ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/389/22 Справа № 204/8246/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000068 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, маючого вищу освіту, працюючого слюсарем в ФОП ОСОБА_10 , перебуваючого у цивільному шлюбі, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року було задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.
Кримінальне провадження № 0000068 за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрито, та звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції послався на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 є кримінальним проступком, з моменту вчинення якого минуло більше двох років. Обвинувачений скоїв вказаний кримінальний проступок 03.10.2014 року, від слідства та суду не ухилявся, в період з 03.10.2014 року по 10.11.2021 року інших кримінальних правопорушень не вчиняв. Тому суд прийшов до висновку, що обвинуваченого ОСОБА_7 слід звільнити від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, а кримінальне провадження відносно нього підлягає закриттю, у зв`язку із закінченням строків давності.
В апеляційній скарзі:
- потерпілий ОСОБА_8 просить вказану ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою, та такою, що винесена з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і яка не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
На думку апелянта, обвинувачений ОСОБА_7 з самого початку ухилявся від суду, неодноразово суд застосовував до нього судові приводи (ухвали від 18.02.2016 року, 22.02.2016 року). На адресу суду направлялися рапорти про те, що оперативні працівники не можуть знайти ОСОБА_7 31.08.2016 року на запит суду була надана відповідь, що ОСОБА_7 проходив лікування в Дніпропетровському обласному наркологічному диспансері з 17.02.2016 року по 17.07.2016 року. В судовому засіданні ОСОБА_7 не надав суду виписку або епікриз з лікарні та не підтвердив, що він дійсно лікувався.
Також апелянт зазначає, що приводи до ОСОБА_7 застосовувались ухвалами від 20.10.2017 року, 15.11.2017 року, після чого, 23.11.2017 року судом було зупинено судове провадження та ОСОБА_7 було оголошено в розшук.
Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано зробив висновок про те, що минуло більше двох років, протягом яких обвинувачений не ухилявся від суду, тобто перебіг строків давності не зупинявся. На його думку, висновок про те, що обвинувачений ОСОБА_7 може бути звільнений від кримінальної відповідальності і кримінальне провадження відносно нього підлягає закриттю є незаконним.
Посилається, що висновок суду про те, що цивільний позов потерпілим ОСОБА_8 не заявлений, не відповідає дійсності, адже 26.10.2018 року до канцелярії суду був наданий цивільний позов, а також цивільний позов був заявлений безпосередньо в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка просила апеляційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, обвинуваченого, який вважав ухвалу суду законною та заперечував проти задоволення апеляційної скарги, потерпілого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повному обсязі.
Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
З аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності це передбачений ст. 49 КК певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.
Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.
Судом першої інстанції було встановлено, що приблизно о 13.30 годин 03 жовтня 2014 року, будучи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні кафе ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з малознайомим йому ОСОБА_8 , у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел направлений на умисне спричинення потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 наблизившись до потерпілого ОСОБА_8 умисно наніс останньому не менше чотирьох ударів кулаком правої та лівої руки в область обличчя праворуч та ліворуч, від яких потерпілий ОСОБА_8 втративши рівновагу впав на підлогу. Після чого не зупиняючись на досягнутому, користуючись тим, що воля потерпілого ОСОБА_8 до надання можливого опору подавлена, ОСОБА_7 наніс останньому не менше чотирьох ударів носком ноги в область голови.
Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_8 зазначав про те, що діями ОСОБА_7 йому були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, тому дії останнього необхідно кваліфікувати за ст. 122 КК України.
Однак, з такими доводами суд апеляційної інстанції не може погодитись, оскільки вони були ретельно перевірені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Крім того колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, суд, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 178 від 15.09.2015 року, внаслідок спричинених ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: масивної гематоми м`яких тканин лівої половини обличчя, поверхневої забійної рани на верхньому повіці лівого ока, субкон`юктивального крововиливу, забійної рани лівої щоки, гематоми навколовушної області ліворуч, садна волосистої частини голови, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності, що має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більш як 6 днів.
Крім цього, згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року було проведено комісійну судово-медичну експертизу № 67/19 від 04.09.2020 року на підставі медичних документів наданих потерпілим, відповідно до висновку якої вищезазначені ушкодження, отримані ОСОБА_8 , відповідно до п. 2.3.1.а) Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
З даним висновком лікарів в повній мірі погоджується і апеляційний суд, оскільки він є науково обґрунтованим, належно вмотивованим та узгоджується з сукупністю інших доказів, наведених в ухвалі.
Таким чином, доводи потерпілого ОСОБА_8 про спричинення йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, - є неспроможними.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.
Кримінальне правопорушення, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_7 , згідно ст. 12 КК України віднесено до категорії кримінальних проступків.
Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні звернувся до суду з клопотанням про закриття кримінального провадження відносно нього на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.
Суд першої інстанції 10 листопада 2021 року постановив ухвалу, якою і звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження щодо нього. Суд зазначив, що обвинувачений скоїв вказаний кримінальний проступок 03.10.2014 року, від слідства та суду не ухилявся, в період з 03.10.2014 року по 10.11.2021 року інших кримінальних правопорушень не вчиняв.
Згідно ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.
На час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, положення ст. 12 та ст. 49 КК України діяли в редакції Законів № 4025-VI від 15 листопада 2011 року та № 1183-VII від 08 квітня 2014 року відповідно.
На час розгляду справи 10 листопада 2021 року судом першої інстанції, положення вказаних статей зазнали змін та діяли в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Колегія суддів зазначає, що кримінальне правопорушення, у скоєнні якого обвинувачувався ОСОБА_7 , згідно з нормами ст. 12 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) є кримінальним проступком, за вчинення якого передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.
Відповідно до положень ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у законі строки (два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину); протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Згідно з ч. 2 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.
Колегія суддів зазначає, що після внесення змін до вказаних статей мало місце поліпшення становища особи ОСОБА_7 порівняно із попередніми редакціями ст. 12 та ст. 49 КК України, що були чинними на час скоєння ним кримінального правопорушення, у зв`язку з цим у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 є підстави для застосування положень ч. 1 ст. 5 КК щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.
Тому, за умови відсутності факту ухилення ОСОБА_7 від слідства або суду, строк давності для звільнення його від кримінальної відповідальності згідно з приписами ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) становить два роки з дня вчинення ним кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і до дня набрання вироком законної сили.
Проте, у разі підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_7 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду, відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) такий строк для нього становить п`ять років з часу вчинення інкримінованого кримінального проступку.
Верховний Суд зробив висновок щодо кримінально-правового змісту ч. 2 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року). Так, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в Постанові від 05 квітня 2021 року по справі № 328/1109/19 зазначила наступне: ухилення особи від досудового розслідування або суду має своїм наслідком зупинення перебігу давності; перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання; у разі ухилення особи від досудового розслідування або суду і наступного її з`явлення із зізнанням чи затримання встановлені ч. 1 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) диференційовані строки давності до уваги не беруться; щодо такої особи застосовуються визначені ч. 2 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) загальні строки давності п`ять років у разі вчинення нею кримінального проступку і п`ятнадцять років у раз вчинення нею злочину будь-якого ступеня тяжкості.
Як вбачається з наданих матеріалів, ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2017 року та 15.11.2017 року до обвинуваченого ОСОБА_7 були застосовані приводи, а ухвалою від 23.11.2017 року його було оголошено у розшук. Тобто обвинувачений ОСОБА_7 відповідний термін часу ухилявся від суду.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги потерпілого щодо ухилення обвинуваченого ОСОБА_7 від суду є слушними та з цього приводу зазначає наступне.
Вирішуючи питання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності, суд першої інстанції, перевіривши передбачені ст. 49 КК України підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності, вказав, що обвинувачений від слідства та суду не ухилявся, та дійшов висновку про необхідність звільнення останнього від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України, оскільки з дня вчинення обвинуваченим кримінального проступку минуло більше двох років.
Оскільки факт ухилення ОСОБА_7 у вказаний період від суду є об`єктивним, тому строк давності для звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України згідно з вимогами ч. 2 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) становить п`ять років з часу вчинення інкримінованого кримінального проступку.
У зв`язку з тим, що у цьому кримінальному провадженні обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 не був ухвалений, то такий строк, - 5 років - минув 03 жовтня 2019 року. Тобто, колегія суддів вважає, що на час постановлення ухвали судом першої інстанції ОСОБА_7 об`єктивно підлягав звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, із застосуванням положень ч. 2 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року), у зв`язку із закінчення строків давності, та закриттям кримінального провадження щодо останнього.
На думку колегії суддів, у даному випадку неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ч. 1 ст. 49 КК України замість ч. 2 ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) не є само по собі достатньою підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, як того просить потерпілий у своїй апеляційній скарзі, оскільки п`ятирічний строк давності для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за інкримінований йому кримінальний проступок вже сплинув, а «процес заради процесу» не відповідає вимогам статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стосовно доводів апеляційної скарги потерпілого щодо не розгляду судом першої інстанції цивільного позову, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 року, зазначено, що у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається.
Тому, вимоги потерпілого щодо вирішення цивільного позову не підлягають задоволенню, що не позбавляє потерпілого права звернутися з позовом до суду у порядку цивільного судочинства.
Вказане питання може бути вирішено відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК України, адже потерпілий може повторно звернутися із відповідним позовом до суду першої інстанції, який постановив ухвалу про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження щодо нього.
Колегія суддів зазначає, що відсутність в ухвалі посилання щодо поданого цивільного позову не може бути єдиною підставою для скасування прийнятого судом першої інстанції судового рішення, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК України та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості та прийнятого рішення.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, вмотивованою та законною, а підстав для скасування чи зміни судового рішення, - відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну потерпілого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4