08.11.2021
Справа № 642/7439/21
Провадження №1-кс/642/4217/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2021 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_7 , педагога ОСОБА_8 , розглянувши винесене в кримінальному провадженні за №0000838 від 23.10.2021 року клопотання слідчого ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, з неповною середньою освітою, не зареєстрований, фактично мешкаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ відділу поліції №2 Харківського РУП №3 ГУ Національної поліції в Харківській області капітан поліції ОСОБА_4 звернулася до слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова із вкзаним клопотанням.
Як зазначено у клопотанні, досудовим розслідуванням встановлено, що 23 жовтня 2021 року приблизно о 00 годині 05 хвилин неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись на ділянці території поблизу продовольчого кіоску за адресою: м. Харків, вул. Новий Побут, 12/1 де побачив раніше йому незнайомого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який поряд вказаного кіоску тримав у руках та перераховував власні грошові кошти. В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Неповнолітній ОСОБА_6 реалізуючи свій злочинний прямий умисел, діючи з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, підійшов впритул до потерпілого ОСОБА_9 та своєю лівою рукою вихопив грошові кошти в сумі 150 гривень 00 копійок з рук ОСОБА_9 та одночасно наніс йому удар правим кулаком у ліву частину щелепи, завдавши фізичний біль, однак не спричинивши тілесних ушкоджень. В результаті отриманого удару ОСОБА_9 втратив рівновагу та впав на землю. Після чого неповнолітній ОСОБА_6 став перевіряти вміст кишень потерпілого ОСОБА_9 , однак його дії помітили перехожі почали наближатися до нього. Тоді, неповнолітній ОСОБА_6 , з місця вчинення кримінального правопорушення втік з викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 150 гривень 00 копійок.
Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Крім того, 04 листопада 2021 року приблизно о 19 годині 00 хвилин неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з невстановленою в ході досудового розслідування особою, знаходячись у кафе «Кулиничи», яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Іллінська, 61. В цей час у ОСОБА_6 та невстановленої в ході досудового розслідування особи виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, поєднане із насильством яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, поєднане з проникненням у сховище.
Неповнолітній ОСОБА_6 реалізуючи спільний злочинний прямий умисел, діючи з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, попрохав продавця продовольчих товарів ОСОБА_10 надати йому товар. Коли остання підійшла до холодильника за товаром, невстановлена в ході досудового розслідування особа, діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, штовхнула продавця продовольчих товарів ОСОБА_10 у потилицю, яка від поштовху вдарилась об холодильник та відразу повернулась до ОСОБА_6 та невстановленої в ході досудового розслідування особи та побачила як ОСОБА_6 рукою через прилавок вихопив грошові кошти та покинув приміщення кафе.
В подальшому неповнолітній ОСОБА_6 з невстановленою в ході досудового розслідування особою, з місця вчинення кримінального правопорушення втік з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ТОВ «Салді Етіл» матеріальну шкоду на суму 1650 гривень 00 копійок.
Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище.
Крім того, 04 листопада 2021 року приблизно о 20 годині 20 хвилин неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись у магазині ТОВ «Посад» за адресою: м. Харків, вул. Волонтерська, 71-В, де в цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище.
Неповнолітній ОСОБА_6 реалізуючи свій злочинний прямий умисел, діючи з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи повторно, попрохав продавця продовольчих товарів ОСОБА_11 надати їй товар. В цей час коли остання пішла за товаром, неповнолітній ОСОБА_6 зайшов за касову зону та усвідомлюючи, що за його діями спостерігає продавець продовольчих товарів ОСОБА_11 , відкрито заволодів грошовими коштами з каси у сумі 1600 гривен. Після чого неповнолітній ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення втік з викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ТОВ «Посад» матеріальну шкоду на суму 1600 гривень 00 копійок.
Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище.
Обгрунтованість підозри ОСОБА_6 слідчий підтверджує зібраними у кримінальному провадженні докази.
В обґрунтування клопотання слідчий та прокурор послалися на наявність ризиків, передбачених
передбачених у ст.177 КПК України, а саме ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування, перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити нове кримінальне правопорушення, з огляду на тяжкість інкримінованих йому злочинів, тяжкість можливого покарання у виді позбавлення волі, в зв`язку з чим не можна виключати можливість ухилитись від органів досудового розслідування, незаконно впливати на потерпілого, свідків.
Прокурор та слідчий клопотання підтримали.
Підозрюваний ОСОБА_6 , його законний представник та захисник проти обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечували, просили обрати більш мякий запобіжний захід.
Вислухавши сторін кримінального провадження, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.
05.11.2021 року стосовно підозрюваного ОСОБА_6 складено повідомлення про підозру за ч. 2 ст.186, ч.3 ст. 186 КК України, яке вручено в порядку, передбаченому КПК України.
05.11.2021 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобовязаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, про:
1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозри кримінального правопорушення;
2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор;
3)недостатність застосування більш мяких запобіжних заходів для запобігання ризику, або ризикам, зазначених у клопотанні.
За змістом положень ст. ст. 193, 194 КПК України, слідчий суддя на даній стадії кримінального судочинства не вправі вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.
Водночас, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів чи інформації, котрі могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що конкретна особа, можливо вчинила злочин (п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» № 14310/88 від 28 жовтня 1994 року зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу.
З огляду на вказані положення закону, слідчий суддя, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , що є виключною прерогативою суду за результатами розгляду справи по суті, приходить до висновку про наявність в долучених до клопотання матеріалах кримінального провадження достатніх фактичних даних ( фактів та інформації), які свідчать про можливу причетність ОСОБА_6 , до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.
Отже, слідчий суддя приходить до висновку про наявність в кримінальному провадження обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи одного із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.
Як передбачено ст. ст. 131, 132 КПК України, запобіжні заходи, як заходи забезпечення кримінального провадження, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язане з необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.
У відповідності до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.
За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя зобовязаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних звязків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію підозрюваного, наявність у нього судимостей, дотримання підозрюваним умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.
Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо слідчий доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі Харченко проти України, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Під час обрання запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини. Сама по собі наявність ризиків та обґрунтованої підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливість застосування інших запобіжних заходів.
Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Відповідно до ч.2 ст.484 КПК України, під час кримінального провадження щодо неповнолітнього, в тому числі під час провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд та всі інші особи, що беруть у ньому участь, зобов`язані здійснювати процесуальні дії в порядку, що найменше порушує звичайний уклад життя неповнолітнього та відповідає його віковим та психологічним особливостям, роз`яснювати суть процесуальних дій, рішень та їх значення, вислуховувати його аргументи при прийнятті процесуальних рішень та вживати всіх інших заходів, спрямованих на уникнення негативного впливу на неповнолітнього.
Відповідно ч.1,2 ст.492КПК України, за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, до неповнолітнього з урахуванням його вікових та психологічних особливостей, роду занять може бути застосовано один із запобіжних заходів, передбачених цим Кодексом. Затримання та тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у ст.177 цього Кодексу, що повністю відповідає Мінімальним стандартним правилам ООН, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх (Пекінські правила), прийнятим 29.11.1985 Резолюцією 40/33 на 96-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН.
Відправляючи правосуддя у справах щодо неповнолітніх суди повинні керуватися не тільки положеннями КПК України, а й міжнародними правовими актами щодо прав і свобод дитини, такими як: Конвенція про права дитини 1989 р.; Правила ООН щодо захисту неповнолітніх, позбавлених волі, 1990 р.
Зокрема, положення щодо затримання та взяття під варту неповнолітніх, закріплені в Конвенції про права дитини 1989 р, наголошують, що попереднє ув`язнення має бути винятковим заходом, якщо справа стосується дітей.
В Правилах ООН щодо захисту неповнолітніх, позбавлених волі 1990 р., у пункті 17 вказується на необхідність уникати, наскільки це можливо, утримання під вартою до суду і вдаватися до цього у виняткових випадках, усіляко прагнучи застосування альтернативних заходів.
Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
Відповідно до Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення правосудця щодо неповнолітніх (1985 р.), так званих «Пекінських правил», тримання неповнолітнього під вартою до суду застосовується лише як крайній захід і протягом найкоротшого періоду часу та за можливості замінюється іншими альтернативними заходами (правило 13.1 та 13.2).
Слідчий суддя, суд повинен враховувати, що тримання під вартою має застосовуватись до неповнолітнього лише як винятковий захід з визначенням якомога коротших термінів такого тримання та із забезпеченням періодичного перегляду через короткі проміжки часу підстав для його застосування чи продовження (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Ассенов та інші проти Болгарії»).
На міжнародному рівні існує консенсус стосовно того, що для дітей, які перебувають у конфлікті із законом, період часу між вчиненням злочину й остаточним реагуванням на цей вчинок має бути якомога коротшим. Чим триваліший цей період, тим більшою є імовірність того, що захід реагування втратить свій позитивний і виховний вплив, і тим більше шкоди буде завдано репутації дитини (п.51 Зауваження загального порядку №10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей»). Із часом неповнолітній особі все важче, а іноді й неможливо логічно та психологічно пов`язати процедуру судового розгляду та винесення рішення із самим правопорушенням (п.20.1 Мінімальних стандартних правил ООН щодо відправлення правосуддя стосовно неповнолітніх).
Слідчий суддя зазначає, що сам по собі факт вчинення інкримінованих підозрюваному кримінальних правопорушень та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, на що посилається слідчий, не свідчить про необхідність обрання найсуворішого запобіжного заходу до неповнолітнього ОСОБА_6 .
Слідчий суддя відхиляє посилання слідчого та прокурора на незадовільну характеристику з навчального закладу оскільки такі доводи не можуть бути підставою для обрання підозрюваному найсуворішого запобіжного заходу.
Доводи слідчого та прокурора про те що законний представник ОСОБА_7 не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного є припущенням.
Що стосується ризиків про вплив на свідків, потерпілого, то слідчий суддя вважає, що існування вказаних ризиків ні слідчим ні прокурором не доведено, дані ствердження є голослівні, заходи безпеки до потерпілого чи свідків у встановленому порядку не застосовувались, слідчому судді не надано жодного пояснення свідка чи потерпілого, які-б стверджували, що неповнолітній підозрюваний вчиняв на них тиск, та у клопотанні не наведено жодного обгрунтування, яким чином підозрюваний, враховуючи його вік, може вчинити такі дії.
Слідчий суддя, враховує, що злочини, в скоєнні яких підозрюється ОСОБА_6 є тяжкими, а також враховує дані про особу підозрюваного, зокрема, те, що він є неповнолітній, йому щойно виповнилося 14 років, він раніше не судимий, проживає разом із матір`ю, яка у судовому засіданні запевнила, що у випадку застосування запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою зможе здійснювати належний виховний вплив на підозрюваного та забезпечити виконання покладених на нього обов`язків, а також недоведення стороною обвинувачення недостатності застосування більш мякого запобіжного заходу відносно неповнолітнього підозрюваного для запобігання ризиків, зазначених в клопотанні, вважає що клопотання слід задовольнити частково, обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, що на переконання суду, є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та зможе запобігти заявленим ризикам.
Відповідно до положень ч.4 ст.194 КПК України слідчий суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.п.1, 2 ч.1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті, та покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті.
Такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, та є пропорційним меті забезпечення кримінального провадження, зважаючи на те, що підозрюваний є неповнолітнім.
Разом з цим, при виявленні обставин, які будуть свідчити про фактичну неефективність особистого зобов`язання прокурор разом зі слідчим не позбавлений процесуальної можливості звернутись з відповідним клопотанням до судді, щодо зміни запобіжного заходу на більш суворий.
Керуючись ст.ст. 32, 110, 131, 132, 176-178, 179, 183,184, 193,194, 196, 369-372, 376, 484, 492 КПК України, слідчий суддя, -
УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити частково.
Застосувати щодо неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Покласти на неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 2 місяці обов`язки передбачені п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
1) прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за першою вимогою;
2) не виїжджати за межі м. Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду.
3) у разі зміни місця мешкання негайно повідомити слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд;
Роз`яснити неповнолітньому підозрюваному ОСОБА_6 , що в разі не виконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і може бути накладено грошове стягнення.
Строк дії ухвали до 03 січня 2022 року.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1