УХВАЛА

іменем України

10 вересня 2021 року

м. Київ
справа № 299/593/18
провадження № 51-496ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Виноградівського районного суду Львівської області

від 25 червня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 квітня

2021 року в межах кримінального провадження № 0001000 від

6 листопада 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 8 травня 2017 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та відповідно до статей 75, 76, 104 цього Кодексу звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК.
Встановлені обставини
За вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки 1 місяць; за ч. 3 ст. 15, ч. 3

ст. 185 КК на строк 3 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання покарання, призначеного за вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 8 травня 2017 року, ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , однак у касаційній скарзі щодо них судові рішення не оскаржуються.
Згідно з вироком місцевого суду 4 листопада 2017 року приблизно о 03:00

ОСОБА_6 за попередньою змовою разом зі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та

ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх карність, з метою скоєння крадіжки чужого майна, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, які б могли викрити їхні протиправні дії, перелізли через металеву огорожу дворогосподарства на АДРЕСА_2 , проникли на територію майданчика тимчасового утримання транспортних засобів Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, що за адресою: вул. Миру, 57, м. Виноградів. Шляхом пошкодження скла водійських дверцят вони проникли до автомобіля марки «IVECO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_9 , звідки викрали належне потерпілому майно на загальну суму

1244,65 грн.
Також 15 листопада 2017 року приблизно о 01:00 ОСОБА_6 за попередньою змовою разом зі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, які б могли викрити їхні протиправні дії, прийшли на територію дворогосподарства за адресою:

АДРЕСА_2 , де знову аналогічним чином потрапили на територію майданчика тимчасового утримання транспортних засобів Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області, що за адресою: вул. Миру, 57, м. Виноградів. Шляхом пошкодження лобового скла проникли до автомобіля марки «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_10 , звідки викрали належне потерпілому майно на загальну суму 1538,09 грн.
Крім того, 24 листопада 2017 року приблизно о 01:00 ОСОБА_6 за попередньою змовою разом зі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , діючи умисно, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, які б могли викрити їхні протиправні дії, із території дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , перелізли через металеву огорожу з тильної сторони та проникли на територію майданчика тимчасового утримання транспортних засобів Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області, розташованого на вул. Миру, 57 у м. Виноградові, де серед розміщених на даній території транспортних засобів проникли до салонів, багажних та моторних відсіків автомобілів, з яких демонтували аудіосистеми та магнітоли та вийняли акумуляторні батареї. Однак їхні дії були виявлені працівниками поліції, внаслідок чого ОСОБА_7 було затримано, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з місця злочину вдалося втекли із частиною викрадених речей.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 2 квітня 2021 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_6 залишив без задоволення, а зазначений вирок районного суду без змін.

Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на суворість призначеного ОСОБА_5 покарання, просить змінити вирок місцевого й ухвалу апеляційного судів та призначити останньому покарання, застосувавши статті 69, 75, 76 і 104 КК,

а попередній вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 8 травня 2017 року щодо нього виконувати самостійно.
Захисник зазначає, що усупереч ч. 1 ст. 92 КПК обвинувальний акт містить формулювання обвинувачення, яке ототожнене з викладом фактичних обставин, при цьому стороною обвинувачення не викладено всіх обставин, які відповідно до ст. 91 цього Кодексу підлягають доказуванню.
Також під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції допущено порушення положень ст. 37 КПК, оскільки на стадії дебатів участь у судовому засіданні брав інший прокурор, ніж той, що брав участь на попередніх стадіях кримінального провадження.
Крім того, захисник зазначає про безпідставне виправдання місцевим судом

ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 304 КК, що, на думку захисник, також вплинуло на суворість призначеного покарання неповнолітньому ОСОБА_5 .
Як вважає захисник, під час призначення покарання ОСОБА_5 суди належним чином не врахували даних про особу засудженого (молодий вік, позитивну характеристику за місцем проживання), обставин, які пом`якшують покарання (щире каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди), а також критичного ставлення до вчиненого і бажання виправитися у майбутньому.
Мотиви Верховного Суду
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій

за ч. 3 ст. 185 та за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК захисником у касаційній скарзі

не оспорюються.
Посилання захисника на неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність у частині виправдання ОСОБА_12 не беруться до уваги судом касаційної інстанції, оскільки захисник ОСОБА_4 відповідно до ч. 3 ст. 437 КПК у касаційній скарзі щодо ОСОБА_5 не наділений правом оскаржувати, а касаційний суд повноваженнями на підставі цієї касаційної скарги переглядати виправдувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції щодо ОСОБА_12 .
Касаційний суд не погоджується з доводами захисника в частині претензій до пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення.
Як убачається зі змісту вироку, місцевий суд з дотриманням вимог закону виклав фактичні обставини та правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 .
Крім того, обставини, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, викладено чітко і конкретно.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Факт участі в судовому засіданні іншого прокурора на будь-якій стадії кримінального провадження не може свідчити про порушення вимог ст. 37 КПК, як зазначає в касаційній скарзі захисник, оскільки вказані положення кримінального процесуального закону прямо передбачають таку можливість.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи,

що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 6573 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У такому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд на підставах, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання за кожний злочин окремо, відповідно до статей 50, 65, 98, 103 КК врахував характер і ступінь їх суспільної небезпечності та тяжкість, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими. Також місцевим судом враховано дані, які характеризують засудженого (виховувався у повноцінній сім`ї, вихованням займалась бабуся; за місцем навчання характеризувався негативно, за місцем проживання позитивно; на обліку лікарів нарколога чи психіатра не перебував; раніше притягувався до кримінальної відповідальності). Пом`якшуючими покарання обставинами відповідно до ст. 66 КК суд першої інстанції визнав щире каяття та вчинення злочину в неповнолітньому віці.
На підставі викладеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те,

що виправлення ОСОБА_5 можливе лише за умов його ізоляції від суспільства із призначенням покарання в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії,

у виді позбавлення волі із застосуванням положень статей 70 і 71 КК.
Також місцевий суд обгрунтовано не знайшов підстав для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК, оскільки про це свідчать дані про особу винного, чисельність кримінальних правопорушень, вчинених у період іспитового строку, визначеного вироком суду від 8 травня

2017 року, а також відсутність обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості кожного із вчиненого злочину.
Обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, є аналогічними доводам його апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином дослідив і врахував під час прийняття рішення. Апеляційний суд перевірив викладені в ній доводи щодо призначеного покарання і своє рішення належним чином мотивував.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд констатував, що покарання обвинуваченому ОСОБА_5 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром воно є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів та відповідає вимогам статті 65 КК.
З таким висновком погоджується колегія суддів касаційного суду та не вбачає порушень апеляційним судом вимог статей 404 та 419 КПК.
Відсутність кількох обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, не дає підстав для пом`якшення йому покарання за жоден зі злочинів із застосуванням положень ст. 69 КК.

При складанні покарань у порядку ч. 1 ст. 71 КК остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.
Оскільки ОСОБА_5 за попереднім вироком був засуджений до позбавлення волі на строк 3 роки, яке не відбув, то покарання, призначене за вироком Виноградівського районного суду Львівської області від 25 червня 2020 року, призначене йому із застосуванням ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк

3 роки 2 місяці за своїм розміром є справедливим, вважати його надто суворим підстав немає.
З урахуванням факту вчинення ОСОБА_5 нових злочинів під час іспитового строку остаточне покарання було призначене відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК, і застосування положень ст. 75 КК за даних обставин є неможливим як таке, що нівелювало б завдання і мету покарання, передбачені ст. 50 КК.
Апеляційним судом наведено переконливі мотиви свого рішення, зокрема з посиланням на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2020 року, згідно з яким ОСОБА_6 і ОСОБА_5 засуджені за кримінально карані діяння, вчинені за попередньою змовою групою осіб. Тому доводи захисника про те, що рішення місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_6 вплинуло на призначення ОСОБА_5 покарання, є безпідставними.
Вид і розмір покарання, призначеного засудженому, обрано на виконання вимог закону, з урахуванням характеру та ступеня суспільної небезпечності вчинених ним злочинів та їх кількості, даних про особу ОСОБА_5 та обставин, які пом`якшують покарання. Вони відповідають вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливими, достатніми та необхідними для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів.
З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувались при постановленні рішень.
Підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Оскільки наведені в касаційній скарзі аргументи свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Виноградівського районного суду Львівської області від 25 червня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 квітня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3