КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві кримінальне провадження стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новодружеськ Луганської області, українця, гр-н України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, офіційно не працюючого, без визначеного місця реєстрації, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:
- 11.07.2001р. вироком Лисичанського районного суду Луганської області за ст. 17, ч. 3 ст. 81 КК України (в редакції 1960 року) на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою на 1 рік;
- 07.02.2003р. вироком Лисичанського районного суду Луганської області за ч. 2 та ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 296, ст. 71 КК України на 6 років позбавлення волі;
- 31.07.2009р. вироком Франківського районного суду м. Львів за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі;
- 27.11.2014р. вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;
- 20.02.2015р. вироком Лисичанського районного суду Луганської області за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;
- 20.07.2016р. вироком Солом`янського районного суду м. Київ за ч. 2 ст. 186 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;
- 15.03.2018р. вироком Апеляційного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі, звільнений 12.03.2019р. з місця позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто на її користь з обвинуваченого ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 3600 грн.
Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку суд визнав доведеним, що 06 вересня 2019 року приблизно о 21 год. ОСОБА_7 , маючи судимості за крадіжки та грабежі, знаходячись біля будинку №30-а по вул. Булаховського в м. Києві, звернув увагу на раніше незнайому гр-ку ОСОБА_10 , яка прямувала до місця свого проживання, майном якої він вирішив повторно протиправно заволодіти. З метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на повторне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, з метою протиправного власного збагачення підійшов до ОСОБА_11 , яка зайшла до під`їзду №5 вказаного будинку таперебувала на сходах, після чого рукою, шляхом ривка, зірвав з її шиї золотий ланцюжок вартістю 3 600 грн. Заволодівши у такий спосіб майном потерпілої, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік, однак у подальшому був затриманий сторонніми громадянами, які на той час неподалік проводили своє дозвілля.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалений стосовно нього вирок Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року скасувати та ухвалити виправдувальний вирок за ст. 186 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений вказує на відсутність доказів його нападу на потерпілу, так як чужих речей у нього вилучено не було, а громадянка ОСОБА_9 , яка є потерпілою у справі, обмовляє його, керуючись особистими мотивами. При цьому апелянт вважає, що товарний чек та фото потерпілої з ланцюжком на шиї не можуть розглядатись як доказ, а інші докази, що даний ланцюжок був на потерпілій 06.09.2019 року в матеріалах справи відсутні. Крім того зазначає, що показання свідка ОСОБА_12 та інших свідків, на які суд послався в оскаржуваному вироку, є недопустимими доказами, так як зазначена ними інформація була надана зі слів потерпілої. Також обвинувачений вказує, що дане кримінальне провадження формулювалось виключно на домислах, що є грубим порушенням Конституції України та ст. 17 КПК України щодо презумпції невинуватості.
Захисник ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі також просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року стосовно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України з підстав не доведеності того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, не встановлення достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпаності можливості їх отримати. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 просить відмовити. Крім того, просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження.
При цьому захисник вказує на непричетність його підзахисного ОСОБА_7 до протиправного заволодіння майном потерпілої, який випадково опинився біля місця злочину, а втікав тому, що будучи раніше неодноразово судимим, розумів і справедливо вважав, що якщо поряд був якийсь інцидент, якісь крики і галас, то саме його можуть перш за все у чомусь звинуватити з огляду на його біографію.
Також захисник вважає, що мотиви потерпілої, яка наполягає на тому, що саме ОСОБА_7 вчинив стосовно неї злочин, пояснюються тим, що потерпіла остерігається притягнення її до кримінальної відповідальності за те, що вона помилково вказала на ОСОБА_7 як особу, яка вчинила відносно неї злочин, а тому і продовжує наполягати на своїх свідченнях. Отже такі докази як протокол слідчого експерименту (а.с. 55-61) від 13 вересня 2019 року з потерпілою, під час якого потерпіла продемонструвала місце і спосіб, у який ОСОБА_7 відкрито шляхом ривка зірвав з її шиї золотий ланцюжок, протокол пред`явлення для впізнання від 07 вересня 2019 року ОСОБА_9 ОСОБА_7 (а.с. 50-52, 54) необхідно визнати неналежними доказами.
Крім того, на думку захисника є неналежними доказами і свідчення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які хоча і затримували ОСОБА_7 , але не навели жодних доказів того, що саме він вчинив напад на потерпілу ОСОБА_9 .
Апелянт також вказує, що основною обставиною, яка повністю нівелює всі так звані «докази» винуватості ОСОБА_7 , є відсутність речового доказу по справі, а саме золотого ланцюжка, який ОСОБА_7 начебто зірвав з шиї потерпілої. Проте, незважаючи на всі можливі слідчі дії, в тому числі огляд місця події, золотий ланцюжок виявлений так і не був і до справи не долучений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення поданих апеляційних скарг, вказуючи на законність та обгрунтованість вироку суду, повторно дослідивши за клопотанням захисника обставини, встановлені під час кримінального провадження, шляхом дослідження письмових доказів, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані докази в їх сукупності та за встановлених фактичних обставин, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж) вчиненому повторно.
Висновки суду першої інстанції є обгрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України.
При цьому, в судовому засіданні були повно та всебічно перевірені доводи сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до пограбування потерпілої ОСОБА_9 , який від дачі показань по суті висунутого обвинувачення відмовився, вважаючи суд над собою незаконним та несправедливим, пред`явлене обвинувачення таким, що грунтується на припущеннях, своєї вини не визнав, вказуючи, що біля будинку його безпідставно затримали невідомі молоді люди, що з потерпілою не знайомий, її золотий ланцюжок він не крав і поруч на місцевості ніяких коштовностей виявлено не було.
Проте ці доводи судом першої інстанції обгрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки вони спростовуються об`єктивними доказами у справі, які змістовно наведені у вироку.
Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який він засуджений, підтверджується показаннями потерпілої, свідків, а також письмовими доказами, яким суд дав належну оцінку, обгрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.
Так, потерпіла ОСОБА_9 , будучи допитаною в суді першої інстанції вказала, що 06.092019 року приблизно о 21 годині поверталася додому і коли зайшла в під`їзд №5 будинку АДРЕСА_2 , відчула, що хтось йде за нею. Вона зупинилась, обернулась і побачила тоді незнайомого ОСОБА_7 . Коли піднялась на площадку першого поверху вона знову зупинилась та прижалася спиною до стіни, даючи йому прохід, проте він, ставши перед нею обличчям, схопив рукою за золотий ланцюжок на її шиї та з другої спроби зірвав його. Вона спочатку розгубилась, але коли побачила, що він не зупиняє своїх дій та витягнув руку у напрямку її сумки, вона почала кричати, після чого він розвернувся та побіг з під`їзду. Вона побігла за ним на вулицю, продовжувала кричати та голосно кликати на допомогу. Вона не випускала ОСОБА_14 з виду, однак відстань від нього поступово збільшувалась і в цей час група молодих людей, що знаходились біля іншого будинку, які відреагували на її крики та затримали ОСОБА_14 , після чого була викликана поліція, ланцюжка виявлено не було.
Також потерпіла в судовому засіданні прямо вказала на обвинуваченого ОСОБА_7 як на особу, яка відкрито заволоділа її золотим ланцюжком та категорично стверджувала, що сплутати ОСОБА_14 з іншою особою вона не могла, так як в під`їзді було освітлення, вона бачила його обличчя майже впритул і запам`ятала надовго.
На такі обставини вчинення стосовно неї злочину обвинуваченим ОСОБА_7 , у тому числі щодо одягу нападника, потерпіла ОСОБА_9 вказала у заяві про злочин від 06.09.2019 року, протоколах огляду місця події від 06 та 07 вересня 2019 року (т.1 а.с.41-47), а також в ході проведеного за її участю 13.09.2019 року слідчого експерименту (т.1 а.с. 55-56), під час якого потерпіла продемонструвала місце та спосіб, у який ОСОБА_7 шляхом ривка зірвав з її шиї золотий ланцюжок та заволодів ним, та місце, де його було затримано підлітками, так і в ході пред`явлення особи для впізнання від 07.09.2019 року (т.1 а.с. 50-52), які були предметом дослідження як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.
Отже, як в суді першої інстанції, так і під час досудового розслідування потерпіла ОСОБА_9 послідовно та категорично стверджувала про те, що саме ОСОБА_7 відкрито заволодів її золотим ланцюжком.
Зазначені показання потерпілої є логічними і послідовними, які об`єктивно узгоджуються з іншими доказами по справі, а саме даними, що містяться:
- у показаннях свідка ОСОБА_13 в суді першої інстанції про те, що 06.09.2019 року у вечорі він проводиі дозвілля на лавочці біля будинку АДРЕСА_3 , почув жіночі крики про допомогу і одночасно побачив, як з напрямку будинку № 30 по цій же вулиці в їх бік біжить тоді незнайомий, а зараз присутній в залі суду обвинувачений ОСОБА_14 ,за ним бігла жінка і ще якісь хлопці, після чого він з товаришем вирушили назустріч ОСОБА_14 та затримали його, який намагався вирватися, падав, кричав, що нічого не крав і навіть нікуди не біг, казав, що крадій побіг в інший бік. Однак потерпіла впевнено вказала на ОСОБА_14 , як на особу, яка зірвала з її шиї ланцюжок. Іншої особи, дії якої можна було б оцінити як втеча від потерпілої, він не бачив. Коли приїхала поліція, у затриманого ОСОБА_14 ланцюжок не знайшли, шукали його поруч з місцем затримання останнього, але не знайшли.
Вказані показання свідка знайшли своє повне підтвердження під час дослідження судом першої інстанції протоколу слідчого експерименту від 19.09.2019 року ( т.1 а.с. 62-68), в ході якого свідок ОСОБА_13 на місцевості продемонстрував маршрут на напрямок руху ОСОБА_7 , а за ним потерпілої, місце затримання ОСОБА_7 та локацію пошуку ланцюжка поруч з місцем затримання останнього.
- у показаннях свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які є аналогічними показанням свідка ОСОБА_13
- у показаннях свідка ОСОБА_12 , який суду пояснив, що 06.09.2019 року близько 21 години повертався з роботи додому, зупинився біля свого під`їзду будинку АДРЕСА_4 почув жіночі крики про допомогу і побачив як з одного з під`їздів цього будинку вибіг чоловік, тримав в руці щось схоже на сумку чи пакет, а за цим чоловіком вибігла з під`їзду жінка, яка продовжувала кричати. Втікач побіг в напрямку технічної будівлі, що розташована у дворі, жінка бігла за ним. Вважаючи, що втікач викрав у жінки сумку, він побіг за цим чоловіком напереріз, щоб затримати, однак його випередила компанія молодих людей та затримала останнього, серед яких був раніше незнайомий ОСОБА_17 . При цьому затриманий намагався вирватися, а потім вчинив галас, що його нібито утримують та б`ють, хоча його ніхто не чіпав.
Крім того свідок вказав, що затриманий молодими людьми 06.09.2019 року чоловік та обвинувачений ОСОБА_7 , який перебуває в залі суду, є одна і та сама особа, а також зазначив, що останній заперечував свою причетність до викрадення ланцюжка потерпілої, який вони ще до приїзду поліції шукали, але не знайшли.
При цьому суд першої інстанції, оцінюючи показання обвинуваченого та потерпілої, які є відтворенням послідовних протилежних позицій, зазначив, що позбавлений можливості визнати показання одного з них більш переконливими, виходячи лише з документованих даних, які зафіксовані на місцевості, натомість показання потерпілої повністю узгоджуються з показаннями свідків, причинами затримання обвинуваченого ОСОБА_7 , наявністю ідентифікуючих ознак останнього за одягом, на яких потерпіла послідовно та категорично наполягала у своїх показаннях, які знайшли своє підтвердження не тільки під час допиту свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а й під час дослідження даних протоколу затримання обвинуваченого ОСОБА_7 , який на момент затримання був одягнутий в кофту білого кольору з капюшоном, джинси сірого кольору та кросівки. Той факт, що у затриманого ОСОБА_7 не знайшли предмету злочину, не впливає на висновки суду, оскільки з урахуванням даних про місцевість навколо місця злочину, якою активно переміщався обвинувачений перед затриманням, він міг безперешкодно скинути ці коштовності.
Невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд вірно розцінив як позицію захисту обвинуваченого, направлену на уникнення покарання за вчинене.
На противагу доводам сторони захисту колегія суддів відмічає, що під час розгляду даного кримінального провадження суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, обгрунтовано визнав достовірною версію потерпілої ОСОБА_9 щодо її пограбування саме обвинуваченим ОСОБА_7 , яка відповідає встановленим фактичним обставинам вчинення останнім злочину на підставі сукупності перевірених судом як письмових доказів, так і показань свідків, які узгоджуються з логічними та послідовними показаннями потерпілої, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції, а тому викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника доводи про обмову потерпілою обвинуваченого ОСОБА_7 , яка, на їх думку, керуючись особистими мотивами та побоюванням бути притягнутою до кримінальної відповідальності за те, що вона помилково вказала на ОСОБА_7 як особу, яка вчинила відносно неї злочин, колегія суддів вважає безпідставними.
Апеляційні твердження сторони захисту про те, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у повторному відкритому викраденні чужого майна, а саме золотого ланцюжка потерпілої, не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, так як речовий доказ до справи не долучений, ні у ОСОБА_7 , ні на місцевості, де останній був затриманий свідками, золотий ланцюжок виявлений не був, а досліджені судом письмові докази та показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , а також інших свідків не підтверджують того, що саме ОСОБА_7 вчинив напад на потерпілу ОСОБА_9 , і крім того зазначена вказаними свідками інформація була надана зі слів потерпілої, а відтак вони є неналежними та недопустимими доказами, колегія суддів, з огляду на вищевикладене, вважає надуманими та неспроможними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи в суді були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких має істотне значення, а наведені у вироку докази були зібрані у відповідності з вимогами КПК України та обґрунтовано визнані належними і допустимими доказами, які доводять винуватість ОСОБА_7 в умисному відкритому викраденні чужого майна вчиненому повторно, і його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, то воно відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки призначено з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання не встановлено.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_7 максимального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки в цій частині суд першої інстанції не мотивував свого рішення та не вказав, чому за відсутності обтяжуючих покарання обставин призначив ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України максимальне покарання - 6 років позбавлення волі, а тому, з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_7 має на утриманні неповнолітню дитину, та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів вважає змінити вирок в цій частині та пом`якшити останньому призначене покарання до 5 років позбавлення волі, а в решті вирок залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, а тому колегія суддів не вирішує питання щодо зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування чи зміну вироку, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року, стосовно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України - змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. ст. 186 КК України - до 5 (п`яти) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3