Номер провадження: 11-сс/813/72/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2021 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000622 від 12.10.2021 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -
встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні №0000622 від 12.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, виявлене та вилучене під час огляду місця події 12.10.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 та вул. Академіка Філатова, 76, а також під час невідкладного обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , яке зазначено у клопотанні слідчого.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що майно, вилучене під час огляду відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема можливо залишило на собі сліди вчинення злочину та дійшов висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на майно. Слідчий суддя зазначив, що незастосування арешту на майно може призвести до втрати доказів у кримінальному проваджені.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, власник майна ОСОБА_5 , у квартирі якого було проведено обшук 12.10.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 та вилучене майно, а саме: 2 (два) металевих лома; кросівки чоловічі сірого кольору; рюкзак помаранчевого кольору; кепка чорного кольору та мобільний телефон «Iphone 6» сірого кольору, просить скасувати ухвалу в частині накладення арешту на його особисті речі та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотанні слідчого в цій частині та повернути його майно.
Апелянт стверджує, що слідчим суддею не було надано належної оцінки доводам слідчого, які не містять обґрунтування підстав для накладення арешту на вилучене майно, зокрема його особисті речі, які не є речовими доказами у даному кримінальному проваджені, до якого він не має ніякого відношення. Крім того, апелянт стверджує, що обшук проведено з недотриманням вимог КПК України, а саме без ухвали слідчого судді.
В апеляційній скарзі власник майна порушує клопотання про поновлення троку на апеляційне оскарження, але воно є зайвим оскільки розгляд клопотання слідчого у суді першої інстанції проведено без участі власника майна, а після отримання копії ухвали, останній негайно звернувся з апеляційною скаргою.
Відповідно до положень ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК України (далі КПК) апеляційний розгляд проведено в письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Крім того, в умовах воєнного стану, апеляційний суд не має процесуального часу на очікування волевиявлення сторін приймати участь у судовому засіданні, що може бути небезпечним для учасників процесу.
Прокурор, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, звернувся з клопотанням про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти часткового задоволення апеляційної скарги власника майна, але в частині скасування арешту на 2 (два) металевих лома та чоловічі кросівки сірого кольору заперечував, пославшись на те, що вказані речі ОСОБА_5 , були передані підозрюваним ОСОБА_8 , що є підставою для залишення арешту в цій частині.
Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.
Оскільки апеляційні скарги від інших власників майна не надходили, а саме щодо вилучення майна за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , задля дотримання прав інших власників майна, ухвала слідчого судді перевіряється лише в межах апеляційної скарги власника майна ОСОБА_5 .
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи апелянта про незаконне проведення обшуку за його місцем проживання, зокрема без ухвали слідчого судді, якою надавався дозвіл на проведення обшуку, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки вказана слідча дія проведена на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, якою було надано дозвіл на проведення обшуку 12.10.2021 року за місцем мешкання ОСОБА_5 .
Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно, вилучене за адресою: АДРЕСА_2 , в частині особистих речей ОСОБА_5 , а саме: рюкзак помаранчевого кольору; кепка чорного кольору та мобільний телефон «IPhone 6» сірого кольору, відповідає критеріям визначеним в ч.1 ст.98 КПК, та фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на вказане майно, безпідставно задовольнивши клопотання слідчого в цій частині.
Дане рішення слідчого судді, в частині накладення арешту на особисті речі ОСОБА_5 є необґрунтованим та підлягає скасуванню, з огляду на таке.
Так, СВ відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000622 від 12.10.2021 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.
12.10.2021 року слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, виявлене та вилучене, зокрема за адресою АДРЕСА_2 за місцем проживання ОСОБА_5 , яке зазначено у клопотанні, посилаючись на необхідність збереження речових доказів та неможливості знищення цього майна.
Однак, ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на особисті речі ОСОБА_5 не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні прокурора або слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого у клопотанні, так і слідчого судді в оскарженій ухвалі на те, що є достатні підстави вважати, що особисте майно у виді рюкзака помаранчевого кольору; кепки чорного кольору та мобільного телефону IPhone 6 сірого кольору, що були вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 є речовими доказами, оскільки можуть зберегти на собі сліди злочину та бути знищені, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не підтверджуються доказами, долученими до клопотання слідчого.
Згідно матеріалів кримінального провадження №0000622 від 12.10.2021 року, долучених до клопотання слідчого, вказане кримінальне провадження зареєстроване за ч.3 ст.185 КК України.
Посилання в клопотанні на те, що особисті речі ОСОБА_5 можуть бути предметом злочину, або могли зберегти на собі його сліди є безпідставними, оскільки до клопотання не долучено жодного доказу, який би свідчив про існування таких обставин.
Водночас, виявлення та вилучення двох металевих ломів та сірих чоловічих кросівок, які були, зі слів ОСОБА_5 , допитаного в якості свідка, передані йому ОСОБА_8 для зберігання, який у даному кримінальному провадженні являється підозрюваним та можливо на цьому майні збереглися сліди злочину, обґрунтовують необхідність накладення арешту в цій частині, оскільки вони можуть мати відношення до предмету доказування в даному кримінальному провадженні та відповідають критеріям визначеним у ст.ст. 98, 168, 170 КПК.
Таким чином, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних, що ОСОБА_5 повідомлено про підозру та він має будь-яке відношення до кримінального провадження, накладення арешту на його особисте майно є необґрунтованим.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор не довів факту існування підстав для застосування до належного ОСОБА_5 майна, обмежувальних заходів.
З урахуванням наведеного, покладені в основу оскаржуваної ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора в частині арешту особистих речей ОСОБА_5 , апеляційний суд визнає необґрунтованими.
З огляду на зазначене, апеляційна скарга власника майна підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК, про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на особисті речі ОСОБА_5 .
Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2021 року в кримінальному провадженні №0000622 від 12.10.2021 року скасувати в частині накладення арешту на особисті речі ОСОБА_5 , вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: рюкзак помаранчевого кольору; кепка чорного кольору та мобільний телефон «Iphone 6» сірого кольору.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 , в частині накладення арешту на майно, виявлене та вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме на: рюкзак помаранчевого кольору; кепка чорного кольору та мобільний телефон «Iphone 6» сірого кольору.

В іншій частині ухвалу слідчого судді залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4