УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2021 року

м. Київ
справа № 608/2172/18
провадження № 51-4293ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, яку постановлено кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000583, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Калуш Івано-Франківської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені за ч. 2 ст. 364-1 КК України і на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) виправдано його за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_4 у тому, що він, перебуваючи на посаді директора товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Товстеньківський крохмальний завод» і зловживаючи своїми службовими повноваженнями, які полягали в укладені договорів лише за умови одержання попередньої згоди зборів учасників, пов`язаних із прийняттям товариством на себе зобов`язань сумарна вартість яких перевищує 10 тис. грн на день вчинення правочину, діючи всупереч інтересам товариства, чим порушив вимоги п. 7.8, п. 7.10 його статуту, 30 грудня 2014 року свідомо прийняв управлінське рішення щодо укладення від імені ТОВ «Товстеньківський крохмальний завод» договору купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого передав у власність ТОВ «Термінал Рент» майнові права на 2 приміщення картоплесховищ (І-ша черга, ємністю 25 тисяч тонн, площею 9648,8 кв.м. та ІІ-черга, ємністю 25 тисяч тонн, площею 9651,8 кв.м.) у с. Товстеньке Чортківського району Тернопільської області за ціною 47 тис 383 грн 62 коп, достовірно знаючи, що вказана ціна є заниженою та не відповідає ринковій вартості і вартості затрачених на неї матеріальних ресурсів під час проведення будівництва, в результаті чого спричинив тяжкі наслідки для ТОВ «Товстеньківський крохмальний завод».
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 16 червня 2021 року змінив вирок місцевого суду, шляхом виключення з резолютивної частини посилання на скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року на картоплесховища № 1 (ємністю 25 тис. тонн площа 9648, 8 кв. м.) та № 2 (ємністю 25 тис. тонн, площа 9651, 8 кв. м.) по АДРЕСА_2 та повернення цього майна ТОВ «Тіара Компані». Крім того, апеляційний суд роз`яснив, що спір відносно вказаного арештованого майна, яке підлягає поверненню власнику, може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства. В решті вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду в частині залишення вироку місцевого суду стосовно виправдання ОСОБА_4 без змін, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, прокурор вважає необґрунтованим виправдання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 364-1 КК України. При цьому вказує на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 94 КПК України, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності. Крім того, прокурор вказує, що апеляційної суд не врахував показання представника потерпілого ОСОБА_5 та свідків у справі.
На переконання прокурора, апеляційний суд належно не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо незаконності виправдувального вироку суду першої інстанції та не навів підстав, за яких визнав ці доводи необґрунтованими, а тому постановлена цим судом ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України та є незаконною.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами нижчої інстанції, якщо відповідні висновки судів нижчої інстанції належним чином мотивовано.
Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції, які призвели до безпідставного виправдання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 364-1 КК України є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положенням ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках на потерпілого.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ відповідно до ст. 94 КПК України із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_4 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364-1 КК України.
Так, місцевий суд встановив, що стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про вчинення ОСОБА_4 зловживання своїми повноваженнями, яке на думку органу досудового розслідування полягало в тому, що ОСОБА_4 умисно з метою одержання неправомірної вигоди для ТОВ «Термінал Рент» та всупереч інтересам очолюваного ним заводу і вимогам п. 7.8, п. 7.10 його статуту, уклав договір купівлі-продажу майнових прав на два приміщення картоплесховищ вартістю 46 млн 795 тис. 670 грн 98 коп. за завідомо заниженою ціною 47 тис. 383 грн 62 коп. З дослідженого, під час розгляду місцевим судом, положення п. 7.8 статуту вбачається наявність суттєвої умови, за якої директор наділяється повноваженнями на укладення перелічених у цьому пункті правочинів, а саме за умови одержання попередньої згоди учасників. Згідно пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_4 уклав правочин без обов`язкового одержання цієї згоди. У зв`язку з наведеним, правова кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 364-1 КК України є помилковою, оскільки, у цій статті йде мова про зловживання повноваженнями, якими службова особа безумовно наділена, а не про їх перевищення. До того ж, посилання сторони обвинувачення на порушення ОСОБА_4 п. 7.10 статуту ТОВ «Товстеньківський крохмальний завод», також може свідчити про перевищення ОСОБА_4 своїх повноважень, а не про зловживання повноваженнями.
Також, на переконання місцевого суду, стороною обвинувачення в обвинувальному акті не зазначено суб`єктивної сторони вказаного злочину, а саме: мотиву та спеціальної мети одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб. Не вказано, у чому полягав мотив ОСОБА_4 , так як жодних переваг, пільг чи винагород, як майнового так і немайнового характеру він не отримав. Крім того, не вказано про наявність спеціальної мети у ОСОБА_4 , а саме: одержання неправомірної вигоди іншою особою ТОВ «Термінал Рент» без законних на те підстав.
До того ж, стороною обвинувачення не обґрунтовано належними та допустимими доказами факт спричинення неправомірними діями ОСОБА_4 тяжких наслідків інтересам ТОВ «Товстеньківський крохмальний завод», оскільки, на той час в Україні не можливо було провести експертну оцінку ринкової вартості майнових прав у зв`язку з відсутністю відповідних методичних рекомендацій (методики) з чітким алгоритмом визначення ринкової вартості майнових прав.
Не погодившись із виправдувальним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просив апеляційний суд скасувати вирок місцевого суду та ухвалити обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_4 .
Крім того, як видно з копії рішення апеляційного суду, прокурор, серед іншого, зазначав, що судом першої інстанції не надано повної та об`єктивної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_5 та свідків у справі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Так, апеляційний суд указав на те, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо оцінки судом першої інстанції показань свідків жодним чином не спростовують викладених в оскарженому вироку висновків щодо підстав постановлення виправдувального вироку, а саме про недоведеність у діях обвинуваченого ОСОБА_4 усіх ознак складу інкримінованого йому злочину, тобто елементів його суб`єктивної сторони (корисливого умислу) та об`єктивної сторони (зловживання своїми повноваженнями).
Що стосується доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції неправильно оцінив показання представника потерпілого і свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , зазначивши, що вони не доводять вказаних в обвинувальному акті обставин «зловживання повноваженнями, тобто умисного з метою одержання неправомірної вигоди для іншої особи використання своїх повноважень», то суд апеляційної дійшов висновку про те, що хоча в апеляційній скарзі прокурором і наведено зміст показань цих свідків, але не вказано які саме відомості, що містяться в їх показаннях, спростовують висновки місцевого суду в цій частині. При цьому клопотання про допит вказаних свідків під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення заявлено не було.
Як видно з наданої копії оскарженого вироку, суд першої інстанції навів у вироку зміст показань представника потерпілого та усіх свідків і дав їм належну оцінку, констатувавши, що вони не повідомили суду жодних фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 конкретних дій з виконання об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд, не вбачаючи підстав вважати зазначені висновки сумнівними чи необґрунтованими.
Таким чином, Верховний Суд вважає безпідставними твердження прокурора про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою його доводи викладені в апеляційній скарзі.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно усталеної позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи наведені в апеляційній скарзі і давати вичерпну відповідь лише на важливі і доречні аргументи.
Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів сама по собі не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, хоч прокурор і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак він не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Також прокурор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на те, що місцевим судом наведено дві різні самостійні підстави для виправдання особи, що, на його думку, суперечить вимогам ст. 373 КПК України, не відповідає дійсності. Згідно з резолютивною частиною вироку ОСОБА_4 було визнано невинуватим у вчиненні інкримінованому йому кримінального правопорушення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, а саме через недоведеність, що в діях обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення. При цьому мотиви, з яких суд прийшов до вказаних висновків, наведені в мотивувальній частині вироку. Жодних мотивів і висновків щодо недоведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, суд у вироку не наводив.
Інші доводи, наведені прокурором у касаційній скарзі, зводяться до його незгоди з наданою оцінкою доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, а це згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 червня 2021 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3