Справа № 161/8265/18 Провадження №11-кп/802/112/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 , яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився у м. Луцьку, Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без місця реєстрації, з неповною середньою освітою, не працює, одружений, раніше неодноразово судимий:
- вироком Луцького міського суду Волинської області від 28 жовтня 1987 року за ч. 2 ст. 141 КК України до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 29 квітня 1989 року по відбуттю строку покарання;
- вироком Луцького міського суду Волинської області від 25 листопада 1991 року за ст. 102, ч. 3 ст. 81, ч. 1 ст. 89, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 18 червня 1994 року по відбуттю строку покарання;
- вироком Луцького міського суду Волинської області від 28 грудня 1994 року за ч. 3 ст. 140 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 27 січня 1995 року вирок суду змінено, постановлено вважати засудженим за ч. ч. 2, 3 ст. 140, ст. 42 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 16 березня 1999 року по відбуттю строку покарання;
- вироком Луцького міського суду Волинської області від 26 серпня 1999 року за ч. 2 ст. 141 КК України до 2 років позбавлення волі; звільнений 28 квітня 2001 року по відбуттю строку покарання;
- вироком Луцького міського суду Волинської області від 6 лютого 2003 року за ч. 2 ст. 196-1, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнений 29 грудня 2005року по відбуттю строку покарання;
- вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 серпня 2006 року за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнений 14 квітня 2010 року по відбуттю строку покарання;
- вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 лютого 2011 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі (дані про звільнення відсутні);
- вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 27 вересня .2013 року за ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК України до 2 років позбавлення волі; звільнений 25 вересня 2015 року по відбуттю строку покарання;
- вироком Галицького міськрайонного суду м. Львова від 17 травня 2016 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнений 13 лютого 2018 року на підставі ухвали Балаклійського районного суду Харківської області умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 2 місяці 29 днів;
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Галицького міськрайонного суду м. Львова від 17 червня 2016 року та остаточно визначено до відбуття ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.
Зарахованои ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення (з урахуванням строку перебування в установах відбування покарань) з 8 березня 2018 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Цивільний позов КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» до обвинуваченого ОСОБА_8 задоволено.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 в користь КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» () витрати на лікування ОСОБА_10 у сумі 10 801 грн.
Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.
В С Т А Н О В И В

Обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 7 березня 2018 року близько 18 год. 15 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під шляхопроводом, поблизу будинку АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, під час словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар кухонним ножем в шию чим спричинив йому тілесне ушкодження у вигляді різаної рани на передньо-боковій поверхні шиї з пошкодженням внутрішньої та зовнішньої яремної вени з кровотечою, яке, згідно висновку судово-медичної експертизи №248 від 22 березня 2018 року, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор оскаржує вирок через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення що спричинило невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вважає, що висновок суду щодо обвинувачення, яке суд вважає доведеним та стосовно наявності у дія ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не відповідають дослідженим у справі доказам, які, у свою чергу, вказують на необхідність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання, характеризується необережністю. При розгляді даного провадження, суд не з достатньою повнотою дослідив та не надав належну оцінку усій сукупності доказів, не врахував, що обвинувачений ножем завдав потерпілому удар у життєво-важливий орган шию. Хоча і припинив подальші протиправні дії, проте жодним чином не намагався запобігти тяжким наслідкам, зокрема викликати швидку допомогу, вжити будь-яких заходів для збереження його життя. Необґрунтованим є і висновок суду про провокування конфлікту потерпілим. А при призначенні остаточного до відбуття покарання, суд не врахував ступніть тяжкості вчиненого, особу винного, який попередньо неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі. Каяття не висловив та не вчинив жодних дій, які б свідчили, що він шкодує про вчинене. У зв`язку із цим, просить вирок суду першої інстанції скасувати. Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, до даного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Галицького районного суду від 17 травня 2016 року у виді 6 років позбавлення волі та остаточно визначити до відбуття покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. Повторно дослідити докази;
- обвинувачений ОСОБА_8 оскаржує вирок через його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Заперечує факт перебування в стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що на момент проведення експертизи, у експерта не було достатньо даних для її проведення.
- захисник оскаржує вирок через його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що покази свідків, котрі не були очевидцями події не можуть бути покладенні в основу обвинувачення, висновки викладені в судово медичній експертизі є лише припущеннями. Не надано належної оцінки показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також протоколу огляду місця події, де було вилучено два ножі. Протокол пред`явлення речей для впізнання є недопустим доказом. Доводи обвинуваченого щодо непричетності до вчинення інкримінованого злочину не спростовані. Просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і вичерпанням можливості їх отримання.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, прокурора, який подану скаргу підтримав, просив її задовольнити, а скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення, обвинуваченого та його захисника, які відносно задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, та просили задовольнити апеляційній скарги подані ними, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.
Про факт наявності ножа, яким потерпілий спричинив собі тілесне ушкодження в ході боротьби з ним не заперечив в суді апеляційної інстанції і сам обвинувачений. Також повідомив про незначне вживання алкогольних напоїв перед інкримінованою подією, однак наполіг, що не був в стані алкогольного сп`яніння.
Судове рішення як регламентує ст.370 КПК України має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Установлено, що за наслідком судового розгляду протиправні дії ОСОБА_8 було перекваліфіковано з ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 121КК України, і обвинуваченого визнано винуватим у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

І з таким висновком суду погоджується і апеляційний суд.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З приводу доводів прокурора про необґрунтованість, на його думку, перекваліфікації скоєного ОСОБА_8 по ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 115 КК України, вбивством належить вважати умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно ч. 2 ст. 15 КК України замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що судова практика для з`ясування змісту й спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (п. 22 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року № 2).

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях (№ 5-32кс12 від 31.01.2012 року, № 5-26кс13 від 04.07.2013 року, № 5-46кс13 від 14.11.2013 року, № 5-10кс14 від 26.06.2014 року, № 5-32кс14 від 11.12.2014 року, № 5-24к15 від 18.06.2015 року) неодноразово висловлювала правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції встановив, що поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки - тяжкі тілесні ушкодження.

Зібрані докази у кримінальному провадженні не містять об`єктивних даних, які б свідчили про намір ОСОБА_8 вчинити умисне вбивство ОСОБА_10 .

Натомість, про відсутність прямого умислу в обвинуваченого ОСОБА_8 на вбивство потерпілого ОСОБА_10 свідчать як покази самого потерпілого, так і пояснення свідків, які зазначили, що після нанесення одного удару потерпілому під час обопільної бійки, ОСОБА_8 більше ударів не наносив, відійшов в сторону, після чого жодних протиправних дій не вчиняв. ОСОБА_8 мав реальну можливість продовжити свої злочинні дії та позбавити ОСОБА_10 життя, однак цього не зробив.

Отже вказане об`єктивно свідчить про те, що ОСОБА_8 не мав наміру на умисне вбивство потерпілого.

Про одинокий характер нанесеного удару також свідчить висновок експерта № 21 МК від 24.04.2018 року, відповідно до якого, у ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: різана рана на передньо-боковій поверхні шиї з пошкодженням внутрішньої та зовнішньої яремної вени. Зазначене тілесне ушкодження виникло в результаті одноразової дії гостро-ріжучого предмета у якого наявна загострена поверхня не виключається від дії леза ножа представленого на дослідження.

Таким чином, ОСОБА_8 хоча і завдав один удар ОСОБА_10 загально-небезпечним знаряддям - ножем у життєво-важливий орган, ділянку шиї, але при цьому він об`єктивно не мав умислу на умисне вбивство потерпілого.

Тому суд першої інстанції об`єктивно перекваліфікував скоєне ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_8 хоча і припинив подальші протиправні дії після нанесення одного удару, проте ніяким чином не намагався запобігти тяжким наслідкам, зокрема і надати допомогу потерпілому, є не обґрунтованими, оскільки суперечать встановленим фактичним обставинам та спростовані достовірними, належними та допустимими доказами, які ретельно проаналізовано у вироку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_8 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 не є доведеною стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінюючи фактичні обставини справи у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні ОСОБА_8 умисно, втім цей умисел був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди, а отже відповідальність обвинуваченого має настати за тілесні ушкодження, які фактично були заподіяні.

Показаннями потерпілого та свідків по справі поза розумним сумнівом як підтверджуються фактичні обставини констатовані вироком, так і спростовуються твердження сторони обвинувачення про умисел на вбивство з огляду на наявність в обвинуваченого реальної можливості позбавити життя.

Таким чином, судом першої інстанції дії ОСОБА_8 правильно було перекваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України за ознаками спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів.
Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 вину у встановленому судом (так і у інкримінованому органами досудового розслідування) йому злочині не визнав та показав, що дійсно того дня він був на квартирі разом з свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Хтось зателефонував ОСОБА_13 і сказав, що хоче зустрітися з ним. Він вийшов з квартири і пішов до мосту, де стояло шість чоловіків. На нього безпричинно почав кричати потерпілий, при цьому будь-якої розмови між ними не було, останній рукою та ножем розмахував, у зв`язку з чим він відштовхнув потерпілого від себе, той впав та схватився за шию, ніж впав на землю. Повідомив, що потерпілий падаючи спричинив собі тілесні ушкодження. Після чого він перебував на місці, нікуди не втікав, через хвилин 10 приїхала швидка медична допомога, а через 15 хвилин поліція. Його хтось повалив на землю та застосовував до нього перцевий балончик. Ніж шукали в сміттєвих контейнерах працівники поліції, бо хтось сказав, що він саме там. Також повідомив, що в Ковальського вдома він ніж не брав і при собі ножа в нього не було.
Суд апеляційної інстанції не бере до уваги, як дійсні викладені обвинуваченим обставини події та позицію з приводу не причетності до отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, оскільки така позиція спростовується безпосередньо дослідженими та проаналізованими у відповідності до вимог ст. 94 КПК України судом першої інстанції доказами.
Зокрема, судом правомірно взято до уваги покази потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які є чіткими, послідовними та дають змогу відтворити всі обставини кримінального правопорушення, які були до, на момент та після його вчинення, повністю узгоджуються між собою та відповідають і іншим доказам у справі. Більше того, сукупністю таких показань підтверджується той факт, що саме обвинувачений спричинив тілесне ушкодження потерпілому.
Разом з тим, наведені у вироку письмові докази: протокол огляду місця події від 07.03.2018 з фото таблицями; постанови слідчого від 08.05.2018, 14.05.2018, 21.05.2018 про визнання речових доказів; висновки судово-медичних експертиз №237 від 13.03.2018, №248 від 22.03.2018 та №21-МК від 24.04.2018; протокол пред`явлення речей для впізнання від 21.05.2018; протокол затримання від 08.03.2018; висновки судових імунологічних експертиз №№ 40, 41, 42, 43 від 26-27.04.2018, які були досліджені за участю усіх учасників провадження у своїй сукупності також відтворюють встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 встановленого судом кримінального правопорушення.
Отже, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого ґрунтуються на належних, допустимих та достовірних доказах, які між собою взаємозв`язані, є достатніми і обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.
В тому числі, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги як належний та допустимий доказ протокол пред`явлення речей для впізнання від 21.05.2018, оскільки дані викладені в ньому, підтверджені показами свідків - понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (дівоче прізвище ОСОБА_22 ).
Наведена обставина спростовує доводи сторони захисту з приводу ухвалення обвинувального вироку на підставі недопустимих доказів.
Суд апеляційної інстанції констатує відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Разом з тим, визнання місцевим судом певних доказів недопустимими, за наявної сукупності інших доказів щодо фактичних обставин провадження, які суд обґрунтовано розцінив як достатні, належні та допустимі і у якості вагомих важелів для висновку щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України - не впливає на висновок щодо встановлення за критерієм «поза розумним сумнівом» провини обвинуваченого та кваліфікацію його дій.
Так, суд першої інстанції критично оцінив показання як обвинуваченого, так і суперечливі показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також пояснення обвинуваченого під час слідчого експерименту 21.05.2018, оскільки вони суперечать і спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, а також показаннями потерпілого ОСОБА_23 та інших свідків, які є послідовними, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, не суперечать іншим доказам, наявним у матеріалах провадження й дослідженим в судовому засіданні. Така стратегія захисту, на думку суду, є нічим іншим, як способом уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності. Більше того, ніхто з очевидців не підтвердив ту обставину, що потерпілий сам наткнувся на ніж.
Разом з тим, твердження обвинуваченого про те, що він в стані алкогольного сп`яніння не перебував, спростовується консультативним висновком спеціаліста №604, згідно якого за результатами дослідження - проба «Алкотест» № 06438 встановлено алкогольне сп`яніння легкого ступеню 1,66 проміле. Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повідомив суд про незначне вживання алкогольних напоїв перед інкримінованою подією, однак наполіг, що не був в стані алкогольного сп`яніння.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості до уваги судом також не приймаються з врахуванням наступного.

Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вимоги законодавства та роз`яснення Пленуму ВСУ, були повністю дотримані судом першої інстанції.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Обставини, які пом`якшують покарання, як правильно встановлено судом відсутні.

Обтяжуючими покарання обставинами суд правильно визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинений ним злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відносяться до категорії тяжкого, дані про його особу, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак позитивно характеризувався за останнім місцем відбування покарання, хворіє, на обліку в лікаря нарколога не перебуває, обставини вчиненого злочину, який був вчинений через незначний проміжок часу в період умовно-дострокового звільнення, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні та покладався на розсуд суду, а також те, що конфлікт був частково спровокований і самим потерпілим.

Разом з тим, судом першої інстанції з чим погоджується і апеляційний суд, було критично оцінено характеристику дільничного інспектора ОСОБА_24 , з огляду на той факт, що ОСОБА_8 після відбування покарання прибув в м. Луцьк 27 лютого 2018 року, а 08 березня 2018 року вже був затриманий за підозрою у вчиненні злочину. При цьому в самій характеристиці не вказано за який період часу була надана така характеристика.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкцій ч.1 ст.121 КК України - у виді позбавлення волі ближче до мінімальної межі строком на 6 (шість) років, і на підставі ст.71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Галицького міськрайонного суду м. Львова від 17.10.2016 року, та остаточно визначив йому до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 6 (шість) місяців.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 , попередження як ним самим так і іншими особами вчинення нових злочинів, й не є надто м`яким в даній ситуації, як про це вказує прокурор.

З огляду на вищевикладене апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_7 підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді