ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/332/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/2489/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 липня 2021 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання щодо засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.ВасилівкаЗапорізької області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , який відбуває покарання у державній установі «Кам`янська виправна колонія (№101)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просив ухвалу скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. Посилався на те, що суд першої інстанції не встановив всі фактичні обставини справи та не надав належну оцінку інформації щодо стану здоров`я засудженого, зокрема даним про те, що він є особою з інвалідністю третьої групи та має обмежену працездатність. Разом з цим, апелянт наголошував на тому, що він офіційно працевлаштований, має 3 заохочення за сумлінне ставлення до праці, не бере участь у реалізації програм диференційного виховного впливу на засуджених та самодіяльних організаціях через відсутність таких впродовж всього строку його перебування в установі.

Крім того, звертав увагу суду на тому, що твердження про те, що комісія державної установи відмовила йому у застосуванні ст.81 КК, як такому, що не довів свого виправлення не відповідає дійсності, адже підставою для такої відмови була особиста заява засудженого.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13.12.2017 року за ч.2 ст.121 КК України до 9 років позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк відбування засудженим покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення з 18.05.2016 року по 20.06.2017 рік включно.

Постановою Верховного Суду від 25.07.2019 року зазначений вирок було змінено та на підставі ч.5 ст.72 КК зараховано засудженому ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 21.06.2017 року по 28.03.2018 року.

Засуджений звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні даного клопотання, виходив з того, що засуджений ОСОБА_7 не довів своє виправлення, а встановлені судом обставини у своїй сукупності не можуть свідчити про його виправлення та перевиховання на цей час.

Відповідно до ч.2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

При вирішенні питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення необхідно враховувати, чи стала особа на шлях виправлення, чи прагне засуджений до такого виправлення, чи є позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, а саме: зразкова поведінка, сумлінне ставлення до праці.

При цьому висновки про становлення особи на шлях виправлення слід робити не лише за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 перебуває в місцях позбавлення волі з 26.05.2016 року та відбуває покарання за умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть іншої людини, що є тяжким злочином проти життя та здоров`я особи.

За весь час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 має 3 заохочення за виконання покладених на нього обов`язків та додержання правил поведінки, працевлаштований на дільниці з пошиву одягу.

Разом з цим, із наявної в матеріалах провадження характеристики вбачається, що засуджений ОСОБА_7 не виконує роботи із самообслуговування через нестачу достатнього рівня необхідних навичок. При цьому засуджений не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, самоосвітою не займається.

Окрім того, засуджений ОСОБА_7 не приймає участь у виконанні робіт із благоустрою установи та не бере участь у реалізації програм диференційного виховного впливу, не бере участь в роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціальну корисну активність в організації їх роботи.

Твердження засудженого про незапровадження в умовах державної установи, де він відбуває покарання, програм диференційного виховного впливу колегія суддів залишає поза увагою, адже зі змісту наявних в матеріалах справи наданих адміністрацією установи довідок та характеристики вбачається, що такі програми є, втім засуджений в них участі не приймає.

Відповідно до матеріалів провадження 15.05.2018 року засудженому було відмовлено у заміні умов тримання в порядку ст.101 ВК, 01.02.2019 року - у застосуванні ст.82 КК та заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, а 02.11.2020 року в умовно-достроковому звільненні, що певним чином характеризує ставлення комісії установи, де відбуває покарання засуджений до рівня його виправлення.

Твердження засудженого про те, що в умовно-достроковому звільнені йому було відмовлено на підставі його ж заяви про те, не знайшло свого підтвердження в ході перевірки матеріалів даного провадження судом апеляційної інстанції.

Отже перевіривши з достатньою повнотою наявні в матеріалах особової справи документи, які свідчать про поведінку засудженого протягом усього часу його перебування в установі відбування покарання та роботу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого та належним чином мотивував в ухвалі свої висновки про те, що ОСОБА_7 не довів своє безумовне виправлення та перевиховання.

Разом з цим, досліджуючи матеріали кримінального провадження та оцінюючи їх у сукупності з метою прийняття законного та справедливого рішення колегія суддів бере до уваги і те, що засуджений ОСОБА_7 є особою раніше вісім разів судимою за вчинення умисних злочинів, зокрема проти власності, та неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі. В минулому до засудженого застосовувалося і звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, і умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання. Однак, після звільнення засуджений знову вчиняв нові умисні злочини, що у своїй сукупності свідчить про злочинне спрямування поведінки ОСОБА_7 та його небажання стати на шлях виправлення.

Крім того, колегія суддів також враховує і ту обставину, що частина призначеного ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі була перерахована з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року. Зокрема засудженому за таким розрахунком в строк призначеного покарання було зараховано строк його попереднього з 21.06.2017 року по 28.03.2018 рік.

Так, колегія суддів виходить з того, що метою вироку є не тільки виправлення засудженого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, але й кара, як відплата за вчинений злочин. У вказаній якості, кара не тільки визначає характер покарання, а й значною мірою забезпечує досягнення всіх цілей покарання, а забезпечення цієї мети, є обов`язковою відповіддю держави на вчинення злочину, а також сам факт призначення необхідного і достатнього покарання, певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого та суспільства.

Працевлаштованість засудженого не є самостійним вагомим аргументом для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, оскільки висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період перебування у виправних установах.

Наявність у засудженого групи інвалідності не є безумовною підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання. Жодних даних про те, що ОСОБА_8 за станом свого здоров`я у подальшому не може відбувати призначене йому вироком суду покарання в умовах державної виправної установи в матеріалах провадження не міститься.

Колегія суддів звертає увагу, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання осіб, до яких можуть бути застосовані положення ст.81 КК є правом, а не обов`язком суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що засуджений дійсно став на шлях виправлення, що є обов`язковою умовою для умовно-дострокового звільнення, а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 липня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Дата документу 07.02.2022 Справа № 314/2489/21