Провадження № 1-кп/742/38/21
Єдиний унікальний № 742/809/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2021 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючої - судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судових засідань: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000283 від 11.03.2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тбілісі, громадянина Грузії, з професійно-технічною освітою, неодруженого, що має на утриманні неповнолітню дитину, непрацюючого, з 3 групою інвалідності, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 28.09.2018 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області за ч.2 ст.125 КК України до 160 годин громадських робіт,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

7 березня 2020 року, близько 10 години, ОСОБА_9 , перебуваючи поблизу межі своєї земельної ділянки, що за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки сусіда ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті існуючих особистих неприязних відносин до останнього, діючи умисно, усвідомлюючи і достовірно знаючи, що висловлені ним погрози та його дії здатні викликати побоювання за своє життя і здоров`я у потерпілого і бажаючи цього, тримаючи у руках сокиру, почав швидко рухатися в напрямку ОСОБА_7 , при цьому висловлював на його адресу погрозу вбивством, чим викликав у потерпілого сприйняття даних дій, як реальну загрозу життю та здоров`ю.

В подальшому, побоюючись за своє життя, потерпілий почав втікати від ОСОБА_9 , але останній, реалізуючи до кінця свій злочинний умисел, направлений на погрозу вбивством ОСОБА_7 , кинув у його напрямку сокиру, яка впала на території присадибної земельної ділянки потерпілого.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_9 заперечив той факт, що 7 березня 2020 року, близько 10 години, він погрожував вбивством сусіду ОСОБА_7 , пояснивши суду, що 7 березня 2020 року приблизно з 9 години до 12 години його не було вдома, оскільки він ходив в магазин за хлібом.

Потерпілий ОСОБА_7 суду розповів, що 7 березня 2020 року, близько 10 години, він перебував на городі свого господарства, що за адресою: АДРЕСА_1 , де ставив паркан на межі з господарством ОСОБА_9 , коли до нього з сокирою у руках та з погрозою вбити почав бігти ОСОБА_9 , знаючи норов якого та реально побоюючись його погроз, ОСОБА_7 почав тікати у бік свого будинку, під час чого ОСОБА_9 жбурнув йому у слід сокиру, яка не зачепила потерпілого, але впала вже на території його присадибної земельної ділянки.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 показала суду, що вони з чоловіком ОСОБА_7 є сусідами ОСОБА_9 і вже певний проміжок часу між ними постійно виникають сварки з приводу межі та з приводу їхніх кур, які іноді заходять до господарства ОСОБА_9 та нібито клюють фундамент його будинку, а йому це дуже не подобається, аж так, що одного разу він жбурнув у вікно їхнього будинку цеглину та розбив його, чим страшенно перелякав їх та дитину. Під час конфліктів ОСОБА_9 поводить себе агресивно та погрожує насильством, а 7 березня 2020 року, близько 10 години, її чоловік встановлював паркан на межі їхнього господарства, що за адресою: АДРЕСА_1 , коли до нього із сокирою у руках вибіг розлючений сусід ОСОБА_9 з черговою сваркою, під час якої став погрожувати ОСОБА_7 вбивством, побоюючись якого чоловік почав тікати у бік будинку, а ОСОБА_9 у цей час жбурнув йому у слід сокиру.

10.03.2020 року до Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява ОСОБА_7 про те, що 7 березня 2020 року, близько 10 години, ОСОБА_9 , перебуваючи поблизу межі своєї земельної ділянки, що за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки сусіда ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті існуючих особистих неприязних відносин до останнього, вчинив з ним словесну сварку та погрожував вбити за допомогою сокири, яку тримав у руках, а потім почав бігти до ОСОБА_7 , який побоюючись за своє життя, почав втікати до будинку, але ОСОБА_9 кинув у його напрямку сокиру (а.п.34-35).

11.03.2020 року відомості за заявою ОСОБА_7 були внесені до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.129 КК України (а.п.31).

В ході проведення 13.03.2020 року за участю потерпілого ОСОБА_7 слідчого експерименту (а.п.36-41) останній розповів, що 7 березня 2020 року, близько 10 години, він разом з дружиною перебував на городі свого господарства, що за адресою: АДРЕСА_1 , де збирався встановлювати стовпчики для паркану на межі з господарством ОСОБА_9 , коли до нього з сокирою у руках та з погрозою вбити почав бігти ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 почав тікати у бік свого будинку, під час чого почув, що позаду нього щось впало. Це була сокира, яку ОСОБА_9 попередньо тримав у руках, що мала держак біля 70-100 см та була схожа на сокиру, якою рубають дрова.

Під час проведення обшуку у господарстві ОСОБА_9 (а.п.42-56) він добровільно видав працівникам поліції три сокири, дві з яких були у нього вилучені та одну з яких під час пред`явлення речей для впізнання впізнав потерпілий ОСОБА_7 , як таку, що використовувалась 07.03.2020 року ОСОБА_9 під час погрози вбивством (а.п.57-59).

Відповідно до протоколу огляду вказаної вище сокири та ілюстративної таблиці до нього (а.п.60-64) на обох бічних поверхнях топорища виявлено незначне нашарування висохлого ґрунту, що спостерігалося і судом під час дослідження сокири, яка є речовим доказом, безпосередньо під час судового засідання.

Так, незважаючи на невизнання своєї вини ОСОБА_9 , його вина у адресованій ОСОБА_7 погрозі вбивством, побоюватись яку у останнього були реальні підстави, була доведена у судовому засіданні на підставі всієї сукупності досліджених судом доказів, які повною мірою узгоджуються між собою та жодним чином не суперечать один одному, як на цьому наголошував захисник обвинуваченого, вказуючи на розбіжності деталей у показах потерпілого та його дружини свідка ОСОБА_11 , а також є належними та допустимими у розумінні КПК України, в тому числі і протокол слідчого експерименту, на неналежності якого наполягала сторона захисту, посилаючись на склад понятих, до якого входив ОСОБА_12 , що раніше вже був потерпілим від кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_9 .

Суд встановив, що своїми умисними діями, які виразились у погрозі вбивством ОСОБА_7 , при наявності у потерпілого реальних підстав побоюватися здійснення цієї погрози, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.129 КК України. При цьому суд не знайшов підстав для закриття даного кримінального провадження, зокрема через відсутність події кримінального правопорушення, як того просив захисник ОСОБА_9 , підтримуючи захисну версію обвинуваченого про його відсутність 7 березня 2020 року близько 10 години на території належного йому господарства, що за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки цей факт спросовується дослідженими у даному судовому засіданні доказами у їх сукупності.

Відповідно до ст.66 КК України обставин, які б пом`якшували покарання ОСОБА_9 , судом не встановлено.

Відповідно до ст.67 КК України обставиною, яка обтяжує його покарання, суд визнає рецидив злочинів.

Вирішуючи питання про міру покарання ОСОБА_9 , суд враховує конкретні обставини справи, вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є проступком, обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_9 , за відсутності обставин, які б його пом`якшували, а також особу самого обвинуваченого, який на час вчинення кримінального правопорушення був інвалідом 3 групи (а.п.138-139), раніше був судимий 28.09.2018 року за ч.2 ст.125 КК України, але покарання у виді 160 годин громадських робіт досі не відбув, у зв`язку з чим з 07.11.2018 року перебуває на обліку Прилуцького МРВ філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області (а.п.67-68, 72-74, 80, 148, 159, 193, 204, 215), має постійне місце реєстрації (а.п.65), за яким характеризується негативно, оскільки на нього постійно надходять скарги від жителів територіальної громади через неадекватну поведінку (а.п.71), що також підтверджується численними зверненнями громадян до поліції щодо його протиправної поведінки (а.п.78-79, 81-129), має на утриманні неповнолітнього сина (а.п.76-77), не перебуває на обліку ні у лікаря-нарколога, ані у лікарня-психіатра (а.п.69-70), та його ставлення до вчиненого, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді арешту із застосуванням ст.71, 72 КК України, як того просив прокурор, оскільки ним дійсно не відбуто покарання за вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2018 року у виді 160 годин громадських робіт, а до закінчення строку давності виконання обвинувального вироку він вчинив нове кримінальне правопорушення, а також ухилявся від його відбування, тому саме такий вид покарання, на думку суду, буде повністю відповідати як характеру скоєного ним кримінального проступку, його суспільній небезпеці, так і особі самого обвинуваченого, а тому зможе належним чином посприяти виправленню ОСОБА_9 та запобігти вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Потерпілим ОСОБА_7 було подано цивільний позов до ОСОБА_9 про стягнення з нього матеріальної шкоди розміром 5000,00 грн внаслідок понесення витрат на правничу допомогу та про стягнення моральної шкоди розміром 15000,00 грн.

В обґрунтування розміру заподіяної йому моральної шкоди ОСОБА_7 зазначає, що через погрозу йому вбивством він отримав сильний психічний стрес, тому майже два тижні після інциденту потерпілий не міг вийти з дому, навіть за продуктами харчування, оскільки перебував у пригніченому стані, у нього погіршився сон та апетит після невмотивованої та протиправної поведінки ОСОБА_9 .

Крім того, він був змушений відриватися від роботи та відвідувати поліцію, слідчі органи, адвокатів, тому довгий час страждав від вимушених змін у його житті, оскільки досудове розслідування тривало два місяці, а зараз він змушений ходити до суду за захистом своїх прав та інтересів, що завдає моральних страждань, а для відновлення та нормалізації звичайного укладу життя доводиться прикладати значних зусиль, оскільки постійні думки та спогади про трагедію, яка могла статися, досі примушують тяжко страждати, оскільки обвинувачений хотів не просто його побити, а позбавити життя.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ст.16 ЦК України).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст.1167 ЦК України.

Так, згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В судовому засіданні було беззаперечно встановлено вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, потерпілим від якого є ОСОБА_7 , а тому заподіяна йому моральна шкода має бути на його користь стягнута з ОСОБА_9 .

З правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №К/9901/10765/18, випливає, що відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі Недайборщ проти Російської Федерації зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Таким чином, встановлений у даному судовому засіданні факт вчинення ОСОБА_9 по відношенню до ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, вже свідчить про завдання особі моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за наявності у цьому вини ОСОБА_9 .

Пунктами 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначив у своєму цивільному позові потерпілий ОСОБА_7 , моральна шкода йому була спричинена тим, що через погрозу вбивством він отримав сильний психічний стрес, перебував у пригніченому стані, оскільки побоювався не лише за своє життя та здоров`я, а і за життя та здоров`я членів своєї родини. Крім того, він був змушений відриватися від роботи та відвідувати поліцію, слідчі органи, адвокатів, тому довгий час страждав від вимушених змін у його житті, оскільки досудове розслідування тривало два місяці, а після цього він змушений ходити до суду за захистом своїх прав та інтересів, що завдає моральних страждань, а для відновлення та нормалізації звичайного укладу життя доводиться прикладати значних зусиль, оскільки постійні думки та спогади про трагедію, яка могла статися, досі примушують тяжко страждати, оскільки обвинувачений хотів не просто його побити, а позбавити життя.

Але на підтвердження заявленого розміру моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_9 , ОСОБА_7 не надав суду жодних належних та допустимих доказів, тому суд зазначає, що порушення прав людини, зокрема вчинення щодо неї кримінального правопорушення, дійсно може викликати негативні емоції, проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Завдану йому моральну шкоду ОСОБА_7 оцінює в розмірі 15000,00 грн, хоча з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний ОСОБА_7 у цивільному позові є дещо завищеним.

Отже, враховуючи зміст всіх викладених вище норм права, обставини справи та зазначений ОСОБА_7 обсяг заподіяної йому моральної шкоди, глибину та тривалість його страждань внаслідок погрози вбивством, яку він сприйняв реальною, а також те, що ОСОБА_9 за вироком суду понесе відповідне покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, яке призвело до необхідності звернення потерпілого з цивільним позовом, з урахуванням засад розумності, співрозмірності та справедливості, суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень.

Разом з цим, суд наголошує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Крім того, ОСОБА_7 також було заявлено позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_9 на його користь матеріальної шкоди розміром 5000,00 грн внаслідок понесення витрат на правничу допомогу, однак суд не може розцінювати витрати, понесені на отримання правничої допомоги, до заподіяної потерпілому майнової шкоди у прямому її розумінні, наведеному у нині чинному законодавстві України, хоча вважає, що понесені потерпілим процесуальні витрати підлягають відшкодуванню на підставі ч.1 ст.124 КПК України, оскільки понесені потерпілим витрати на правничу допомогу відносяться до процесуальних витрат, є цілком обґрунтованими та належним чином документально підтвердженими (а.п.22-23).

Долю речового доказу (а.п.130-132) слід вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Керуючись ст.370-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, і призначити покарання у виді 2 місяців арешту.

На підставі п.4 ч.1 ст.72 КК України перевести невідбуте ОСОБА_9 покарання, призначене вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2018 року у виді 160 годин громадських робіт, у покарання у виді 20 днів арешту.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, шляхом повного складання з переведеним та невідбутим ОСОБА_9 покаранням, призначеним вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2018 року, остаточно за сукупністю вироків призначити ОСОБА_9 2 (два) місяці та 20 (двадцять) днів арешту.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 5000 (п`ять тисяч) грн 00 к. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 5000 (п`ять тисяч) грн 00 к. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_9 не обирати.

Речовий доказ сокиру, яка зберігається у камері зберігання речових доказів Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області, - знищити.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення даного вироку, а засудженим у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Анна КОРОТКА