ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/950/22 Справа № 191/2109/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2022 року, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001826 відносно:
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Дніпропетровськ, громадянина України, освіта середня - технічна, одруженого, працюючого фізична особа підприємець, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2022 року ОСОБА_11 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на один рік та з покладенням відповідно до ст. 76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Звільнено ОСОБА_11 від покарання, призначеного цим вироком за ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.
Цивільний позов прокурора Синельниківської окружної прокуратури в інтересах комунального закладу «Синельниківська ЦРЛ» ДОР» - задоволено та стягнуто із ОСОБА_11 на користь комунального закладу «Синельниківська ЦРЛ» ДОР» відшкодування збитків за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 у розмірі 9962,02 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 10633,21 грн. та моральну шкоду - в сумі 25000,00 грн. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_12 про стягнення матеріальної шкоди задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 229835,84 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат.
Як встановлено судом, 07 листопада 2018 року приблизно о 15 годині 00 хвилин водій ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Шевролет Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_13 , слідував по вул. П.Тичини зі сторони будинку № 31 по вул. Миру у напрямку вул. Покровська м. Синельникове, Дніпропетровської області.
Під час руху 07 листопада 2018 року близько 15 години 05 хвилин в районі будинку 141 по вул. П.Тичини м. Синельникове, водій ОСОБА_11 , зупинив вище вказаний автомобіль перед перехрестям вул. П.Тичини та вул. Миру в м. Синельникове, Дніпропетровської області та порушуючи вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б) та 10.4 Правил дорожнього руху України, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінами, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, перебуваючи в умовах достатньої видимості, відновив рух керованого ним автомобілю «Шевролет Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виконуючи маневр повороту в ліво, частково виїхав на смугу зустрічного руху по якій в цей час рухався мотоцикл марки «BMW» S 1000 RR державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , зі сторони вул. Покровська у напрямку буд. № 31 по вул. Миру в м. Синельникове Дніпропетровської області та в ході виконання даного маневру, допустив зіткнення з вище вказаним мотоциклом, який рухався по своїй смузі для руху у зустрічному із ним напрямку.
Своїми діями водій ОСОБА_11 , грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б) та 10.4 Правил дорожнього руху України.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу «BMW» S 1000 RR державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , згідно до висновку судовомедичної експертизи №12 від 14 січня 2019 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого багатого уламкового перелому правого наколінника, закритого вивиху лівого стегна та рваної рани правої гомілки, відповідає категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більше як 21 день).
У відповідності з висновком судової авто технічної експертизи №11/10.1 400 яка проведена спеціалістом Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України від 17 травня 2019 року, водій автомобілю марки «Шевролет Авео» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , повинен був діяти у відповідності з вимогами п.10.4 ПДР України в якому вказано: «Перед поворотом праворуч та ліворуч, утому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою».
В даній дорожній обстановці дії водія автомобілю марки «Шевролет Авео» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , не відповідали вимогам п.10.4 ПДР України, а невідповідність дій водія ОСОБА_11 , вимогам п. 10.4 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходячись в причинному зв`язку з настанням дорожньо транспортної пригоди.
Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисники та обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просять вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2022 року відносно ОСОБА_11 , за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Так, сторона захисту та обвинувачений не погоджується із тим, що як на доказ винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення суд у вироку послався, зокрема, на висновок судової автотехнічної експертизи від 17 травня 2019 року №11.10.1/400, відповідно до якого у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «Шевроле Авео» ОСОБА_11 не відповідали вимогам п. 10.4. Правил дорожнього руху та з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.
На думку апелянтів висновок від 17 травня 2019 року №11.10.1/400 за результатом проведення судової автотехнічної експертизи є недопустимим доказом, оскільки при складанні вказаного висновку, відповіді на поставлені експерту питання останній надав у двох варіантах - згідно із показаннями свідка ОСОБА_11 та згідно із показаннями потерпілого ОСОБА_7 , при цьому, до проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_11 та отриманні вихідних даних, останнього не було допитано в якості свідка, у самому протоколі йому роз`яснені права, обов`язки та відповідальність свідка, а тому захисники та обвинувачений вважають, що цей протокол по суті є протоколом допиту свідка, а не протоколом проведення слідчого експерименту, та не має в суді доказового значення, як і висновок експерта від 17 травня 2019 року №11.10.1/400, складений на основі зафіксованих даних в протоколі проведення слідчого експерименту.
Також, висновок експерта №11.10.1/400 від 17 травня 2019 року на думку захисників та обвинуваченого є недостовірним, що вбачається з наступного.
Так, під час слідчого експерименту 25 квітня 2019 року потерпілий зазначив, що швидкість його руху становила 70 км/год, а під час судового розгляду зазначив швидкість 49 км/год. При цьому, в якості вихідних даних для проведення експертизи експерт зазначив швидкість транспортного засобу під керування потерпілого як таку, що становила 70 км/год. В ході судового розгляду у суді першої інстанції не були усунені суттєві розбіжності між показаннями потерпілого, які він давав під час досудового розслідування на слідчому експерименті та у суді стосовно швидкості транспортного засобу, яким він керував на момент дорожньо-транспортної пригоди.
При проведенні вказаної експертизи не перевірено та не надано оцінки показанням свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Суд першої інстанції не прийняв до уваги висновок експерта від 30 червня 2021 року №10.1.-10.4/027, відповідно до якого експерт дійшов висновку, зокрема, про те, що при зафіксованому механізмі пригоди дії водія Chevrolet ОСОБА_11 не відповідали вимогам п.п. 10.1. та 10.4. Правил дорожнього руху, що, з технічної точки зору не перебувало у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП. З висновку експерта від 30 червня 2021 року №10.1.-10.4/027, наданого судовим експертом ОСОБА_16 вбачається, що ним досліджені, зокрема, як показання потерпілого ОСОБА_7 , надані ним у різний час, так і показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
У висновку експерта ОСОБА_16 від 30 червня 2021 року № 10.1.-10.4/027 міститься вказівка на технічну неспроможність показань потерпілого ОСОБА_7 , наданих при слідчому експерименті 25 квітня 2019 року. У цьому ж висновку зазначено, що з огляду на те, що показання потерпілого ОСОБА_7 є технічно неспроможними у певній частині, а в показаннях свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 відсутні певні параметри - встановити причинний зв`язок між діями учасників пригоди із настанням події ДТП не надається можливим.
У додатках до висновку експерта ОСОБА_16 від 30 червня 2021 року №10.1.-10.4/027 міститься копія картки атестованого судового експерта, відповідно до якої експерт ОСОБА_16 має право на проведення інженерно-технічної експертизи за експертними спеціальностями 10.1, 10.2., 10.4, що і було здійснено в межах зазначеної експертизи (експертизу проведено за спеціальностями 10.1 та 10.4.)
Захисники та обвинувачений вважають, що експертиза від 30 червня 2021 року №10.1.-10.4/027 за своєю суттю є комплексною, оскільки стосується різних напрямів у межах однієї галузі знань (дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод і транспортно-трасологічне дослідження в межах інженерно-технічної, а саме, інженерно-транспортної) експертизи.
Таким чином, вказаний висновок експерта наданий ним у межах його компетенції та отриманий стороною захисту із дотриманням вимог КПК України, а тому повинен був бути врахований судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження та оцінці доказів, і як наслідок, суд повинен був усунути розбіжності у ході судового розгляду, наянві в двох зазначених висновках експертів.
Окрім цього, захисники та обвинувачений вважають, що заявлений у даному кримінальному провадженні цивільний позов ОСОБА_17 до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки у вказаному позові цивільний позивач просить стягнути на її користь з ОСОБА_11 шкоду, спричинену внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу, в той час, як суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, не усунув розбіжності в показах потерпілого та двох наявних висновках, а відтак висновок суду про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому діяння не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Позиції учасників судового провадження.
Захисники обвинуваченого в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Обвинувачений в судовому засіданні підтримав позицію захисників.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги захисників та обвинуваченого заперечував, посилався на необґрунтованість апеляційної скарги та її безпідставність, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Потерпілі в судовому засіданні підтримали позицію прокурора.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисників та обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_11 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.
Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_11 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України посилався на досліджені в ході судового провадження докази, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07 листопада 2018 року та схему місця дорожньо-транспортної пригоди від 07 листопада 2018 року та фототаблицями, якими було зафіксовано місце зіткнення транспортних засобів; висновок судово-медичної експертизи №12 від 14 січня 2019 року; висновок експерта від 11 квітня 2019 року за № 11/10.4/119 та фототаблицю до нього; висновок експерта від 12 березня 2019 року за №11/10.2/125, та фототаблицю до нього; протокол слідчого експерименту від 25 квітня 2019 року за участі потерпілого ОСОБА_7 ; протокол слідчого експерименту від 25 квітня 2019 року за участі ОСОБА_11 та в присутності його захисників; висновок судово-автотехнічної експертизи від 17 травня 2020 року за №11/10.1/400.

А також, на покази потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 .

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_11 07 листопада 2018 року, порушуючи вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б) та 10.4 Правил дорожнього руху України, виконуючи маневр повороту вліво, частково виїхав на смугу зустрічного руху, по якій в цей час рухався мотоцикл марки «BMW» S1000RR н/з НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , зі сторони вул. Покровська у напрямку буд. №31 по вул. Миру в м. Синельникове Дніпропетровської області, та допустив зіткнення з вище вказаним мотоциклом, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Водночас, захисники та обвинувачений в своїй апеляційній скарзі посилаються на те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги при судовому розгляді висновок комплексної судової інженерно-технічної експертизи №10.1-10.4/27 від 30 червня 2021 року, відповідно до якої експерт ОСОБА_16 дійшов висновку про те, що при зафіксованому механізмі пригоди дії водія Chevrolet ОСОБА_11 не відповідали вимогам п.п. 10.1 та 10.4 ПДД, проте з технічної точки зору не перебували у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами захисників та обвинуваченого, вважає їх надуманими, необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченим від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 КПК України, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Пунктом 1.2.11 розділу 1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, визначено, що згідно з процесуальним законодавством України експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи.
Комплексною є експертиза, що проводиться із застосуванням спеціальних знань різних галузей науки, техніки або інших спеціальних знань (різних напрямів у межах однієї галузі знань для вирішення одного спільного (інтеграційного) завдання (питання).
До проведення таких експертиз у разі потреби залучаються як експерти експертних установ, так і фахівці установ та служб (підрозділів) інших центральних органів виконавчої влади або інші фахівці, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах.
Згідно пункту 1.7 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 №1950/5), разом з документом про призначення експертизи (залучення експерта) експерту за потреби надаються всі матеріали кримінального провадження, справи про адміністративне правопорушення, цивільної, господарської, адміністративної справи. Якщо орган, який призначив експертизу, не може направити експерту всі матеріали справи, він повинен надати: протокол огляду місця події разом зі схемою та іншими додатками; протокол огляду ТЗ; протокол відтворення обстановки й обставин події.
Проте, як було встановлено судом першої інстанції в ході судового провадження, стороною захисту було самостійно проведено експертизу №10.1-10.4/027 від 30 червня 2021 року, тобто поза межами як досудового розслідування, без відкриття даного письмового доказу стороні обвинувачення, так і поза межами судового провадження, без відповідного клопотання на адресу суду та надання можливості стороні обвинувачення поставити на вирішення експерту свої питання, що є порушенням вимог КПК України.
Матеріали кримінального провадження в установленому законом порядку судовому експерту, також, не направлялись. При цьому, у самому висновку експерта зазначено, що йому разом із заявою були надані лише копії матеріалів кримінального провадження на 30 аркушах та у цифровому вигляді (237 елементів), на підставі яких експерт прийшов до висновку щодо варіантів механізму ДТП зі свідчень водіїв ОСОБА_11 та ОСОБА_7 .
Окрім цього, комплексну судову інженерно-технічну експертизу №10.1-10.4/027 від 30 червня 2021 року було проведено експертом ОСОБА_16 одноособово методом трасології, тобто без залучення інших фахівців та застосування ними спеціальних знань різних галузей науки або техніки, що є обов`язковим при проведенні такого виду судової експертизи з метою дотримання повноти, достатності та всебічності даного експертного дослідження.
Більш того, суд першої інстанції з метою дотримання принципу змагальності учасників судового провадження, в судовому засіданні здійснив допит експерта ОСОБА_16 , який показав суду, що на місце вчинення ДТП він не виїжджав. Використовував матеріали, які були надані стороною захисту. Крім того використовував технічну літературу та ПДР, а також програмний комплекс РС- Сrash 12.0, Dr.Steffan Dattentechnik, який рекомендовано Міністерством юстиції України, але чи сертифікований він на території України експерту не відомо. Експерт під час допиту зазначив, що висновок має технічні помилки, а саме місце зіткнення на схемі місця дорожньо-транспортної пригоди визначено розміром 2х1.7, а в його висновку - розмірами 2х1,4м. Механізм зіткнення транспортних засобів ним взагалі не досліджувався. За основу експерт взяв лише покази обвинуваченого ОСОБА_11 , на замовлення якого здійснював висновок, зазначив, що покази потерпілого ОСОБА_7 є неспроможними з технічної точки зору. Покази свідків ДТП взагалі залишилися поза увагою експерта.
Крім того, як вбачається із досліджень та проведеної судом першої інстанції оцінки доказів, висновок комплексної судової інженерно-технічної експертизи №10.1-10.4/27 від 30 червня 2021 року в частині винуватості потерпілого ОСОБА_7 , а саме щодо перевищення ним швидкості руху, що знаходиться у причинному зв`язку з настанням ДТП, взагалі не узгоджується з іншими матеріалами справи, зокрема, показами як самого потерпілого, так і показами свідків, які були допитані судом першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні і покази, яких повністю узгоджуються із протоколом слідчого експерименту від 25 квітня 2019 року за участі потерпілого ОСОБА_7 , протоколом огляду місця ДТП від 07 листопада 2018 року та схемою місця дорожньо-транспортної пригоди від 07 листопада 2018 року та фототаблицями, якими було зафіксовано місце зіткнення транспортних засобів.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необ`єктивність доводів захисників та обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що висновок комплексної судової інженерно-технічної експертизи №10.1-10.4/027 від 30 червня 2021 року є належним доказом, який беззаперечно спростовує вину ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та безпідставно не прийнятий до уваги судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження, оскільки при проведенні цієї експертизи не були використані інформаційні джерела за кримінальним провадженням, експертиза замовлена стороною захисту із порушенням установленого законом порядку, проведена експертом із порушенням вимог щодо комплексної експертизи, має неточності та помилки, про які особисто зазначив сам експерт в ході допиту судом першої інстанції, а тому висновки даної експертизи є невмотивованими та зробленими однобічно на користь обвинуваченого і лише з даних, наданими стороною захисту, що свідчить про намагання ОСОБА_11 уникнути від кримінальної відповідальності за вчинений злочин за допомогою даної експертизи.
Що стосується доводів захисників та обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що висновки проведеної в кримінальному провадженні судової автотехнічної експертизи №11.10.1/400 від 17 травня 2019 року є недопустимим доказом, оскільки при проведенні вказаної експертизи використовувалися показання ОСОБА_11 , надані ним в якості свідка, який потім був визнаний підозрюваним в даному кримінальному провадження, що є грубим порушенням права останнього на захист, то колегія суддів зазначає наступне.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 КПК України.
Частиною 1 ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Колегія суддів зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень ч. 2 ст. 87 КПК України дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог частини другої цієї статті - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.
Тобто, законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Так, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустими доказами є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, відомості надані ОСОБА_11 в ході проведення слідчого експерименту за його участі від 25 квітня 2019 року, зафіксовані в протоколі, складеному за результатом проведення даної слідчої дії, та відображені у проведеній під час досудового розслідування судовій автотехнічній експертизі №11.10.1/400 від 17 травня 2019 року, не суперечать показанням останнього, наданих ним у тому числі і у присутності захисника, як під час досудовою розслідування, так і під час судового розгляду.
При цьому, як вбачається із дослідженого судом першої інстанції протоколу слідчого експерименту від 25 квітня 2019 року, ОСОБА_11 , в присутності його захисника, понятих, під підпис було роз`яснення зміст його прав та обов`язків відповідно до ст. ст. 66, 67 КПК, що, зокрема, передбачає право користуватись правовою допомогою та право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою підозри, обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення. Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав чи недотримання вимог ст. 240 КПК при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення ОСОБА_11 у протоколі проведення слідчого експерименту не зазначено.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, призначення експертиз із використанням показань ОСОБА_11 , які були надані ним в якості свідка, незмінність вказаних показань протягом досудового розслідування і судового розгляду, не можуть свідчити про істотні порушення прав людини і основоположних свобод та обмеження прав засудженого на захист про що йдеться у касаційній скарзі захисника.
Аналогічний висновок висловлено Касаційним кримінальним судом у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 364/1215/17 та №162/512/16 від 18 травня 2021 року, які відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів є обов`язковими для врахування іншими судами при застосуванні таких норм права.
З цих же підстав, колегія суддів приходить до висновку і про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо недопустимості як доказу самого протоколу проведення слідчого експерименту від 25 квітня 2019 року за участі ОСОБА_11 , в якому він надавав покази як свідок, і в подальшому набув статусу підозрюваного.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що невизнання ОСОБА_11 вини у вчиненні кримінального правопорушення, та доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України є лише обраною лінією захисту з метою уникнення останнім від кримінальної відповідальності, яка як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної не знайшла свого обґрунтованого підтвердження.
Тож, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону України, суд першої інстанції всебічно перевірив як обставини кримінального провадження, так і обрану лінію захисту обвинуваченого, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами та показами свідків і потерпілого, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування вироку суду і закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого інкримінованого йому складу злочину, відсутні.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2022 року відносно ОСОБА_11 , за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4