Справа № 738/487/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/604/21
Категорія - ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Чернігівського апеляційного суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28 листопада 2020 року за №0000477 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 та представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року, щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Мена Чернігівської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст. 135 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України і призначити йому покарання:

- за ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;

- за ч.1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_11 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 ухвалено обчислювати з 28 листопада 2020 року.

Запобіжний захід ОСОБА_11 до вступу вироку в законну силу залишено попередній тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави 5 884 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) гривні 20 копійок процесуальних витрат на залучення експертів.

Цивільний позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням.

Арешт, накладений на транспортний засіб марки ВАЗ моделі 21114, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , зеленого кольору, який належить ОСОБА_11 ухвалою слідчого судді Менського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2020 року продовжено до виконання вироку в частині цивільного позову та залишено зберігатися на спеціальному майданчику Корюківського РВП ГУНП в Чернігівській області.

Питання про долю речових доказів і документів було вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_11 28 листопада 2020 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ-21114», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Мена-Ліски» Корюківського району Чернігівської області зі сторони м. Мена в напрямку с. Ліски Корюківського (колишнього Менського) району Чернігівської області.

Рухаючись у вказаному напрямку, приблизно о 05 годині 30 хвилин на відстані на ближче ніж 215,05 м від дорожнього знаку 5.45 «Ліски» Корюківського (колишнього Менського) району Чернігівської області ОСОБА_11 проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, при виникненні перешкоди для руху, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_12 , який рухався в попутному напрямку руху в смузі руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної краніо-скелетної травми, яка поєднує закриту черепно-мозкову травму з садном лівої поверхні голови, забійних ран лівої скроні, крововиливу в м`які тканини даної ділянки, перелому кісток основи черепа зліва, забою головного мозку, субарахноїдального крововиливу, набряку головного мозку, перелому правого стегна, саден ступнів, колінних суглобів, лівої поперекової ділянки, в ділянці лівої лопатки, на тильній поверхні правої та лівої кисті, які в комплексі мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті.

Смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в КНП «Менська ЦРЛ» внаслідок поєднаної краніо-скелетної травми.

У дані дорожній обстановці водій ОСОБА_11 порушив вимоги п. 2.3 б) (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну), п. 2.9 а) (водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння) та п. 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001, що стало умовою та причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 28 листопада 2020 року приблизно о 05 годині 30 хвилин ОСОБА_11 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, усвідомлюючи, що в результаті наїзду ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, в порушення вимог п. 2.10 (у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди воді зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; ґ) у разі неможливості виконати дії перелічені і підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди; є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001, не зупинив керований ним автомобіль «ВАЗ-21114», реєстраційний номер НОМЕР_1 , маючи змогу надати потерпілому допомогу, зокрема викликати екстрену медичну допомогу, з`ясувати стан потерпілого, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, залишив місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди та зник у невідомому напрямку, тим самим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_12 , якого сам поставив у безпорадний та небезпечний для життя стан.

Не погодившись з прийнятим судом рішенням, в поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 не оскаржуючи кваліфікацію його дій за ч.2 ст. 286 КК України, просить застосувати при призначенні покарання за даною статтею положення ст. 69 КК України, у зв`язку з повним визнанням вини за вказаною кваліфікацією, а також за сприяння органам досудового розслідування у розкритті злочину. Крім того, просить направити його для відбування покарання до Домницького виправного центру, що буде більш сприятливим для його стану здоров`я.

Заперечуючи свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, запевняє суд, що не зрозумів що трапилось і через сильний удар головою, будучи в непритомному стані, котився від місця події на деяку відстань, прийшовши до тями вже в населеному пункті біля будинків. Запевняє суд, що вчиняв усі дії для виклику швидкої медичної допомоги та поліції, проте свідок ОСОБА_13 проігнорувала його прохання. За таких обставин, наполягає, що обвинувачення за ст. 135 КК України є безпідставним і незаконним, а також таким що ґрунтується на припущеннях прокурора. Просить суд врахувати незадовільний стан здоров`я, що підтверджується відповідними довідками.

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_9 , звертаючись з апеляційною скаргою в інтересах потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскаржуючи вирок відповідно до положень п.7 ч.1 ст. 393 КПК України, просить його скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; за ч.1 ст. 135 КК України призначити показання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_11 покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги автор скарги обґрунтовує тим, що злочин вчинений ОСОБА_11 є тяжким, вчинений він в стані алкогольного сп`яніння, при цьому свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України обвинувачений не визнав. Зазначені обставини, на думку апелянта, вказають, що виправлення обвинуваченого можливе лише з призначенням йому максимального строку покарання, передбаченого санкцією статті 286 КК України, а саме у виді 8 років позбавлення волі, що відповідатиме положенням ст.ст. 65, 50 КК України.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого на підтримку поданої апеляційної скарги, потерпілих та їх представника, які підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та вказували на безпідставність доводів обвинуваченого, позицію прокурора, що наполягав на законності судового рішення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також в частині цивільних позовів, в поданих апеляційних скаргах сторонами не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , про необхідність скасування вироку в частині визнання його винуватим за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку із недоведенням того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, то такі колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Стаття 135 КК України передбачає відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу, або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Суспільна небезпека цього злочину полягає у поширенні аморальної поведінки, змістом якої є неповага до права людини на життя і безпеку, нехтування моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людям, які перебувають у небезпечному для життя стані.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Із об`єктивної сторони злочин полягає у суспільно небезпечній діяльності, що виражається у залишенні без допомоги вказаної особи.

Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці, а також тяжкість тілесних ушкоджень отриманих в результаті ДТП.

Крім того, Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. вищенаведене рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Як вбачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами, проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах.

Як в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 показав, так і в апеляційному суді ОСОБА_11 підтвердив свої показання про те, що керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння і зразу не зрозумів, що когось збив. Свою поведінку пояснював тим, що розгубився та злякався. Можливо був шокований. Автомобіль продовжував рухатися селом. Згодом виїхав на узбіччя та зупинився. Коли він прийшов до тями, то побачив розбите лобове скло автомобіля та кров. В нього почалася паніка. Він почав кричати. Потім пішов по селу. Підійшов до будинку ОСОБА_13 та просив викликати швидку та поліцію. Говорив, що когось убив. Вона йому не повірила. Також зустрічав інших жителів села. Проте їм нічого про ДТП не повідомляв. По селу він ходив близько години. Потім на попутному автомобілі повернувся в місто Мена. По дорозі бачив, що на місці, де він відчув удар перебувають працівники поліції. В місті Мена він пішов в магазин Ніагара, де випив каву та 200 грам горілки. Потім зустрів батька, якому сказав що напевно когось збив. Батько сказав, що він вже їздив в лікарню. Згодом поїхав до поліцейських.

Разом з тим, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, доводиться самими показаннями обвинуваченого, які вказують про їх неспроможність в частині того що він будучи водієм втратив свідомість - «Його ніби зразу вимкнуло», а автомобіль продовжив рух самостійно, що технічно не можливо з урахуванням відстані від дорожньо-транспортної події (понад 2 км), звивистості дороги та місця знаходження автомобіля обвинуваченого.

Так, в суді першої інстанції вказана позиція обвинуваченого була належним чином перевірена та співставлена з іншими дослідженими судом доказами, і як наслідок, не знайшла свого підтвердження, що також відповідає висновкам колегії суддів апеляційного суду шляхом перевірки даних доводів апелянта при розгляді кримінального провадження судом вищестоящої інстанції.

З показань потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що він особисто, на власному мопеді здійснював заміри відстані від місця де збили його сина до місця знаходження автомобіля ОСОБА_11 , дана відстані становить 2048 метра. Дорога, яку подолав автомобіль не пряма, має два значні повороти.

З протоколу огляду автомобіля ВАЗ 21114 НОМЕР_1 від 28.11.2020 вбачається, що автомобіль знаходиться на правому узбіччі проїзної частини та має значні механічні пошкодження, а саме пошкодження переднього бампера, капоту, криші, лобового скла автомобіля. У оглянутого автомобіля пробите праве переднє колесо.

Отже, обвинувачений ОСОБА_11 після того, як збив велосипедиста ОСОБА_12 , на автомобілі, який мав значні пошкодження, які прямо вказували на те, що ним було збито людину, продовжив рух на вказаному автомобілі, проїхав дистанцію близько двох кілометрів та зупинив керований ним автомобіль ВАЗ на узбіччі лише через пошкодження правого переднього колеса.

Таким чином, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, є повністю доведеним той факт, що обвинувачений ОСОБА_11 після скоєння дорожньо транспортної пригоди, усвідомлюючи, що в результаті наїзду ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи змогу надати потерпілому допомогу, зокрема викликати екстрену медичну допомогу, з`ясувати стан потерпілого, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, залишив місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди та зник у невідомому напрямку, тим самим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_12 , якого сам поставив у безпорадний та небезпечний для життя стан.

Тому, дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 135 КК України кваліфіковані правильно, а його винуватість у вчиненому доведена поза розумним сумнівом.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_11 про те, що місце вчинення злочину залишене ним в непритомному стані, а тому обвинувачення за ч.1 ст. 135 КК України є безпідставним, апеляційний суд до уваги не приймає й з огляду на те, що самими показаннями обвинуваченого стверджується наявність прямого умислу щодо залишення потерпілого без допомоги, оскільки досить тривалий час після ДТП водій в будь-який спосіб намагався приховати свою причетність до дорожньо-транспортної пригоди, а тому скористався попутним автомобілем та повернувся в місто Мена. По дорозі бачив, що на місці, де він відчув удар перебувають працівники поліції. В місті Мена після ДТП він пішов в магазин Ніагара. Потім зустрів батька, якому сказав що напевно когось збив. Тобто, подальший перебіг подій жодним чином не свідчать про активні дії обвинуваченого надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції не підтвердила тверджень обвинуваченого, що він просив її про допомогу постраждалій в ДТП людині.

Отже, вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_11 про необхідність призначення йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.

Частиною 1 статті 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Проте, ні під час досудового розслідування, ні при розгляді справи в суді жодних обставин, які пом`якшують та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину встановлено не було, як не були вони наведені апелянтом у скарзі, а тому вказана вимога є невмотивованою.

В той же час, і доводи апеляційної скарги представника потерпілих про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_11 основного покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Слідуючи вищенаведеним положенням Закону, місцевий суд, обґрунтовано, з урахуванням вказаних норм чинного законодавства, призначив обвинуваченому ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, оскільки призначене обвинуваченому ОСОБА_11 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначеним у ст. 65 КК України та постанові пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Так, аналізуючи підстави з яких суд першої інстанції виходив обираючи ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України, колегія суддів переконана, що суд правильно врахував відсутність пом`якшуючих покарання обставин, наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких хоч і є необережним, однак згідно ст. 12 КК України тяжким злочином, а інший нетяжким, наслідки у вигляді смерті потерпілого та обставини вчинення злочину, особу винного, його вік, матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я, а також характеризуючи дані. Зокрема те, що він має постійне місце проживання та формально позитивну характеристику, наявність постійного місця роботи та відповідної позитивної характеристики з роботи, відсутність притягнень до адміністративної та кримінальної відповідальності, відношення винного і його поведінку після вчинення злочину, позицію потерпілої сторони у провадженні, які просили призначити найбільш тяжке покарання. Враховано і дані досудової доповіді, в якій зазначено, що існує середня ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Також апеляційний суд враховує, що хоча обвинувачений своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, не визнав, щиро не покаявся, проте з урахуванням практики Верховного суду яка склалася, колегія суддів підкреслює що у справах даної категорії, щодо безпеки руху та експлуатації транспорту, думка потерпілих при вирішенні питання щодо призначення покарання може враховуватися в сукупності з іншими обставинами, однак не є вирішальною.

За таких умов, всупереч тверджень потерпілої сторони, покарання обвинуваченому призначено із врахуванням тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Всі доводи апеляційної скарги представника потерпілих детально проаналізовані колегіє суддів, але на переконання апеляційного суду вказані обставини досліджені та враховані районним судом при постановленні вироку, як при призначенні обвинуваченому покарання так і при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди потерпілим. Жодних підстав вважати рішення суду з даного питання неповним у суду апеляційної інстанції немає.

З поміж поставлених перед апеляційним судом питань, колегія суддів відхиляє вимогу обвинуваченого ОСОБА_11 про направлення його для відбування покарання до Домницького виправного центру, як таку, що з урахуванням положень ст. 86 Кримінально-виконавчого кодексу України, не відноситься до компетенції суду. Так, вказана норма передбачає, що вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм закону України про кримінальну відповідальність, що регламентує порядок призначення покарання, а тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 та представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4