КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУНС №753/4974/17 Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Справа № 11-кп/824/4619/2021
Категорія ч. 2 ст. 309 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні №0010772 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судима 18 серпня 2016 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від відбування якого звільнена на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до цього покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.

Судом також стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати, вирішено питання про залік попереднього ув`язнення та щодо речових доказів.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_9 23 вересня 2016 року приблизно о 09 год 30 хв у телефонному режимі з невстановленою досудовим слідством особою домовилась про незаконне придбання наркотичного засобу - метадону для власного вживання без мети збуту. Далі того ж дня ОСОБА_7 направилась до лісосмуги по вул. Світла, 3 в м. Києві, де підібрала раніше замовлений наркотичний засіб - метадон, масою 3,624 г, що знаходився в 20 згортках з прозорого поліетилену, з яких 16 штук поклала до лівої кишені власної куртки та стала незаконно зберігати для власного вживання без мети збуту, а 4 згортки з наркотичним засобом сховала у цій же лісосмузі, тим самим почала умисно незаконно зберігати наркотичний засіб - метадон для власного вживання без мети збуту у вказаному місці.

Близько 11 год 30 хв 23 вересня 2016 року у лісосмузі, що по вул. Світла, 3 в м. Києві ОСОБА_7 видала працівникам поліції наркотичний засіб - метадон, загальною масою 3,624 г, тобто у великих розмірах, який незаконно придбала та зберігала для власного вживання без мети збуту.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації діяння,просить пом`якшити призначене їй судом першої інстанції покарання, зменшити його розмір на 1/3 і звільнити під особисте зобов`язання.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що за час перебування в умовах слідчого ізолятора з огляду на наявність тяжких невиліковних хвороб значно погіршився стан її здоров`я та вона в таких умовах не може отримувати необхідне лікування.
Звертає увагу також на те, що вона визнала свої помилки, щиро кається у вчиненому, має на утриманні неповнолітнього сина.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу у великому розмірі без мети збуту відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України.

Що стосується покарання, то колегія суддів враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з вимогами ст. 71 КК України, якими визначається призначення покарання за сукупністю вироків, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, як це передбачено ч. 4 ст. 71 КК України.

На переконання колегії суддів, при виборі обвинуваченій заходу примусу за вчинене кримінальне правопорушення суд першої інстанції керувався саме наведеними законодавчими приписами.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким; фактичні обставини справи, характер злочинного посягання та відношення обвинуваченої до скоєного; за відсутності обставин, що обтяжують покарання, обставини, які його пом`якшують - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; незадовільний стан здоров`я та всі дані про особу винної, яка раніше судима, працювала неофіційно та має на утриманні малолітню дитину.

З огляду на такі обставини суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 309 КК України, достатньо мотивувавши свої висновки в цій частині, з чим погоджується і колегія суддів.

Виходячи з того, що ОСОБА_7 вчинила новий злочин у період іспитового строку, визначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року, суд у відповідності до вимог ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків призначив обвинуваченій, частково приєднавши невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки за попереднім вироком, при цьому дотримав вимог ч. 4 ст. 71 КК України і збільшив розмір остаточного покарання у виді позбавлення волі від невідбутого за попереднім вироком, з урахуванням усіх обставин цього провадження та даних про особу обвинуваченої, лише на два місяці.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст. ст. 50, 65, 71 КК України, а призначене ОСОБА_7 покарання є справедливими, необхідним та достатнім для її виправлення, а також попередження нових кримінальних правопорушень і колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання, в тому числі на 1/3 розміру призначеного покарання у виді позбавлення волі, як про це просить обвинувачена, що до того ж прямо суперечить вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а саме положенням ч. 4 ст. 71 КК України.

Об`єктивних даних, які б свідчили про погіршення на даний час стану здоров`я і неможливість обвинуваченою відбувати покарання в умовах ізоляції від суспільства, стороною захисту представлено не було. Разом із цим, колегія суддів зауважує, що питання звільнення засуджених від покарання за хворобою може бути вирішене за наявності відповідних підстав в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4