Ухвала
Іменем України
21 грудня 2021 року

м. Київ
Справа № 1-2/2002
Провадження № 51 - 4738 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2021 року щодо нього,
встановив:
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2021 року в порядку ст. 380 КПК України відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про роз`яснення вироку Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року, яким його було засуджено за ст. 93 п.п. «а, і», ст. 86 ч. 2 КК України 1960 року, з урахуванням ст. 42 КК України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про роз`яснення вироку Апеляційного суду Запорізької області від 20 вересня 2021 року. В обґрунтування своїх вимог засуджений указує на те, що йому незрозумілий вирок суду в частині застосування до нього кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі та механізму його виконання.

Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 380 ч. 1 КПК України якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення, приватного виконавця ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст.

Роз`яснення рішення це викладення рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, суд відмовляє в роз`ясненні рішення.
У ході роз`яснення рішення суд повинен тлумачити юридичні терміни, а не загальновживані слова.
Роз`яснення судового рішення є одним із способів усунення його недоліків, які стосуються недотримання його ясності та визначеності, а тому судове рішення не може містити положень, що викликають суперечки під час його виконання.
З копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про роз`яснення вироку Апеляційного суду Запорізького суду від 20 вересня 2021 року щодо нього, оскільки вирок є незрозумілим в частині застосування кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі в аспекті мети самого покарання та механізму виконання. В обґрунтування своєї заяви засуджений ОСОБА_4 послався на те, що йому є незрозумілим закон, який не визначає самого розуміння кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі в частині фіксованого терміну часу, скільки триває цей вид покарання і яка його мета в кримінальному законодавстві України, та який не містить чіткого визначення коли наступають правові підстави вважати, що вирок про засудження особи до довічного позбавлення волі виконаний. При цьому, засуджений ОСОБА_4 у своїй заяві не зазначив жодного посилання на незрозумілість термінів або використаних у вироку понять, які потребують додаткового тлумачення або роз`яснення.
В межах розгляду такої заяви засудженого ОСОБА_4 апеляційний суд відповідно до вимог ст. 380 КПК України встановив, що вироку Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року щодо ОСОБА_4 складений у відповідності до вимог ст. ст. 332-338 КПКУкраїни 1960 року з посиланням на відповідні норми матеріального та процесуального закону, викладений чіткими зрозумілими реченнями і не містить у собі труднощів для розуміння його точного змісту.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши доводи, зазначені у заяві, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що підстав для задоволення заяви засудженого ОСОБА_4 та роз`яснення вироку Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року в порядку ст. 380 КПК України немає.

В Рішенні Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 зазначено, що „Кара на довічне позбавлення волі це призначене судом покарання на невизначений строк, що обчислюється з моменту винесення обвинувального вироку за карний злочин, яке вимагає утримування засудженого у в?язниці до завершення його/її біологічного життя або до звільнення судовим, квазісудовим, виконавчим або адміністративним порядком на підставі визнання того, що в?язень далі не становитиме загрози загалові (Європейський комітет із питань запобігання катуванню чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, 25th General Report, CPT/Inf(2016)10, п. 68). Отже, така кара це ув`язнення на невизначений період часу.
Заперечення та незгода засудженого ОСОБА_4 із призначеним йому покаранням у виді довічного позбавлення волі не є підставою для роз`яснення вироку в порядку ст. 380 КПК України, оскільки стосується закону, на підставі якого таке покарання було призначене, а не самого судового рішення.
Посилання засудженого ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року не є підставою для скасування ухвали апеляційного суду, винесеної в порядку ст. 380 КПК України, оскільки у цій постанові зроблено висновок щодо існування в національному законодавстві України прогалини, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV.

Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України

(є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу

статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. В обґрунтування цього рішення зазначено, що з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення КК України у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. При цьому потрібно враховувати, що заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно-дострокового звільнення. Окрім того, Конституційний Суд України вважає, що особі, котру засуджено до довічного позбавлення волі, має бути також, за її потреби, забезпечено безперешкодне надання безоплатної правничої допомоги з метою належного підготовлення документів, що потребуються, та захисту її інтересів під час розгляду питання про умовно-дострокове звільнення та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням шляхом судового перегляду.

Пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданого до неї судового рішення колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3