справа № 631/518/20
провадження № 1-кп/631/20/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського (колишнього Нововодолазького) району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000150, щодо обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Харкова, громадянки України, зі середньою освітою, заміжньої, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштована, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень проступків, передбачених частиною 1 статті 126, частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2020 року близько 18 години 30 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_5 , маючи умисел, направлений на порушення конституційного права громадянина на недоторканість житла та іншого володіння особи, та подальшого спричинення побоїв ОСОБА_4 , діючи на ґрунті раптово виниклого злочинного умислу, направленого на незаконне проникнення до іншого володіння особи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч чинному законодавству, без добровільної на те згоди власників домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке на праві власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, не маючи законних правових підстав для відвідування іншого володіння особи, шляхом зламу дерев`яної огорожі, незаконно проникла на територію подвір`я, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушила право ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на недоторканість іншого володіння особи, передбаченого статтею 30 Конституції України.

Крім того, 20 квітня 2020 року близько 18 години 30 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_5 , перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_4 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з мотивів раніше виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, схопила обома руками ОСОБА_4 за голову та на протязі 20 секунд смикала за волосся, притискаючи її голову до землі, вирвавши таким чином шматок волосся, та відпустивши останню. Через 38 секунд ОСОБА_5 знову схопила ОСОБА_4 за волосся та почала смикати, завдавши фізичного болю ОСОБА_4 , не спричинивши тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_5 незаконно проникла на територію домоволодіння (подвір`я) ОСОБА_4 , де умисно завдала останній побої, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 у присутності свого захисника винною себе визнала повністю, пояснивши, що дійсно скоїла інкриміновані їй в вину кримінальні правопорушення при вищевикладених обставинах, у вчиненому розкаялась та висловила щирий жаль з приводу вчиненого, а також готовність понести покарання за скоєне у межах своєї вини, проте користуючись приписами статті 63 Конституції України від надання показань у суді відповідно до статті 351 Кримінального процесуального кодексу України відмовилась. Щодо пред`явленого цивільного позову обвинувачена повідомила суду, що сума позовних вимог є явно завищеною, просила у задоволенні цивільного позову відмовити, посилаючись на те, що пошкоджена нею частина старої дерев`яної огорожі не є власністю потерпілої та вартість її ремонту не може коштувати 31 804 гривні 20 копійок.

Зважаючи на визнання своєї провини обвинуваченою, беручи до уваги відмову останньої від надання показів та не визнання цивільного позов, з урахуванням думки сторін кримінального провадження, судом було визначено досліджувати докази в порядку, передбаченому частиною 1 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Будучи допитаною у судовому засіданні відповідно до положень статті 353 Кримінального процесуального кодексу України, у взаємозв`язку із частинами 2, 3, 5 14 статті 352 Кримінального процесуального кодексу України потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що 20 квітня 2020 року у період з 18 години 30 хвилин по 19 годину 00 хвилин, більш точного часу не пам`ятає, вона разом із ОСОБА_8 , з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах, повертались з городу, розташованого біля домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Підійшовши до будинку вони побачили на своєму подвір`ї свійську птицю своїх сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , яка об`їдала їх зелені насадження. Потерпіла разом із чоловіком намагалися вигнати качок з території домоволодіння, на яке вони часто заходять, але в цей час до паркану, що розділяє земельні ділянки, підійшов їх сусід ОСОБА_9 та на пропозицію забрати птицю відповів нецензурною лайкою, після чого у них виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_9 почав плювати у їх бік. Згодом до конфлікту приєдналась ОСОБА_5 , яка також виражалась на адресу потерпілої та ОСОБА_8 нецензурною лайкою, а потім через паркан, який частково зроблений з дерева та шиферу, потрапила на територію їх домоволодіння та почала ламати дерев`яну частину паркану. При цьому до обвинуваченої приєднався її чоловік ОСОБА_9 , який також допомагав руйнувати паркан, не зважаючи на заклики ОСОБА_4 та ОСОБА_8 покинути їх територію. В цей час потерпіла сказала своєму чоловікові, щоб той вказані події зафіксував за допомогою мобільного телефону.

ОСОБА_4 вказала, що після пошкодження частини забору, до неї підбігла ОСОБА_5 та почала хапати її за волосся та шию, притискаючи потерпілу до землі, при цьому вирвавши пасму волосся. Як повідомила ОСОБА_4 , вона схопила цеглину, щоб дати відсіч обвинуваченій, але це був вимушений крок з метою самозахисту. В цей час ОСОБА_9 намагався відібрати телефон у ОСОБА_8 та потерпіла помітила, що у її чоловіка ніс був у крові. Як розповіла ОСОБА_4 , через деякий час обвинувачена знов почала нападати на неї, намагаючись притиснути до землі, але у неї нічого не вийшло, оскільки потерпіла схопившись за светр ОСОБА_5 , утрималась на ногах. Дана сутичка, зі злів ОСОБА_4 , тривала близько двох хвилин. За цей час обвинувачена хапала потерпілу обома руками за шию, після чого разом зі своїм чоловіком залишили територію їх домоволодіння, а ОСОБА_8 викликав швидку допомогу та працівників поліції.

Вказані показання потерпілої суд визнає належними оскільки, вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження. Також суд визнає вказані показання потерпілої допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним законодавством України.

Цими показаннями, які є процесуальним джерелом доказів у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджується як час, місце та спосіб вчинення даних кримінальних правопорушень, так і факт незаконного проникнення на територію домоволодіння потерпілої та нанесення останній побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Також потерпілою ОСОБА_4 у відповідності до приписів статті 128 Кримінального процесуального кодексу України було заявлено цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_5 , в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог потерпіла просила стягнути з обвинуваченої матеріалу шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 31 804 гривні 20 копійок та стягнути 140 000 гривень 00 копійок заподіяної моральної шкоди, а також вирішити питання щодо судового збору.

У судовому засіданні, посилаючись на обставини вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, ОСОБА_4 вважала за необхідне, щоб обвинувачена відшкодувала їй вартість будівельних матеріалів, необхідних для ремонту паркану у розмірі 18 554 гривні 20 копійок, вартість пошкодженої частини паркану у розмірі 7800 гривень, вартість проведення ФОП ОСОБА_10 незалежної оцінки матеріальних збитків у розмірі 2500 гривень 00 копійок, вартість зробленого рентгену у розмірі 250 гривень 00 копійок та МРТ головного мозку у розмірі 2700 гривень 00 копійок, проведення яких було рекомендовано лікарем, а також враховуючи завданий фізичний біль, глибокі душевні переживання і моральні страждання, з урахуванням приписів статті 23 Цивільного кодексу України, завдану моральну шкоду у розмірі 140 000 гривень 00 копійок.

У судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка у відповідності до вимог статті 352 Кримінального процесуального кодексу України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 повідомив, що 20 квітня 2020 року у період часу з 18 години 00 хвилин по 19 годину 00 хвилин перебував у дворі свого домоволодіння та почув крики, що лунали з сусіднього двору, де мешкає родина ОСОБА_12 . Підійшовши до паркану, щоб подивитись, що трапилось, свідок побачив як ОСОБА_5 свариться з ОСОБА_4 . Потім ОСОБА_13 підбігла до паркану і почала виламувати його руками, в цей час ОСОБА_14 був у себе у дворі. Як зазначив ОСОБА_11 , через деякий час ОСОБА_9 підійшов до дружини та став допомагати обвинуваченій ламати огорожу ногою, після чого вони разом потрапили на територію домоволодіння ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .

Що відбувалося далі свідок не бачив, лише чув якісь крики ОСОБА_9 на адресу ОСОБА_8 . Згодом, зі слів ОСОБА_4 , свідок дізнався, що ОСОБА_5 трипала її за волосся. Також свідок зазначив, що бачив пошкодження в області носа у ОСОБА_8 .

У судовому засіданні ОСОБА_11 повідомив, що між родинами обвинуваченої та потерпілої давно склалися неприязні стосунки, які призводять до систематичних сварок між ними. Також свідок вказав, що проживає у селі з 2009 року, за цей час огорожа між домоволодіннями ОСОБА_12 та його сестри не змінювалась, вона дерев`яна та частково перекрита листами шиферу. До якого домоволодіння належить ця огорожа свідку не відомо.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог статті 352 Кримінального процесуального кодексу України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_8 дав пояснення відповідно до яких вказав, що 20 квітня 2020 року близько 18 години 30 хвилин він разом із ОСОБА_4 , з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах, повернулись до дому з городу та побачили на своєму подвір`ї качок своїх сусідів. З цього приводу між ними та ОСОБА_15 виникла сварка під час якої останній виражався на їх адресу нецензурною лайкою та почав плювати в їх бік. Потім до ОСОБА_9 приєдналась його дружина та вони почали ламати огорожу, відриваючи листи шиферу. Потрапивши через зламаний паркан на територію їх домоволодіння, ОСОБА_5 накинулась на ОСОБА_4 та почала її душити й притискати до землі. Все, що відбувалося, свідок знімав на камеру мобільного телефону та попереджував обвинувачену, щоб та припинила бійку. Зі слів свідка, в цей час на нього накинувся ОСОБА_9 та намагався відібрати телефон, після чого почав його бити ногами. Також ОСОБА_8 повідомив, що бачив як ОСОБА_5 повторно накинулась на його дружину та тягала її за волосся.

Загалом, як вказав свідок, конфлікт між ними тривав близько 3 5 хвилин, за час якого обвинувачена та її чоловік зламали 5 метрів дерев`яного паркану та пошкодили шиферну частину.

Допитана в якості свідка відповідно до статті 352 Кримінального процесуального кодексу України та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні повідомила, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_4 та через будинок від неї мешкає ОСОБА_13 з родиною.

Навесні 2020 року, більш точної дати та часу свідок не пам`ятає, вона перебувала на кухні свого домоволодіння та почула шум, який лунав від сусідів. Вийшовши у двір подивитись, що трапилось, ОСОБА_16 побачила, як на межі домоволодінь біля спільного паркану обвинуваченої та потерпілої між останніми відбувається сварка, в ході якої ОСОБА_5 тягала за волосся ОСОБА_4 , а ОСОБА_8 в цей час знімав все, що відбувається на камеру мобільного телефону.

Ініціатором конфлікту, на переконання свідка, була потерпіла ОСОБА_4 , яка виражалась на адресу обвинуваченої нецензурною лайкою, а потім взяла у руки цеглину та почала погрожувати ОСОБА_5 .

Згодом ОСОБА_16 зрозуміла, що конфлікт між її сусідами виник з приводу зламаного паркану, який, як повідомила свідок, належить до домоволодіння ОСОБА_12 та був збудований дуже давно, тому ледве тримався.

Аналізуючи зміст показань вказаних свідків, суд враховує, що вони отриманні у порядку, передбаченому приписами статтей 65, 95 та 352 Кримінального процесуального кодексу України, а відтак, на думку суду, з точки зору допустимості є прийнятними та належними, оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Надаючи оцінку показанням свідків, як доказам, суд враховує той факт, що відповідно до статті 95 Кримінального процесуального кодексу України, показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Свідок, експерт зобов`язані давати показання суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Свідки, які були допитані у судовому засіданні, надавали пояснення щодо фактів, які вони сприймали особисто. Крім того, ці показання свідків у повній мірі кореспондуються з показаннями потерпілої щодо перебігу подій. З огляду на що, суд сприймає їх покази як належні та допустимі.

Обставин, регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України, у відношенні свідків в ході судового розгляду встановлено не було.

Даних, передбачених частиною 2 статті 96 Кримінального процесуального кодексу України, сторонами обвинувачення та захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 після роз`яснення йому прав та обов`язків у відповідності до вимог статті 352 Кримінального процесуального кодексу України повідомив, що він є чоловіком ОСОБА_5 та від надання показів відносно обвинуваченої у судовому засіданні відмовляється на підставі статті 63 Конституції України.

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів у порядку, передбаченому положеннями статті 358 Кримінального процесуального кодексу України, що були надані сторонами обвинувачення та захисту, судовим слідством встановлено наступне.

04 травня 2020 року до Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області надійшла заява від ОСОБА_4 , яка повідомила про вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_9 відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 Кримінального кодексу України, та просила внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, визнавши її потерпілою. Дана заява зареєстрована в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (Журнал єдиного обліку) Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області 04 травня 2020 року за № 1581 (а. с. 102, т. 1).

Зміст указаної заяви вказують на сталість та послідовність показань потерпілої у ході усього провадження, як на стадії його досудового розслідування, так і у суді.

Згідно рапорту старшого слідчого СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_17 від 29 травня 2020 року, зареєстрованого в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (Журнал єдиного обліку) Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області 29 травня 2020 року за № 1863, в рамках розслідування кримінального провадження № 0000172 від 22 травня 2020 року за частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України за заявою ОСОБА_8 , було встановлено, що ОСОБА_14 20 квітня 2020 року незаконно проник на територію домоволодіння ОСОБА_8 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та спричинив йому тілесні ушкодження. До матеріалів даного кримінального провадження була приєднана заява ОСОБА_4 , в ході розгляду якої встановлено, що ОСОБА_13 20 квітня 2020 року незаконно проникла на територію домоволодіння ОСОБА_4 яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та спричинила їй побої. В діях ОСОБА_5 вбачаються ознаки аналогічного кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, тому вбачається підстави для реєстрації даного рапорту в Журналі єдиного обліку Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області. До рапорту долучено належним чином завірені копії протоколу огляду місця події від 22 травня 2020 року на території, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з додатками на 10 аркушах, належним чином завірені копії документації на будинок та земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 (на 10 аркушах), наданих в порядку статті 93 Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_8 , належним чином завірені копії протоколу допиту свідка ОСОБА_11 , на 2 аркушах, та повідомлення Старовірівської сільської ради про належність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 120, т. 1).

Відповідно до копії протоколом огляду місця події від 22 травня 2020 року, та фототаблиці до нього на 5 аркушах, складеного слідчим СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_18 в період часу з 17 години 10 хвилин до 17 години 35 хвилин у присутності потерпілих власників домоволодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , а також понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , із застосуванням фотоапарату «Samsung», було проведено огляд території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Як вказано у протоколі, по периметру територія має огорожу з лицевої сторони огорожа виконана з дерев`яних дощок, зліва також дерев`яна огорожа, справа частково дерев`яна, частково шиферна, з тильної сторони сітка «Рабиця». При вході в двір зліва розташований житловий будинок, за яким господарські будівлі. Будинок та господарські будівлі не оглядались. На подвір`ї навпроти житлового будинку розташовані вулики. На межі з сусідським домоволодінням ОСОБА_9 та ОСОБА_5 огорожа виконана частково з шиферу, частково з дерев`яних дощок. На момент огляду вказана огорожа частково зламана, а саме відсутня дерев`яна частина загальною довжиною 5 метрів, мається вільний доступ на межі між домоволодіннями ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , ОСОБА_5 . З місця події нічого не вилучалось (а. с. 121 130, т. 1).

Вказаний протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь яких зауважень та в цілому відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання його оформлення. Порушень вимог статтей 104, 106 та 237 Кримінального процесуального кодексу України судом не встановлено та сторонами не доведено. При цьому, огляд місця події був проведений за письмовою згодою власників домоволодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

З копії заяви ОСОБА_8 від 22 травня 2020 року, складеної на ім`я старшого слідчого СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_17 вбачається, що останній добровільно в порядку статті 93 Кримінального процесуального кодексу України надає копії документів на будинок та земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , а саме договору купівлі продажу, витягу з реєстру, технічного паспорту, схематичного плану та плану будинку, які просить долучити до матеріалів кримінального провадження (а. с. 131, т. 1).

Відповідно до копії договору купівлі продажу житлового будинку від 27 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_21 та зареєстрованого у реєстрі за № 4850, продавець ОСОБА_22 , з однією сторони, та покупці ОСОБА_4 й ОСОБА_8 , з іншої сторони уклали договір, згідно якого продавець передає у власність покупців, а покупці, приймають у власність по 1/2 частці кожен житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 242) (а. с. 132, т. 1).

Згідно копій Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 151252026 та індексний номер 151250789, сформованих 27 грудня 2018 року об 11 годині 22 хвилини 44 секунди та об 11 годині 19 хвилин 52 секунди, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_21 , житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 64,5 м?, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_8 та ОСОБА_4 з розміром часток по 1/2 кожному (номери запису про право власності 29676087 та 29676085) (а. с. 133, 173, т. 1).

Аналогічна інформація щодо власників житлового будинку містить у копії технічного паспорту на вказаний житловий будинок (а. с. 134 140, т. 1).

З заяви, складеної власноруч ОСОБА_8 від 22 травня 2020 року, складеної на ім`я старшого слідчого СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_18 убачається, що останній відповідно до статті 93 Кримінального процесуального кодексу України просить прийняти в якості доказу DVD-R диск, на якому знаходиться відеозапис подій, що мали місце 20 квітня 2020 року за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (а. с. 103, т. 1).

Відповідно до протоколу огляду речей від 22 травня 2020 року та фототаблиці до нього, складених старшим слідчим СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_18 в період часу з 11 години 30 хвилин до 11 години 40 хвилин, було оглянуто диск DVD «NANOTEX» з відеозаписом від 20 квітня 2020 року. На диску знаходиться файл з назвою «VID_20200420_184718». Формату відео, тривалістю 2 хвилини 31 секунда. На відеозапису в проміжках часу з 00:00 по 00:20, з 00:58 по 01:02 жінка з білим волоссям та у коричневому светрі тримає за волосся жінку з коричневим волоссям у чорній жилетці, а на 00:20 чоловік в шапці та червоній куртці нападає на оператора (а. с. 105, т. 1).

З фототаблиці до вищевказаного протоколу, яка складається з 12 фотографій, вбачається як ОСОБА_5 хапає ОСОБА_23 за волосся та притискає до землі (а. с. 106 117, т. 1).

Постановою старшого слідчого СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_18 від 22 травня 2020 року, диск з відеозаписом від 20 квітня 2020 року на якому зафіксовані нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та спричинення побоїв ОСОБА_4 , визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 0000150 від 04 травня 2020 року (а. с. 119, т. 1).

22 травня 2020 року старшим слідчим СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_18 у період часу з 18 години 45 хвилин по 19 годину 15 хвилин за адресою: АДРЕСА_2 , за участю потерпілої ОСОБА_4 , спеціаліста (інспектора криміналіста) ОСОБА_24 , понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_11 , статиста ОСОБА_19 , проведено слідчий експеримент з метою перевірки показань потерпілої щодо алгоритму дій обвинуваченої ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_9 . В ході проведення слідчої дії потерпіла ОСОБА_4 детально описала та показала, як ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зламавши дерев`яну огорожу на межі домоволодінь проникли на території їх двору, після чого ОСОБА_5 схопила її обома руками за волосся та штовхаючи на землю, вирвала шматок волосся, спричинивши фізичний біль (а. с. 142 156, т. 1).

Протоколом огляду місця події від 29 травня 2020 року, та додатків до нього на 4 аркушах, складеного заступником начальника СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області капітаном поліції ОСОБА_25 в період часу з 10 години 52 хвилин до 11 години 19 хвилин у присутності потерпілої співвласника домоволодіння ОСОБА_4 , а також понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , за адресою: АДРЕСА_2 , за допомогою додатку «Google maps» на мобільному телефоні Apple IPhone 7 визначено геолокацію місця, на яке вказувала потерпіла за наступними координатами: широта 49,5522, довгота 35,7982. В ході проведення геолокації місця було встановлення, що побої потерпілій ОСОБА_4 були спричиненні на території подвір`я за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а. с. 157 162, т. 1).

Відповідно до змісту вказаних протоколів доповнень та зауваження від учасників дій не надходило. Дані відображені у протоколах у повній мірі кореспондуються з відомостями ілюстрованих таблиць, які є додатком до протоколів, сформованих та засвідчених підписом слідчого.

Згідно з протоколом огляду речей від 03 червня 2020 року, складеного старшим слідчим СВ Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_18 в період часу з 13 години 05 хвилин до 13 години 26 хвилин, за участю підозрюваної ОСОБА_5 у присутності понятих ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , було оглянуто диск DVD «NANOTEX» з відеозаписом від 20 квітня 2020 року. На диску знаходиться файл з назвою «VID_20200420_184718». Формату відео, тривалістю 2 хвилини 31 секунда. На відеозапису в проміжках часу з 00:00 по 00:20, з 00:58 по 01:02 жінка з білим волоссям та у коричневому светрі тримає за волосся жінку з коричневим волоссям у чорній жилетці, а на 00:20 чоловік в шапці та червоній куртці нападає на оператора. Підозрювана ОСОБА_5 повідомила, що на даному відеозаписі саме вона тримає за волосся жінку з коричневим волоссям у чорній жилетці в проміжку часу з 00:00 по 00:28 та з 00:58 по 01:02 (а. с. 179, т. 1).

Згідно повідомлення голови Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області М. Біндуса від 26 травня 2020 року № 808, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із кадастровим номером :00:002:0176, площею 0,2500 га, що розташована в АДРЕСА_3 , перебуває у комунальній власності, тобто у приватну власність не передавалась. За відомостями сільської ради вказана земельна ділянка знаходиться у користуванні згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, що зареєстрований в реєстрі за № 4850, у громадянина ОСОБА_8 (1/2 частка) та у громадянки ОСОБА_4 (1/2 частка), як у власників будинку за даною адресою (а. с. 171, т. 1).

З Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, зробленого на замовлення ОСОБА_28 26 травня 2020 року о 14 годині 10 хвилин, земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0176, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відносяться до категорії земель житлової та громадської забудови, знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та належить до комунальної форми власності (а. с. 172, т. 1).

Аналогічна за змістом інформація міститься у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу НВ-020 від 26 травня 2020 року (а. с. 174 178, т. 1).

Надаючи оцінку саме цим письмовим доказам суд відмічає таке.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Кримінального процесуального кодексу України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, згідно положень статті 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вивчивши надані суду протоколи слідчих дій встановлено, що під час їх складання істотних порушень вимог статтей 87, 103 104, 223, 228, 237 Кримінального процесуального кодексу України не установлено, а тому сприймати, ці докази, як неналежні, чи не допустимі передумов немає.

Також у судовому засіданні був досліджений відеозапис, який містяться на оптичному диску DVD R «NANOTEX», 4,7 GB, 120 min на якому знаходиться відеофайл з назвою «VID_20200420_184718» знятий на камеру мобільного телефону (а. с. 104, т. 1). Безпосередній перегляд відеозапису у судовому засіданні свідчить про наявність на місці події потерпілої ОСОБА_4 та обвинуваченої ОСОБА_5 , яка впізнала себе на відео та не заперечувала, що зображена поруч із потерпілою.

Так, з дослідженого відеозапису, вбачається, як на території домоволодіння ОСОБА_4 та ОСОБА_8 обвинувачена ОСОБА_13 двічі хапала та тримала за волосся потерпілу ОСОБА_4 , нахиляючи останню до землі.

Зображення відеозапису кольорове, чітке з добрим звуком.

Вказаний вище відеозапис, на підставі яких установлювалися фактичні дані під час відображених слідчих дій указані у наведених протоколах перегляду цифрових записів, були переглянуті судом в ході судового розгляду, у порядку статті 359 Кримінального процесуального кодексу України, та за наслідками таких переглядів істотних суттєвих невідповідностей з самими протоколами не установлено.

Вказаний доказ суд визнає належним та допустимим, оскільки він отриманий слідчим відповідно до статті 93 Кримінального процесуального кодексу України, яка передбачає, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, слідчий наділений правом в рамках кримінального провадження та здійснення досудового розслідування, витребовувати від будь якої особи необхідні речі, документи, відомості, тощо.

Як наслідок, вищенаведеними, дослідженими у судовому засіданні процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, в їх сукупності, підтверджуються обставини, регламентовані положеннями статті 91 Кримінального процесуального кодексу України.

Будь яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених нормами Кримінального процесуального кодексу України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Аналізуючи у цілому дотримання порядку, визначеного нормами Кримінального процесуального кодексу України, суд зауважує, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 20 березня 2018 року у справі № 753/11828/13-к зазначила, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений Кримінальним процесуальним кодексом України (процесуальний порядок, форма, процедура) це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (постанова Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, визначений приписами Кримінального процесуального кодексу України, дотримано, істотних порушень останнього під час проведення досудового розслідування не встановлено. Як наслідок, підстав для визнання доказів недопустимими, суд не вбачає, оскільки не було встановлено факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України.

При формуванні такого підходу суд враховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року у справі № 357/14462/14-к колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду вказано, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. А також те, що у постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду вирішуючи питання про застосування правил статті 87 Кримінального процесуального кодексу України до наданих сторонами доказів, указала, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору статті 87 Кримінального процесуального кодексу України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10 липня 2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» зазначено, що суди у своїй діяльності повинні керуватися критерієм доведення «поза будь-яким розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (пункт 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 серпня 2008 року у справі «Кобець проти України»). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (пункт 86 рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України», рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та від 06 грудня 1998 року у справі «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії»).

Як зазначив Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2019 року у справі № 154/3212/16, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Статтею 162 Кримінального кодексу України встановлено кримінальну відповідальність серед іншого за незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи, чи інші дії, що порушують недоторканість житла громадян.

Недоторканність житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою.

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканності й іншого володіння особи.

Відповідно до статті 30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі України як засади кримінального судочинства (статті 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Крім того, частиною 1 статті 233 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Слід зазначити, що недоторканність житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканність приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи і у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві.

Так, згідно з частиною 2 статті 233 Кримінального процесуального кодексу України під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться в постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. До іншого володіння особи належать транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317 та 395 Цивільного кодексу України).

Виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, закріпленого у частині 2 статті 233 Кримінального процесуального кодексу України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).

Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема, поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції статті 162 Кримінального кодексу України.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 березня 2016 року у справі № 299кз15.

Для визначення предмету цього кримінального правопорушення має значення лише встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у статті 233 Кримінального процесуального кодексу України, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, незважаючи на спірність реалізації цих повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними.

Як убачається із матеріалів справи, і цього не оспорювали учасники процесу, потерпіла ОСОБА_4 є співвласником житлового будинку з надвірними будівлями та користувачем земельної ділянки під ними, яка перебуває у комунальні власності, за адресою: АДРЕСА_3 .

Проникнення на територію вказаного домоволодіння без дозволу володільця і без законних підстав, в тому числі з подоланням перешкоди паркану, є порушенням недоторканності іншого володіння особи, яке тягне настання відповідальності за частиною 1 статті162 Кримінального кодексу України.

Крім того, суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України складає умисне завдання удару, побоїв або вчиненням інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Під ударом слід розуміти одноразовий різкий вплив на тіло людини за допомогою певного предмета або частини тіла (руки, ноги, голови), що завдає фізичного болю. Побої це багаторазове (два і більше) завдання ударів по тілу потерпілого, яке не спричинило тілесних ушкоджень. Інші насильницькі дії це інші, крім удару та побоїв, насильницькі дії, які можуть полягати, зокрема, у: щипанні, викручуванні кінцівок, защемленні тієї чи іншої частини тіла за допомогою будь-яких пристроїв, здушуванні шиї, вириванні волосся, дії на тіло термічними факторами тощо.

Суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України характеризується виною у формі умислу.

Аналіз наведених у цьому вироку показів потерпілої, свідків та досліджених доказів у їх сукупності дозволяє суду зробити висновок про те, що доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні 20 квітня 2020 року незаконного проникнення на територію домоволодіння потерпілої та нанесенні останній побоїв, які завдали фізичного болю і не спричини тілесних ушкоджень, випливає із сукупності вищевстановлених ознак та неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, що дозволяє суду поза розумним сумнівом дійти висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_5 інкримінованих їй в вину кримінальних правопорушень.

При кваліфікацій дій обвинуваченої суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 162 та частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України доведена повністю, а дії обвинуваченої кваліфікуються судом як незаконне проникнення до іншого володіння особи та умисне завдання побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України та санкції частини 1 статті 126 й частини 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а також особливостей та обставин їх вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченою вчиненні кримінальні правопорушення, які кримінальним законом вважаються проступками.

Вивчаючи особу обвинуваченої шляхом з`ясування стану її здоров`я, поведінки до вчинення кримінальних правопорушень та після їх вчинення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_13 офіційного працевлаштування не має, на життя заробляє за рахунок утримання та ведення домашнього господарства, заміжня, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За даними наявної документації має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про її осудність. З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання та реєстрацію, де характеризується задовільно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, що підтверджується довідкою ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області № 133-26052020/63087 від 27 травня 2020 року.

З досудової доповіді, складеної 10 липня 2020 року заступником начальника Нововодолазького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_29 щодо ОСОБА_5 вбачається, що орган пробації вважає, що є середній ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язків відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України (а. с. 51 54, т. 1).

В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді та на досудовому слідстві своєї вини та обставин, регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України, а також висловлення жалю з приводу вчиненого та бажання у подальшому уникнення подібних ситуацій із сусідами.

Обставин, що відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжує покарання ОСОБА_5 , не встановлено.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченій, суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до проступків, особу винної, яка повністю визнала свою провину і усвідомила негативні наслідки своєї поведінки, раніше не судима, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також враховує позицію прокурора, яка просила призначити покарання обвинуваченій у виді штрафу з урахуванням положень статті 70 Кримінального кодексу України, та позицію потерпілої, яка вимагала призначення більш суворого покарання.

Виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з урахуванням обставин, які сприяли вчиненню кримінальних правопорушень та проаналізувавши поведінку обвинуваченої після вчинення останніх, її щире каяття, наслідки суспільно-небезпечних діянь, відсутність будь-яких намірів уникнути кримінальної відповідальності, суд приходить до висновку що, при призначенні покарання також має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з урахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі статтею 9 Конституції України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції останньої від суспільства, з призначенням покарання в межах, встановлених санкціями частини 1 статті 162 та частини 1 статті 126 Кримінального кодексу України, у виді штрафу.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства» (заяви № 43759/10 та 43771/12) зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог частини 2 статті 65 Кримінального кодексу України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень (злочинів).

Крім того, призначаючи покарання суд враховує висновки, викладені у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Запобіжний захід під час досудового розслідування обвинуваченій не обирався, ніяких клопотань з цього приводу під час судового розгляду справи не надходило, тому до вступу вироку в законну силу ОСОБА_5 запобіжний захід не обирати.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Процесуальні витрати на залучення експертів по справі відсутні.

У даній справі ОСОБА_4 до початку розгляду справи по суті звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з цивільним позовом до ОСОБА_5 , в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила стягнути з обвинуваченої матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 31 804 гривні 20 копійок та стягнути 140 000 гривень 00 копійок заподіяної моральної шкоди, а також вирішити питання щодо судового збору.

В обґрунтування позовних вимог потерпіла/цивільний позивач зазначила, що матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням, вчиненим ОСОБА_5 , складається з вартості будівельних матеріалів, необхідних для ремонту паркану у розмірі 18 554 гривні 20 копійок, вартості пошкодженої частини паркану у розмірі 7800 гривень, вартості незалежної оцінки матеріальних збитків у розмірі 2500 гривень 00 копійок, вартості зробленого рентгену у розмірі 250 гривень 00 копійок та МРТ головного мозку у розмірі 2700 гривень 00 копійок.

На підтвердження вартості будівельних матеріалів, необхідних для ремонту паркану цивільним позивачем надано копію видаткової накладної № 2323 від 25 червня 2020 року, виписаною Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізолбуд» на ім`я ОСОБА_8 на суму 18 544 гривні 20 копійок (а. с. 44, т. 1), на підтвердження вартості пошкодженої частини паркану у розмірі 7800 гривень 00 копійок та вартості незалежної оцінки матеріальних збитків у розмірі 2500 гривень 00 копійок надано копію звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 12 березня 2021 року на замовлення громадян ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , а також копію квитанції № ПН4131718 від 18 березня 2021 року про сплату ОСОБА_8 2500 гривень 00 копійок за виконання звіту оцінки майна ФОП ОСОБА_10 (а. с. 198 217, 218, т. 1).

Крім того, цивільним позивачем на обґрунтування вартості наданих медичних послуг надано копію відповіді Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 02 вересня 2020 року за вихідним № 01-654/Т про те, що 20 квітня 2020 року о 19 годині 30 хвилин до ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , виїжджала бригада екстреної медичної допомоги, яка після огляду поставила попередній діагноз: забій ІІ пальця правої кисті (а. с. 219, т. 1) та копії прейскуранта вартості послуг у центрі магнітно-резонансної томографії у місті Харкові та вартості послуг цифрової рентгенографії у медичній клініці «Доктор Алекс» (а. с. 46, 47, т. 1), а також квитанцію № 441748 від 25 червня 2020 року про сплату вартості медичних послуг у розмірі 150 гривень 00 копійок (а. с. 48, т. 1).

Обґрунтовуючи моральну шкоду у розмірі 140 000 гривень 00 копійок, ОСОБА_4 зазначила, що діями ОСОБА_30 їй завдано значні та глибокі душевні переживання і моральні страждання, що призвели до погіршення здоров`я та соціального співжиття.

Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000150 ОСОБА_5 було подано відзив на цивільний позов, у якому остання повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Так, заявлена моральна шкода у розмірі 140000 гривень 00 копійок, на переконання цивільного відповідача, є занадто завищеною, виходячи з обставин кримінального провадження та усталеної судової практики, розмір відшкодування моральної шкоди, має знаходитись в інтервалі від 1000 до 2000 гривень; заявлена вартість лікування у медичній клініці «Доктор Алекс» не підтверджена жодним належним доказом, а також вартість медичних послуг у розмірі 150 гривень 00 копійок з огляду на розбіжності у часі між часом вчинення кримінального правопорушення 20 квітня 2020 року та датою їх надання 25 червня 2020 року, а також медичного діагнозу ОСОБА_4 не містить прямого причино-наслідкового зв`язку з діянням, вчиненим ОСОБА_5 . Витрати на ремонт паркану у розмірі 18554 гривень 20 копійок та 7800 гривень 00 копійок, на підтвердження яких надано видаткову накладну та звіт про оцінку майна, не підтверджують ремонт похилого дерев`яного паркану, а є наміром позивача збагатитись за рахунок виниклої ситуації.

У судовому засіданні цивільний позивач/потерпіла ОСОБА_4 позовні вимоги, з урахуванням збільшення їх розміру, підтримала у повному обсязі з підстав, визначених у відповідних процесуальних документах.

Цивільний відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на їх необґрунтованість. При цьому, захисник обвинуваченої звернув увагу суду, що аналогічні суми на відшкодування вартості будівельних матеріалів, необхідних для ремонту паркану, вартості пошкодженої частини паркану та вартості незалежної оцінки матеріальних збитків заявлені також у іншому кримінальному провадженні, де потерпілим є ОСОБА_8 , а обвинуваченим ОСОБА_14 , яке на даний час перебуває на розгляді у Нововодолазькому районному суді Харківської області, на обґрунтування чого цивільним позивачем ( ОСОБА_8 ) надані такі ж самі письмові докази. Також адвокат ОСОБА_6 просив взяти до уваги той факт, що паркан, який був пошкоджений, знаходиться між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та згідно технічного паспорту належить домоволодінню АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_31 , на підтвердження чого надав акт депутата виборчого округу № 2 Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області ОСОБА_32 , складений 19 червня 2021 року у присутності свідків (а. с. 15, т. 2).

Вирішуючи долю цивільного позову ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Так, згідно з положеннями частини 2 статті 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до приписів статті 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

З огляду на викладене, при вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, у тому числі у кримінальному провадженні, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому частиною 1 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з пунктами 8 та 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до обставин кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2020 року під № 0000150, які судом визнанні доведеними, ОСОБА_5 вчиненні кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а саме: незаконне проникнення до іншого володіння особи, а також частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України, а саме: умисне завдання побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, що вчинені 20 квітня 2020 року.

Надаючи оцінку доказам, наданих цивільним позивачем на підтвердження вимог щодо понесення нею матеріальних збитків на медичні послуги у розмірі 2950 гривень 00 копійок (250 гривень 00 копійок вартість рентгену та 2700 гривень 00 копійок вартість МРТ головного мозку), у зв`язку із завданням їй побоїв, суд виходить з того, що доказів звернення ОСОБА_4 до медичного закладу 20 квітня 2020 року або наступного дня, не надано.

Не може вважатися належним та допустимим доказом призначення та отримання медичних послуг, прейскуранти їх вартості у певних медичних закладах (а. с. 46, 47, т. 1).

Доказів того, що ОСОБА_4 зверталась за медичною допомогою до лікаря з приводу завдання їй побоїв та останній призначив відповідне медичне обстеження, матеріали кримінального провадження не містять, до цивільного позову останніх також не надано.

Судом не приймається до уваги копія квитанції № 441748 від 25 червня 2020 року, видана ФОП ОСОБА_33 на суму 150 гривень 00 копійок за надання медичних послуг (а. с. 48, т. 1), у зв`язку з тим, що цей документ не містить посилання на те, що за платіж був зроблений, або які ліки були придбані чи які саме медичні послуги за дані кошти отримані, та ким він був сплачений.

Крім того, суд зауважує, що дана квитанція була видана 25 червня 2020 року, тобто через два місяця після подій, які мали місця 20 квітня 2020 року.

У свою чергу, вартість ремонту паркану у розмірі 18 554 гривні 20 копійок, яка обумовлюється видатковою накладною № 2323, виданою 25 червня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізолбуд» ОСОБА_8 на придбання будівельних матеріалів (а. с. 44, т. 1), не свідчить про отримання (придбання) останнім вказаних у ній будівельних матеріалів та виходить за межі обставин вчинених кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а саме: незаконне проникнення до іншого володіння особи, а також частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України, а саме: умисне завдання побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим не перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з вчиненим діянням.

Це саме стосується і звіту про оцінку майна, зробленого суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 12 березня 2021 року на замовлення ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (а. с. 198 217, т. 1), зі змісту якого вбачається, що пошкодження огорожі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , сталося 22 квітня 2020 року, натомість події у даному кримінальному правопорушенні відбувалися 20 квітня 2020 року.

При цьому, як вказано у примітці на 2 аркуші звіту, ринкова вартість об`єкта оцінки майна зроблена «на базі наведеної інформації замовника (яка прийнята за достовірну). Замовники оцінки стверджують, що пошкоджена огорожа належить їм, якщо в подальшому виявиться, що це не відповідає дійсності, то Звіт буде вважатися недійсним. В процесі оцінки спеціальна експертиза документів, які стосуються прав власності на оцінюваний об`єкт, не проводилась».

Разом із тим, у судовому засіданні попри свого процесуального обов`язку, сторонами не надано належних, допустимих, а також достатніх доказів у розумінні статтей 77, 78 та 80 Цивільного процесуального кодексу України, які б підтверджували право власності на спірну огорожу (паркан), що знаходиться між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Окремо слід звернути увагу, що вартість об`єкта оцінки майна визналося ФОП ОСОБА_10 не на день вчинення кримінальних правопорушень (20 квітня 2020 року), а станом на 12 березня 2021 року.

Приписи статті 1166 Цивільного кодексу України встановлюють, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 статті 22 Цивільного кодексу України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність, були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості.

Наданими цивільним позивачем доказами щодо вартості ремонту паркану у розмірі 18554 гривень 20 копійок та у розмірі 7800 гривень 00 копійок, взагалі не підтверджуються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням речі, оскільки похилий дерев`яний паркан, пошкоджений ОСОБА_5 , достовірно не встановлено кому належить.

Стосовно заявленої вартості медичних послуг, ОСОБА_4 не надано належних доказів на підтвердження необхідності проведення медичного обстеження наслідків заподіяння побоїв, які не спричинили тілесних ушкоджень.

З огляду на вказане, позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, вчиненими ОСОБА_5 , яка складається з вартості будівельних матеріалів, необхідних для ремонту огорожі у розмірі 18 554 гривні 20 копійок, вартості пошкодженої частини паркану у розмірі 7800 гривень, вартості незалежної оцінки матеріальних збитків у розмірі 2500 гривень 00 копійок, вартості зробленого рентгену у розмірі 250 гривень 00 копійок та МРТ головного мозку у розмірі 2700 гривень 00 копійок, задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд дійшов до наступних висновків.

Згідно із частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 23 Цивільного кодексу України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначаючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до частин 3, 4 та 5 вищевказаної норми права, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спричинення моральної шкоди є оціночним критерієм, побудованим на загально прийнятих уявленнях про негативні події, які вносять дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладати зусиль для його відновлення та супутні цьому моральні переживання.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Як роз`яснено у пунктах 3 та 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд також враховує роз`яснення, викладені у пункті 9 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, за якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В даному випадку суд погоджується, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_4 була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та моральних переживаннях, пов`язаних із протиправною поведінкою обвинуваченої щодо неї самої та її майна. Очевидним є те, що вчиненим обвинуваченою кримінальним правопорушенням, передбаченим частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України потерпілій завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Разом з тим, в даному випадку цивільним позивачем не доведено належними та допустими доказами розмір моральної шкоди саме у заявленому розмірі 140 000 гривень 00 копійок, а тому визначаючи суму моральної шкоди, суд виходить із принципів виваженості, розумності, справедливості та співмірності й з огляду на ступінь вини відповідача, характеру та обсягу моральних страждань, вважає за можливе стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень 00 копійок. Відшкодування моральної шкоди в зазначеному розмірі є розумним та справедливим з урахуванням тривалості негативних вимушених змін у житті потерпілої, які виникли внаслідок протиправних дій обвинуваченої.

При цьому при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню суд також враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц стосовно того, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до положень частини 1 статті 129 Кримінального процесуального кодексу України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення цивільного позову у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000149 від 04 травня 2020 року, у зв`язку з чим прийшов до висновку про обґрунтований розмір відшкодування моральної шкоди у даному випадку становить 5 000 гривень 00 копійок; інша частина позовних вимог задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Щодо заявленої вимоги про стягнення з цивільного відповідача/обвинуваченої суми сплаченого судового збору у розмірі 2102 гривні 00 копійок, згідно квитанції № ПН2902804 від 07 липня 2020 року, виданої Акціонерним товариством «Банк Січ» слід зазначити, що сплата потерпілою судового збору при подачі цивільного позову не була необхідністю, оскільки з огляду на положення пунктів 2, 6 частини 1 статті 5 Закону Українивід 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі: у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Вказані правові норми підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (майнової та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із законом.
Отже, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення, незалежно від об`єкта посягань, що також узгоджується з практикою Верховного Суду, відображеної у постановах Касаційного кримінального суду від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17, від 10 липня 2018 року у справі № 713/1275/16-к.

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Тим самим, у розрізі позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справах № 713/1275/16-к та № 644/7193/17, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.

Слушним є такий підхід і у розрізі позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 187/291/17 щодо того, що при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 Кримінального процесуального кодексу України завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам частини 5 статті 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.
У зв`язку з наведеним, судовий збір, сплачений потерпілою ОСОБА_4 , підлягає поверненню останній.
На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 50, 53, 65 67, частиною 1 статті 70, частиною 1 статті 126 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а також статтями 91, 100, 118, 122, 124, 126, 128, частиною 1 статті 349, статтями 352, 353, 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 126 та частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, і призначити їй покарання:

- за частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України у виді штрафу у розмірі сорока неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 680 (шістсот вісімдесят) гривень 00 копійок;

- за частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України у виді штрафу у розмірі шістдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1020 (одна тисяча двадцять) гривень 00 копійок.

На підставі частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі шістдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1020 (одна тисяча двадцять) гривень 00 копійок.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням суму у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди відмовити.

Повернути потерпілій ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , сплачену нею суму судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок згідно квитанції № ПН2902804 від 07 липня 2020 року, виданої Акціонерним товариством «Банк Січ» (відділення «Регіональна дирекція у м. Харкові»).

Речовий доказ по справі: диск DVD-R, 4,7 GВ, на якому знаходиться відеофайл з назвою «VID_20200420_184718» з відеозаписом подій, які відбувалися 20 квітня 2020 року залишити в матеріалах справи протягом усього часу їх зберігання.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, її захиснику, потерпілій, цивільному позивачу, цивільному відповідачу та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1