Новоаврамівка Староаврамівка на території Хорольського р-ну Полтавської обл., у порушення вимог п.п. 12.1 та 21.1 ПДР України, перевозячи пасажирів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у наведеному транспортному засобі, який не було обладнано належною кількістю місць для сидіння пасажирів, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість та, втративши контроль над транспортним засобом, допустив його падіння на проїзну частину автодороги, у результаті чого ОСОБА_10 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого, не оскаржуючи доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, встановлених судом та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить змінити вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 12 липня 2021 року у частині призначення покарання ОСОБА_9 та звільнити останнього від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки.

Свої вимоги цей захисник мотивує тим, що місцевим судом при призначенні покарання не враховано: наявність обставин, які пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та негайне надання потерпілій допомоги; особу обвинуваченого, який несудимий, не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальностей, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, працював на підприємстві, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, та двох неповнолітніх дітей, матір (пенсіонера) на утриманні, хворіє на вірусне захворювання з низькою прихильністю до лікування, що не може здійснюватись у місцях позбавлення волі, перебував з ОСОБА_10 у медичному закладі та частково оплачував її лікування, а також готовий відшкодувати майнову і моральну шкоду потерпілій стороні, яка відмовилась від такого компенсування.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого, також не оскаржуючи доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, встановлених судом та правильність кваліфікації дій останнього, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через суворість, просить скасувати вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 12 липня 2021 року та звільнити обвинуваченого від відбування покарання із встановленням іспитового строку.

Свої вимоги ОСОБА_8 мотивує тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання не у повній мірі враховано встановлені цим судом обставини, що пом`якшують покарання, а також залишено поза увагою дані про особу обвинуваченого, який несудимий, має постійні місця проживання та роботи, характеризується позитивно, має на утриманні малолітнього сина, а також те, що потерпіла сторона не має майнових претензій до ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведена скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин, встановлених судом, та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, що підтверджується журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції. Тому, висновки цього суду щодо наведених фактичних обставин, які не оспорюються й у суді апеляційної інснстанції, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці колегією суддів не підлягають.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - постанови Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Пунктом 3 наведеної постанови Пленуму передбачено, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Кримінальним законом визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З апеляційних скарг видається, що сторона захисту ставить питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, які пов`язані із суддівським розсудом.

Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не вийшов за межі дискреційних повноважень, при призначенні покарання виконав вказані вище вимоги закону і роз`яснення Пленуму Верховного суду України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України класифікується як тяжкий, обставини його вчинення та наслідки, що настали, а саме те, що обвинувачений вчинив необережний злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушуючи ПДР України, що призвело до невідворотних наслідків у вигляді смерті людини, особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, перше притягнення до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику за місцем проживання, а також обставину, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства із призначенням додаткового покарання, передбаченого ст.55 КК України.

Усупереч твердженням апелянтів колегія суддів зауважує, що застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням за вчинення тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави, яких апеляційний суд у даному кримінальному провадженні не вбачає.
Проаналізовані місцевим судом конкретні обставини вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України значно підвищують як суспільну небезпечність особи обвинуваченого, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину.

До того ж, таке свідоме та безвідповідальне ігнорування ОСОБА_9 , як водієм трьох категорій, імперативно встановлених правил у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, також ставить під сумнів готовність обвинуваченого належно виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що обвинувачений частково оплачував лікування ОСОБА_10 та бажає здійснювати відшкодування шкоди, то ці доводи не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи, яка не містить даних про те, що ОСОБА_9 , поряд із відсутністю цивільного позову, допомагав потерпілій стороні оговтатись від пережитого, компенсував їй перенесені страждання чи полегшив душевний біль. Поміж тим, у судовому засіданні місцевого суду потерпіла повідомила, що обвинувачений навіть не вибачився за вчинене, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції (судове засідання від 09 липня 2021 року).
Поряд із наведеним, колегія суддів також враховує те, що обвинувачений має двох малолітніх дітей на утриманні, матір похилого віку, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, був працевлаштованим, його поведінку після вчинення злочину, яка виразилась в організації надання допомоги ОСОБА_10 , незадовільний стан здоров`я ОСОБА_9 , однак ці обставини з урахуванням усього викладеного вище у сукупності, не є мотивованими підставами для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України і звільнення його від відбування призначеного судом покарання, яке є майже мінімальним.
Докази (медичні висновки), які б підтверджували неможливість перебування ОСОБА_9 у місцях позбавлення у матеріалах провадження - відсутні. Крім того, відповідно до ст. 49 Конституції України, обвинувачений не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я, шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується.
Інші підстави, з якими захисники пов`язують свої апеляційні вимоги, а саме те, що ОСОБА_9 щиро розкаявся (що включає в себе повне визнання особою своєї винуватості), активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності та позитивно характеризується за місцем проживання, були належним чином враховані судом першої інстанції як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а тому колегія суддів не вбачає підстав для їх повторного врахування.

Водночас слід зазначити, що ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення обвинуваченим справедливого покарання негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись ПДР України.

У свою чергу, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх судових рішеннях, що вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, водієм, який керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, зазвичай виключає застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (постанови Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 484/3291/16-к, від 19 березня 2019 року у справі № 393/409/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 384/110/18, від 03 вересня 2019 року у справі № 166/753/17, від 18 березня 2021 року у справі № 497/1643/17 ).

Переконливих і достатніх обставин, які б спростовували висновки місцевого суду, в апеляційних скаргах не наведено, які, при цьому, поряд з прохальною частиною щодо необхідності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не містять доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України.
Таким чином, призначене місцевим судом ОСОБА_9 покарання, яке відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України є наближеним до мінімального, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, яке призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, наявністю обставин, що пом`якшують покарання та обставини, що його обтяжує, а тому з урахуванням принципу співмірності та індивідуалізації покарання є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так й іншими особами, та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, у ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Вирок місцевого суду є законним, обгрунтованим та належним чином умотивованим, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, про що просить сторона захисту - немає.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , подані в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 12 липня 2021 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4