ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2037/21 Номер провадження 11-кп/814/453/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника установи
виконання покарань ОСОБА_7
захисника адвоката ОСОБА_8
засудженого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції судове провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 09 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено в задоволенні подання ДУ "Полтавська виправна колонія (№64)" та Спостережної комісії Подільської районної у м. Полтава ради про умовно-дострокове звільнення

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Половинкине Старобільського р-ну Луганської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 26 квітня 2017 року Старобільським районним судом Луганської області за ч.1 ст.115 КК України на 8 років позбавлення волі.

Постановлення такого судового рішення місцевий суд мотивував тим, що ОСОБА_9 намагається стати на шлях виправлення, однак своїми поведінкою та ставленням до праці не довів його.

В апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 09 грудня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_9 положення ст.81 КК України.

Свої вимоги апелянти мотивують тим, що місцевий суд не врахував те, що наявні в засудженого 3 стягнень і негативна характеристика за час перебування в ДУ «Старобільський слідчий ізолятор» утратили свою актуальність, ОСОБА_9 в ДУ «Полтавська виправна колонія (№64) працевлаштований, поряд із вказаними стягненнями має 12 заохочень, а тому висновки в оскаржуваній ухвалі про те, що засуджений недостатнім чином став на шлях виправлення суперечать зазначеному та ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача; думку представника установи виконання покарань, засудженого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу; міркування прокурора про заперечення щодо скарги, перевірила матеріали особової справи та судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом дотримано.

За ч.ч.1,2 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Пунктом 3 ч.3 ст.81 КК України передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" № 2 від 26.04.2002 визначено, що при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Відповідно до п. 1 та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 26.04.2002 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 26 квітня 2017 року Старобільським районним судом Луганської області засуджено ОСОБА_9 за ч.1 ст.115 КК України до покарання 8 років позбавлення волі, в строк якого зараховане попереднє ув`язнення з 03 липня 2016 року до 04 липня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.о.с. 27-38).

За вироком суду, залишеним без зміни 04 липня 2017 року Апеляційним судом Луганської області, ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 02 липня 2016 року протягом вечора за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наніс кухонним ножем не менше 2 ударів у живіт ОСОБА_10 , завдавши останньому різане проникаюче поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів, що супроводжувалось розвитком масивної крововтрати, від чого ОСОБА_10 помер.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що засуджений у місцях позбавлення волі знаходиться з 03 липня 2016 року, кінець строку покарання ОСОБА_9 - 02 липня 2023 року.

З матеріалів особової справи вбачається наявність передумови (формалізованої підстави, що пов`язується із фактичним відбуттям засудженим певної частини строку призначеного йому покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_9 .

Указана обставина не оспорюється ніким з учасників судового провадження.

Разом з тим, для застосування положень ст.81 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення».

Так, згідно з даними характеристик у матеріалах особової справи засуджений після затримання (03 липня 2016 року) перебував у «Старобільський слідчий ізолятор», де характеризувався негативно, за допущені порушення установлених вимог відбування покарання мав 3 стягнення, які погашені, заохочення є відсутніми. Даних, які би свідчили про працю ОСОБА_9 в цій установі виконання покарання чи бажання щодо залучення до неї, в особовій справі немає.

З 16 серпня 2017 року засуджений відбуває покарання у ДУ «Полтавська виправна колонія №64», де характеризувався добре та позитивно, має 13 заохочень за сумлінну поведінку й ставлення до праці, стягнень не має, працевлаштований у бригаді різноробочих (з вересня 2017 року), що підтверджується характеристиками ДУ «Полтавська виправна колонія №64» від 16 липня 2019 року, 17 листопада 2020 року, 20 липня 2021 року, довідками про заохочення й стягнення, а також працевлаштування засудженого (т.1 а.о.с. 126, 163,180-182, а.с.п. 36-39).

У психологічній характеристиці ДУ «Полтавська виправна колонія №64» від 20 липня 2021 року, зокрема, встановлено, що ОСОБА_9 схильний до непостійності, може ухилятися від виконання своїх обов`язків, ігнорувати загальновизнані правила (т.1 а.о.с. 186).

Зазначене узгоджується і з даними витягу з протоколу №23 від 17 листопада 2020 року, з яких видно, що цього дня комісія ДУ «Полтавська виправна колонія №64» відмовила в поданні до суду матеріалів про заміну засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким як такому, що не довів своє виправлення (т.1 а.о.с. 161). Тобто, через відсутність системного виправлення ОСОБА_9 висловлено позицію про недоцільність застосування до останнього положень ст.82 КК України, в яких у порівнянні з приписами ст.81 КК України встановлено сприятливіші за вимогами формально-юридичні, а також оціночні підстави.

Розглядаючи подання, місцевий суд також урахував суспільну небезпеку особи ОСОБА_9 , який засуджений за вчинення умисного вбивства в стані алкогольного сп`яніння, що є особливо тяжким злочином.

При цьому, в характеристиках у матеріалах особової справи хоча і вказано про визнання винуватості засудженим у вчиненні злочину, однак під час судового розгляду кримінального провадження в судах першої та другої інстанцій ОСОБА_9 винуватість за ч.1 ст.115 КК України повністю не визнав, не надав належний критичний осуд своїй протиправній поведінці, а також наслідкам, що настали, намагаючись применшити свою відповідальність, про що свідчать вирок Старобільського районного суду Луганської області від 26 квітня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Луганської області від 04 липня 2017 року (т.1 а.о.с. 27-29, 33-35).

Так, у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» зазначено, що суди повинні, ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину.

Згідно з положеннями ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого у соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя у суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Із встановлених вище апеляційним судом обставин убачається, що ОСОБА_9 стає на шлях виправлення та у цьому процесі спостерігаються позитивні тенденції, однак поведінка засудженого не була зразковою та стабільною протягом усього строку відбування ним покарання. Усупереч доводам апелянтів колегія суддів зауважує, що в основі висновку суду про виправлення засудженого має лежати аналіз даних про його поведінку та ставлення до праці за увесь строк відбування покарання, а не лише той, що безпосередньо передує вирішенню питання щодо умовно-дострокового звільнення.

Щодо доводів скарг, що стосуються трьох отриманих за відносно короткий проміжок часу ОСОБА_9 стягнень, то вони хоча і є погашеними, однак у сукупності із встановленими вище обставинами свідчать про схильність засудженого до свідомого порушення встановлених КВК України умов відбування покарання та те, що останній належних висновків для себе не зробив, натомість продовжив протиправну поведінку в місцях позбавлення волі.

На думку колегії суддів, відсутні безперечні та переконливі підстави вважати, що на даний час ОСОБА_9 досяг необхідного ступеню виправлення, що підтверджувало би про необхідність застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

До того ж, застосування наразі до засудженого положень ст.81 КК України може порушити принципи справедливості та невідворотності покарання.

Так, доцільність і необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, що полягає у тому, що засуджений виправився та в подальшому немає необхідності у відбуванні покарання. У даному випадку, хоча відбутий ОСОБА_9 строк покарання й узгоджується з вимогами КК України, проте наразі застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_9 є передчасним та невиправданим з точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції. Матеріали судового провадження, особової справи не підтверджують те, що мета покарання, яка насамперед полягає у виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень, наразі досягнута, тобто у більш короткий строк, ніж встановлено вироком суду.

Одночасно слід зазначити, що за змістом ст. 9 КВК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Ураховуючи наведене вище, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_9 .

Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 09 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4