УХВАЛА
28 січня 2022 року
м. Київ
справа № 495/4154/21
провадження № 51-3 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року,

встановив:
За ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2021 року клопотання прокурора задоволено, кримінальне провадження № 0002016 від 19 липня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі КК України), закрито на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 04 жовтня 2021 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишив без задоволення, а ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2021 року без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга потерпілої ОСОБА_4 , в якій вона порушує питання про скасування зазначених судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись із наданою судами оцінкою доказам, потерпіла вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що суди не врахували того, що подана нею заява про вчинення кримінального правопорушення містить відомості про особу, що вчинила правопорушення, а саме ОСОБА_5 , діям якої не було надано правової оцінки під час досудового розслідування. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції є невмотивованим та не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не знаходить підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, за правилами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_4 , якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам її апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи потерпілої в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів виходить із такого.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) були внесені в 2016 році за ч. 4 ст. 358 КК України, строки притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені ст. 49 КК України на теперішній час сплили, оскільки відповідно до ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення належить до категорії кримінальних проступків.
При цьому суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу місцевого суду, дослідивши матеріали кримінального провадження, також установив, що у даному кримінальному провадженні не допитано жодної особи у якості підозрюваного, відповідно, не вручено повідомлення про підозру, обвинувальний акт не складено та не скеровано його до суду, тобто під час досудового розслідування не встановлено особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Так, за правилами п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості (в редакції, чинній на час подачі клопотання). Таке положення кримінального закону кореспондує зі зміненим п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України: особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Згідно з абз. 4 ч. 4 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 3-1 ч. 1 цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора. При цьому, за наявності всіх визначених законом вимог, закриття кримінального провадження є обов`язком суду.
Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що прокурор звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002016 від 19 липня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Як убачається з ухвалених судових рішень, жодна особа в цьому кримінальному провадженні в якості підозрюваного допитана не була, повідомлення про підозру нікому не вручено, обвинувальний акт не складено та до суду не направлено, тобто стороною обвинувачення не встановлено особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Тому апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, органом досудового розслідування не встановлено, а також строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за таке кримінальне правопорушення закінчився, то клопотання прокурора підлягає задоволенню, а кримінальне провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України закриттю.
При цьому апеляційний суд вказав на те, що дослідження судом першої інстанції матеріалів кримінального провадження, зокрема заяви про вчинення кримінального правопорушення, є обов`язком суду при розгляді клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, проте відомості у вказаній заяві не знайшли свого підтвердження під час досудового розслідування кримінального провадження.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив, що цей суд дав неправильну оцінку дослідженим доказам, не дослідив доказів або надав перевагу певним доказам. У зв`язку з цим доводи потерпілої про те, що суд першої інстанції не дослідив обставин, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного рішення, є необґрунтованими.
Так, були предметом апеляційного розгляду доводи потерпілої про те, що висновок суду першої інстанції стосовно невстановлення під час досудового розслідування особи, яка вчинила кримінальний проступок, є хибним і суперечить матеріалам кримінального провадження. При цьому апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, встановив, що відомості, вказані у заяві про вчинення кримінального правопорушення, не знайшли свого підтвердження під час досудового розслідування.
Як вбачається з ухвали місцевого суду, розглядаючи клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, цей суд установив, що в ході досудового розслідування було проведено відповідні слідчі та розшукові дії, спрямовані на розкриття злочину, однак встановити причетну до вчинення вказаного кримінального правопорушення особу не вдалося, повідомлення про підозру в цьому кримінальному провадженні не було вручено.
Разом з цим з приводу посилання потерпілої на бездіяльність органів досудового розслідування слід зазначити, що питання, які виникають на досудовому розслідуванні, відносяться до компетенції слідчого судді.
Решта доводів касаційної скарги потерпілої висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує й фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що в порядку ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Апеляційний суд переглянув ухвалу місцевого суду в апеляційному порядку, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам касаційної скарги, вказав відповідні мотиви та обґрунтовано залишив ухвалу суду першої інстанції без змін, зазначивши у своїй ухвалі підстави прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга потерпілої не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування норм матеріального права, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги потерпілої ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3