Справа № 204/7346/21
Провадження № 1-в/204/1105/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням та заміну покарання,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про визнання призначеного вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що він звертається до суду на підставі ст. ст. 3, 8, 9, 19, 24, 23, 28, 40, 55, ч. 3 ст. 63, 64, 68, 124-129 Конституції України; ст. ст. 1, 3, 13, 14, 17, 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції, та в порядку ст. ст. 7, 8, 9, 10, 11, 21, 90, 537, 539 КПК України. Він вимушений звернутись до суду з метою визнання факту катування, нелюдського і принижуючого честь поводження і покарання (ст. 3 ЄСПЛ) довічним позбавленням волі з 10 квітня 2019 року по сьогоднішній день. Так, 10 квітня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська засудив його до довічного позбавлення волі. І держава Україна почала його катувати, порушуючи при цьому положення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини у справі «Петухов проти України» № 2 (заява № 41216/19) п.п. 170, 174, 178, 180, 187 визнав порушення ст. 3 Конвенції в зв`язку з фактичним безкінечним довічним позбавленням волі в Україні. Більш того, 15 жовтня 2020 року повторно, Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні катування і порушенням ст. 3 Конвенції в справі «Старишко проти України» (61839/12). Далі, 10 грудня 2020 року, у черговий раз у справі «Лопата та інші проти України» (всього 24 особи засуджені до довічного позбавлення волі) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні само по собі є катуванням і нелюдським покаранням і порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 11 березня 2020 року, в черговий раз в справі «Дембо та інші проти України» (всього 47 осіб) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні само по собі є катуванням і нелюдським покаранням і порушує положення ст. 3 Конвенції. Далі, 01 квітня 2021 року, черговий раз в справі «Русанду проти України» Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 01 квітня 2021 року, в черговий раз в справі «Фарзеєв та інші проти України» (всього 24 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 15 квітня 2021 року, в черговий раз, в справі «П`ятаченко та інші проти України» (всього 3 осіб) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні саме по собі є катуванням і нелюдським покаранням і порушує положення ст. 3 Конвенції. Далі, 15 квітня 2021 року, в черговий раз, в справі «Борисенко та інші проти України» (всього 06 осіб засуджених) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 22 квітня 2021 року, в черговий раз, в справі «Полторацький проти України» Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні порушує ст. 3 Конвенції. Далі, 20 травня 2021 року «Баранов та інші проти України» (всього 4 особи) встановив порушення ст. 3 Конвенції. 10 червня 2021 року «Чистяков та інші проти України» (всього 4 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушує ст. 3 Конвенції. 10 червня 2021 року «Манзиков та інші проти України» (всього 4 особи) довічне позбавлення волі порушує ст. 3 Конвенції. Далі, 22 липня 2021 року справа «Крупко та інші проти України» (всього 9 осіб) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в України порушує ст. 3 Конвенції. Всього 13 рішень Європейського суду. Більш того, 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України визнав неконституційним і не відповідаючим положенням ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України покарання у виді довічного позбавлення волі в Україні. І зобов`язав Верховну Раду України не зволікаючи прийняти необхідні міри для усунення неконституційності даного покарання. Просив, визнати катуванням, нелюдським і принижуючим гідність поводженням і покаранням його відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі з 09 квітня 2019 року і по теперішній час.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 доповнив своє клопотання та просив, крім раніше зазначених в клопотанні питань, додатково вирішити питання щодо визнання його покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що є неконституційним та провести заміну покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, що не може перевищувати п`ятнадцять років. В іншій частині своє клопотання підтримав в повній мірі. Суд просив визнати його покарання у виді довічного позбавлення волі неконституційним, як це вже визначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Визнати Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення Конституційного Суду України, що його покарання є неконституційним і в зв`язку з цим виконати рішення, які вже є, не чекаючи, коли Верховною Радою України будуть внесені певні зміни в законодавство. Замінити йому довічне позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, але цей строк не повинен перевищувати п`ятнадцять років, як того вимагає чинне законодавство України. Він був ознайомлений повністю з рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року і тому він вважає, що вказаним рішенням було визнано довічне позбавлення волі таким, що не відповідає Конституції України, тобто неконституційним. Однак, він в своєму клопотанні не посилається на ст. 81 та ст. 82 КК України, а також не посилається на зміни, які повинні бути внесені Верховною Радою України. Він звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України довічне позбавлення волі було визнано неконституційним. Він заперечує проти застосування до нього ст. 81 та ст. 82 КК України. Просив його уточнене клопотання задовольнити в повному обсязі.
Захисник засудженого ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного, просила задовольнити клопотання свого підзахисного.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні зауважив, що засуджений звертає увагу на те, що Конституційний Суд України визнав довічне позбавлення волі таким, що не відповідає Конституції України, однак засудженим не вірно трактується дане рішення суду, оскільки в даному рішенні не вирішувалось питання щодо конституційності самого покарання у виді довічного позбавлення волі, а навпаки було вирішено питання щодо ст. 81 та ст. 82 КК України. На даний час засуджений знаходиться в місцях позбавлення волі на законних підставах, вирок суду був законним. Заява такого формату не підлягає задоволенню, оскільки на теперішній час застосування ст. 81 та ст. 82 КК України або ж заміна покарання до засуджених, які відбувають довічне позбавлення волі не передбачена. Просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року засуджений ОСОБА_3 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених п. 7 ч. 2 ст.115, ч. 2 ст.162, ч.1 ст.263, ч. 2 ст.296, ч. 2 ст.342, ч.1 ст.345 КК України та на підставі ч.1, ч.2 ст.70 КК України призначене покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2021 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року було змінено. ОСОБА_3 було звільнено від призначеного за ч. 2 ст.162, ч. 2 ст.296, ч. 2 ст.342, ч.1 ст.345 КК України на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, і засуджено за п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі ч. 1, ч. 2 ст. 70 України до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Постановою Верховного суду України від 24 червня 2020 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року та ухвала Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2021 року були залишені без змін.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Відповідно до пункту 27 статті 106 Конституції України Президент України може звільнити особу, засуджену до довічного позбавлення волі, від відбування покарання шляхом її помилування. У частинах 1, 2 статті 87 Кодексу визначено, що Президент України здійснює помилування стосовно індивідуально визначеної особи (частина перша); актом про помилування може бути здійснено заміну засудженому призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років (частина друга). Засуджений до довічного позбавлення волі може подати клопотання про його помилування після відбуття ним покарання не менше двадцяти п`яти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування«після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року, у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19 зазначено наступне: «69. У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 70. Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину. 71. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. 77. Таким чином, Велика Палата доходить таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
Враховуючи викладене, саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням та призначене таке покарання не визнавалось а ні Європейським судом з прав людини, а ні Конституцією України катуванням.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_3 на порушення його прав з підстав не врахування практики Європейського суду з прав людини та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
В рішеннях Європейського суду з прав людини в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених Європейським судом з прав людини порушень ст. 3 Конвенції.
Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_3 в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі, порушуючого Конституцію України та статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на певний строк позбавлення волі для виконання рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, суд зазначає наступне.
Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року
№ 6-р(II)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Однак, станом на дату розгляду справи вказане рішення Конституційно Суду України перебуває на розгляді Верховної Ради України, та зміни до ст. 81 та ст. 82 КПК України на момент розгляду клопотання засудженого не внесені.
Окрім цього, суд зазначає, що відповідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання - довічне позбавлення волі.
Посилання засудженого ОСОБА_3 , як на підставу для заміни довічного позбавлення волі на строкове, на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року за № 6-р(ІІ)/2021 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 КК України, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 КК України та за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 КК України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) (Далі Рішення КСУ № 6-р(ІІ)/2021).
Так, дійсно Конституційний Суд України рішенням № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими,що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Однак, як вбачається з клопотання засуджений ОСОБА_3 не просить вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просить визнати його покарання нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням та заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, що само по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Крім того, слід зазначити, що засуджений ОСОБА_3 категорично заперечував щодо застосування до нього ст. 81 та ст. 82 КК України.
Враховуючи вищевикладене, вимоги п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням та заміну покарання - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1