Справа № 306/2349/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.09.2021 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/797/20, за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 14. 05. 2020.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , неодружений, непрацюючий, українець, громадянин України, судимий 17. 05. 2017 Свалявським районним судом Закарпатської області за ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04(чотири) роки 02(два) місяці, засуджений:
- за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання після набрання вироку законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави вартість судових витрат за проведення експертизи в сумі 1884 (одну тисячу вісімсот вісімдесят чотири ) грн.12 коп.
Речові докази: диск DVD-R, сліди папілярних ліній долонної поверхні руки на відрізку клейкої стрічки «СКОТЧ» №2 залишено в матеріалах кримінального провадження.
Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_7 09. 10. 2019 близько 10 год., знаходячись у приміщенні цеху № 3 Товариства з обмеженою відповідальністю «Крок-Вуд», що за адресою м. Свалява, вул. Робітнича, 2 А, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, з метою безоплатного вилучення чужого майна та обернення його на свою користь, маючи єдиний умисел на незаконне збагачення, таємно, повторно, через незачинені двері проник до приміщення роздягальні, звідки з металевих шаф, де зберігалися особисті речі робітників, шляхом відчинення замків здійснив крадіжку грошей та ювелірних виробів, а саме: з металевої шафи №12 викрав грошові кошти в сумі 4000,00 грн., які належали потерпілій ОСОБА_9 , продовжуючи свій злочинний умисел на незаконне збагачення із металевої шафи №9 викрав грошові кошти в сумі 400,00 грн. та золоті прикраси, а саме: три золоті каблучки та золотий браслет, що належали потерпілій ОСОБА_10 , продовжуючи свій злочинний умисел на незаконне збагачення викрав з металевої шафи №3 грошові кошти в сумі 2500,00 грн., які належалиь ОСОБА_11 , а також викрав із металевої шафи №1 грошові кошти в сумі 6000,00 грн. та золоту каблучку вагою 4 гр., що належали потерпілій ОСОБА_12 , спричинивши шкоду на загальну суму 42 529,00 грн.
В апеляційній скарзі, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить вирок суду змінити та застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, а врешті вирок залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не дотримався вимог закону, оскільки належним чином не врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому визнав, дав з приводу обставин показання, попросив вибачення у потерпілих, зобов`язався відшкодувати заподіяну злочином шкоду та просив суворого його не карати, натомість суд першої інстанції у вироку лише врахував одну тяжкість вчиненого злочину, посередню характеристику, стан здоров`я, та інші обставини, що характеризують особу обвинуваченого. Також судом необґрунтовано враховано ту обставину, що ОСОБА_7 раніше судимий, оскільки він 01. 07. 2019 звільнився з місць позбавлення волі по закінченню терміну відбування покарання.
Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченого та його захисника, неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що обвинувачений та його захисник належним чином повідомлені про час та місце розгляду кримінального провадження, заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомостей про поважність причин їх неявки не подавали.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, промову прокурора про необґрунтованість апеляційної скарги захисника та залишення без змін вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з таких підстав.
У відповідності до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування й судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України при обставинах, викладених у вироку суду, ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ніким із учасників судового розгляду не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Надаючи оцінку доводам захисника ОСОБА_6 , наведених в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не дотримано вимог ст. ст. 50, 65 КК України, колегія суддів приходить до таких висновків.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 22. 03. 2018 у справі № 51-1985 км 18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к).
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, покарання ОСОБА_7 за вчинений злочин призначено у відповідності до загальних засад призначення покарання, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, в тому числі і з урахуванням характеру та ступеню суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, всіх обставин справи і даних про його особу. Зокрема, суд першої інстанції при вирішенні питання про міру покарання обґрунтовано зазначив про відсутність як обставин, що пом`якшують, так і обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 04(чотири) роки 02 (два) місяці, яке останній має відбути реально, та яке, на думку апеляційного суду, буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Що стосується апеляційних вимог захисника ОСОБА_6 щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03. 10. 2002, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і, що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз, суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати у зв`язку з відстрочкою».
При прийнятті рішення колегія суддів враховує те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, в тому числі за вчинення корисливих злочинів проти власності, і знову, повторно вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності, що свідчить про його відверте небажання ставати на шлях виправлення.
Доводи захисника про необхідність визнання такими обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого як визнання вини, дачу ним показань, вибачення перед потерпілими, зобов`язання відшкодувати заподіяну злочином шкоду, не можуть
бути прийняті до уваги для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75КК України, оскільки таких обставин у розумінні ч. 1 ст. 66 КК України не встановлено, про що обґрунтовано зазначено у вироку суду.
Твердження захисника про те, що станом на день вчинення кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_7 не був судимим, оскільки 01. 07. 2019 звільнився з місць позбавлення волі по відбуттю покарання за попереднім вироком, також не можуть бути прийняті до уваги з таких підстав.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимості, здня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до ч. 1 п. 7 ст. 89 КК України особи засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за нетяжкий злочин, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину, визнаються такими, що не мають судимості.
Згідно довідки про судимість встановлено, що востаннє ОСОБА_7 був засуджений вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 17. 05. 2017, за ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 02 (два) місяця та звільнений з місць позбавлення волі 01. 07. 2019 по відбуттю покарання.
Таки чином ОСОБА_7 , відбувши покарання за вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 17. 05. 2017, звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю покарання 01. 07. 2019, дане кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, вчинив 09. 10. 2019, тобто до спливу строків погашення судимості, передбачених ч. 7 ст. 89 КК України.
Враховуючи те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий, вчинив нове кримінальне правопорушення в період непогашеної судимості, то вказане у своїй сукупності давало підстави суду першої інстанції прийти до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, а покарання необхідно призначити у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, без застосування ст. 75 КК України.
Із таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_7 , дотримано вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також співмірним вчиненому протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції при ухваленні даного вироку дотримався вимог Закону про кримінальну відповідальність, призначив ОСОБА_7 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає особі винного та обставинам кримінального правопорушення, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах ОСОБА_7 , не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при провадженні досудового розслідування та судового розгляду, які б тягнули за собою скасування або зміну вироку апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 14. 05. 2020 щодо ОСОБА_7 , - без змін.
На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: