Провадження №11-кп/801/1122/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 та самого засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2021 року,
якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, громадянина України, раніше судимого,
про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, а подальше його тримання під вартою порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, відповідно до висновку Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» довічне ув`язнення порушує Конвенцію. Тому засуджений ОСОБА_7 просить суд замінити йому невідбуту частину покарання з довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавленням волі на певний строк. Також просив зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав своє клопотання та просив його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Просив суд замінити невідбуту частину покарання більш м`яким строковим покаранням.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 підтримала клопотання свого підзахисного та просила замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням.
Прокурор ОСОБА_9 заперечила проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.
Вирішуючи вказане питання суд зазначив, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст.82 Кримінального кодексу України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачене.
Суд звернув увагу на те, що чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Також з матеріалів особової справи судом було встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Донецького обласного суду від 29.01.1998 до смертної кари розстрілу, ухвалою Верховного Суду України від 16.04.1998 вказаний вирок залишено без змін та ухвалою Донецького обласного суду від 13.06.2000, призначене ОСОБА_7 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
Зазначені рішення суду набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, суд звернув увагу, що у суду відсутні повноваження змінювати їх.
Також суд звернув увагу на те, що у своїй заяві засуджений ОСОБА_7 фактично просить змінити вирок Донецького обласного суду від 29.01.1998 та ухвали Верховного Суду України від 16.04.1998 і Донецького обласного суду від 13.06.2000 щодо нього та призначити йому інше (строкове) покарання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06.08.2021 року. Припинити його катування довічним позбавленням волі і звільнити його або іншим шляхом захистити його права.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не надав оцінку підставам на яких він звертався до суду. Вважає, що його покарання має бути пом`якшеним через невідповідність нормі чинного законодавства України, а саме рішення Європейського суду з прав людини.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 поданій в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06.08.2021 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовільнити клопотання засудженого.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд не врахував те, що право на перегляд довічного покарання має особа, незалежно від закріплення механізму його реалізації в законах України. Відсутність процесуальних норм не є перешкодою для задоволення клопотання. Національний суд не може відмовити в задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції та практиці ЄСПЛ, посилаючись на норми (або їх відсутність) у законах України. Для задоволення вимог ст.3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_7 свою апеляційну скаргу та скаргу свого захисника підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на викладені в них доводи.
Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні подану в інтересах ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримала повністю, просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи, також підтримала апеляційну скаргу засудженого та просила її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника, посилаючись на їх безпідставність, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення по апеляційних скаргах засудженого та його захисника, заперечення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Встановлено, що Вироком Донецького обласного суду від 29.01.1998 ОСОБА_7 визнано винним за ч. 1 ст. 117, ч. 2 ст. 118, п. «в», п. «г» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України засуджено до смертної кари розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 16.04.1998 вирок Донецького обласного суду від 29.01.1998 залишено без змін.
Ухвалою Донецького обласного суду від 13.06.2000, призначене ОСОБА_7 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого.
Слід зазначити, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 призначив йому покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_7 , будь-яким законом не усунута.

Відповідно до п.3, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому в даному випадку вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

У відповідності до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 статті 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно з ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі №757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі "Петухов проти України". У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Слід зазначити, що у справі "Ласло Магьяр проти Угорщини" у рішенні від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини, на яке, в тому числі, покликаються як засуджений, так і його захисник у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Водночас, у рішенні "Ласло Магьяр проти Угорщини" Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що при розгляді справи "Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства" 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Право на помилування в Україні визначене ст.87 КК України, де в частині першій значеної статті передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України.

Так, відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах "Вінтер проти Сполученого Королівства" та "Кафкаріс проти Кіпру" та інші.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers' Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 8-14 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями.

Однак даний акт не є міжнародним договором в розумінні п. "а" ч.1 ст.1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу й не те, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, у зв`язку з чим в даному випадку відсутні підстави для заміни засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими посилання як захисника, так і засудженого у своїх апеляційних скаргах щодо неврахування судом при розгляді клопотання засудженого вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України щодо можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ч.5 ст.72 КК України зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання проводиться у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того ж кримінального провадження, в межах якого до неї і було застосовано ув`язнення.

У відповідності до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року строк попереднього ув`язнення за правилами, визначеними у ч.5 ст.72 КК України зараховується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

Статтею 51 КК України визначено перелік видів покарань, які можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, серед яких окремо визначені такі види покарань, як позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, яке є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням.
Оскільки правила, закріплені у статті 72 КК України розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання, що, всупереч тверджень апелянта, вбачається зі змісту Закону, однак довічне позбавлення волі до переліку таких покарань не відноситься.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі, як такі, що не передбачені законодавством України у сфері кримінальної юстиції, внаслідок чого й відсутні підстави для зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Ні засуджений, ні його захисник не навели конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів останнього, обмежилися перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені судом не були. Такі твердження засудженого та захисника носять лише абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Колегія суддів вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи апелянтів про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказані апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.336, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк - залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4