КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

10 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0002478 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єреван, Республіки Вірменія, громадянина Республіки Вірменія, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без визначеного місця проживання в Україні,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5
та перекладача ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та засуджено до покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Цим же вироком судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 13 березня 2019 року, у невстановлений час, у невстановленому місці, але не пізніше 23 години 50 хвилин, у ОСОБА_10 та невстановленої особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, виник злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, відносно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Так, 14 березня 2019 року, приблизно о 00 годин 10 хвилин, більш точного часу встановити не представилось можливим, знаходячись за адресою : м. Київ, вул. Баговутівська, біля будинку 14/21, ОСОБА_5 разом з невстановленою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном , поєднаний із насильством, за попередньою змовою групою осіб, знаходячись поряд з раніше невідомим їм ОСОБА_11 , наблизились до останнього та нанесли йому не менше чотирьох ударів в область голови, внаслідок чого ОСОБА_11 опинився в положенні лежачи на землі, чим спричинили йому тілесні ушкодження у вигляді саден на волосистій частині голови, саден та синців на обличчі, переломів обох носових кісток, синців та саден на лівій кисті, що відноситься до легкого тілесного ушкодження в тому числі, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Після чого, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_5 разом з невстановленою особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, заволоділи майном ОСОБА_11 , який знаходився в безпорадному стані лежачи на землі, а саме, мобільним телефоном марки «SONY F3212», вартістю 2015 гривень 18 коп., та банківськими картками, знявши з банкомата 19642 гривні, та зникли з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_5 вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, призначити покарання із застосуванням звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставах, встановлених ст. 75 КК України.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник зазначає про те, що винесений вирок є незаконним та підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, як вказує апелянт, суд першої інстанції неналежно вивчив матеріали кримінального провадження та дослідив обставини справи під час судового розгляду, не надав об`єктивну оцінку доказам у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, а також не навів у вироку належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Як вважає апелянт, судом першої інстанції неправильно кваліфіковані дії його підзахисного, як розбій за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки в ході судового розгляду даної справи сторона обвинувачення не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Як зазначає захисник, заходи щодо встановлення механізму та ступеню тяжкості отриманих потерпілим ОСОБА_11 тілесних ушкоджень та встановлення дійсної причини його смерті були оформлені шляхом складення, в порядку виконання відповідних постанов слідчого, висновків експертних досліджень експертами різної спеціалізації.

Крім того, як вказує апелянт, висновком експерта № 012-72-1098-2019 при проведенні судово-медичної експертизи було встановлено, що причиною смерті ОСОБА_11 стало комбіноване отруєння етиловим спиртом та речовиною «клозапін», рівень етилового спирту в крові загиблого становив 2, 88 проміле. Одночасно, вказаним висновком було встановлено, що тілесні ушкодження у ОСОБА_11 утворились за 40-60 хв., до моменту настання смерті.

Звертає увагу апелянт і на те, що висновком експерта № 011-1098-2019 було підтверджено, що причиною смерті ОСОБА_11 стало комбіноване отруєння етиловим спиртом та клозапіном, а також було встановлено те, що наявні у ОСОБА_11 тілесні ушкодження мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Разом з тим, при затриманні ОСОБА_5 ніяких тілесних ушкоджень на ньому виявлено не було, що відображено у протоколі затримання від 14 березня 2019 року, яким у ОСОБА_5 також було вилучено і верхній одяг куртка, штани, ремінь.

Сторона захисту вважає, що на одязі та тілі його підзахисного не встановлено будь-яких ознак того, що він наносив тілесні ушкодження ОСОБА_11 , оскільки навіть і слідів ударних дій на кінцівках обвинуваченого встановлено не було, а тому на думку захисника висновок про те, що ОСОБА_5 наносив ОСОБА_11 , удари в область голови, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні.

Також апелянт зазначає про те, що ОСОБА_5 визнав, що відкрито викрав у ОСОБА_11 його особисті речі, але не вчиняв небезпечного для життя і здоров`я насильства відносно потерпілого, та відповідно до його побиття та смерті, він не причетний.

Більш того, як стверджує захисник, аналіз наявних у кримінальному провадженні доказів призводить до висновку про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки належними і допустимими доказами його причетність до вчинення розбійного нападу на ОСОБА_11 , не доведена, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

На думку апелянта, в діях його підзахисного відсутні всі елементи складу закінченого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України у зв`язку з чим кваліфікація його дій, як розбій є неправильною, і як вважає апелянт, в діях його підзахисного міститься склад іншого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, на думку сторони захисту, в даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не здобуто доказів того, що отримані ОСОБА_11 тілесні ушкодження були небезпечними в момент їх заподіяння, що підтверджується у сукупності показаннями, протоколом затримання ОСОБА_5 , протоколом огляду місця події, протоколом огляду речей ОСОБА_11 , рядом проведених судово-медичних експертиз. Окрім того, експертним шляхом було встановлено, що легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, були отримані потерпілим внаслідок падіння з вертикального положення чи близького до такого.

Хибність обвинувачення ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 187 КК України, зокрема в розрізі спричинення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_11 , додатково підтверджується географічними даними у їх порівнянні з висновками судово-медичних експертиз та даними телефонних з`єднань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу останнього та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, на підставі досліджених під час судового розгляду та детально наведених у вироку доказів, суд першої інстанції в цілому дійшов правильних висновків щодо формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу заволодіння майном потерпілого ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, форми вини та корисливих мотивів цього кримінального правопорушення.

Разом з тим, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі, висновки суду щодо способу заволодіння чужим майном, а саме щодо вчинення ОСОБА_12 за попередньою змовою групою осіб розбою, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, в даному випадку потерпілого ОСОБА_11 , не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вказані висновки не підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та на які суд послався у своєму вироку.
Зокрема, у своїх показаннях у суді першої інстанції, так само, як і під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_12 не заперечував тих обставин, що 14 березня 2019 року, приблизно о 00 год. 10 хв., знаходячись за адресою: вул. Багговутівська, біля будинку 14/21, він відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_11 , який при поштовху випав з руки останнього, та його гаманцем, який дістав з кишені куртки потерпілого, в якому знаходились грошові кошти в сумі приблизно 700 грн. та банківські картки. Після чого, разом з відкрито викраденим майном, втік від ОСОБА_11 , який намагався його наздогнати, але не зміг цього зробити, а також того, що розпорядився викраденим майном на власний розсуд, у тому числі знімав готівкові кошти з банківської картки потерпілого через банкомат «Приватбанку», а мобільний телефон, викрадений у ОСОБА_11 у нього вилучили працівники поліції вранці 14 березня 2019 року, під час затримання на Центральному залізничному вокзалі м. Києва.
При цьому, обвинувачений ОСОБА_5 категорично заперечував будь-яку причетність до нападу на ОСОБА_11 із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоровя потерпілого, спричинення останньому будь-яких тілесних ушкоджень, а тим більше його смерті, а також те, що скоєне ним кримінальне правопорушення, яке, на думку обвинуваченого, необхідно було кваліфікувати ч. 2 ст. 186 КК України, як грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоровя потерпілого, було вчинено за попередньою змовою групою осіб з невстановленою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.
Незважаючи на перераховані у вироку та детально описані докази, якими суд першої інстанції обґрунтував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_5 саме у скоєнні розбою, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоровя потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, колегія суддів не може з ними погодитися, за виключенням того, що сукупність наведених у вироку доказів, усупереч твердженням обвинуваченого, дозволяє стверджувати про те, що заволодіння майном потерпілого було вчинено за попередньою змовою групою осіб, оскільки на відеозаписах з камер зовнішнього спостереження, які були досліджені під час судового розгляду чітко видно, що в період часу, коли було вчинено кримінальне правопорушення, крім ОСОБА_5 , разом з потерпілим постійно знаходилася ще одна невстановлена особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

Крім того, згідно даних, що містяться в протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 березня 2019 року, на які суд послався у своєму вироку, вбачається, що свідок ОСОБА_13 , серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі, впізнав ОСОБА_5 , як особу, яку він 14 березня 2019 року в період часу приблизно з 00 год. 49 хв. до 01 год. 20 хв., тобто після вчинення кримінального правопорушення, підвозив як водій автомобіля таксі, разом з іншим пасажиром з адреси: м. Київ, вул. Вишгородська, 22 до площі Вокзальної Центрального залізничного вокзалу м. Києва.

Ці та інші наведені у вироку докази у своїй сукупності дозволять не тільки спростувати твердження ОСОБА_5 про те, що він вчинив грабіж самостійно, а й погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що кримінальне правопорушення, пов`язане із заволодінням майном потерпілого ОСОБА_11 було вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Разом з тим, що стосується доказів вчинення ОСОБА_5 та невстановленою особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження саме розбійного нападу із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоровя особи, яка зазнала нападу, то вони, незважаючи на посилання суду першої інстанції на те, що позиція обвинуваченого ОСОБА_5 була повністю спростована сукупністю наведених у вироку доказів, докладний зміст яких розкрито у судовому рішенні та які беззаперечно свідчать про його винуватість, не дозволяють зробити такий висновок, з огляду на таке.

По-перше, свідків, які б могли спростувати твердження ОСОБА_5 про те, що він не застосовував до потерпілого ОСОБА_11 будь-якого фізичного насильства, небезпечного для життя чи здоровя потерпілого, під час заволодіння майном останнього по справі не встановлено, а його смерть, як встановлено висновком експерта № 012-72-1098-2019 від 15 травня 2019 року, настала не від спричинених йому тілесних ушкоджень, а від комбінованого отруєння етилового спирту та клозапіну з розвитком панкреонекрозу та гострої серцевої недостатності, на що вказують: наявність в крові етилового спирту в концентрації в крові 2,88 проміле та наявність в жовчі та тканині печінки клозапіну.
По-друге, згідно висновку комісії експертів № 031-120-2019 від 04.09.2019 (т. 3, а.с. 28-36), які проводили комісійну судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_11 , при дослідженні трупу останнього були виявлені наступні тілесні ушкодження:
а) садна тім`яної ділянки справа, правої скроневої ділянки (без чіткого визначення локалізації), синець та садно лобної ділянки справа, тильної поверхні лівої кисті, які утворились від удару тертя тупих предметів та мають ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень;

б) комплекс ушкоджень синець, садна та рана лобної ділянки в центрі з переходом на спинку носа, закритий перелом носових кісток, які утворилися від удару-тертя тупого предмету з нерівною шорсткою поверхнею контакту та мають ознаки ЛЕГКОГО тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на термін понад 6 днів, але не більш як 21 день.
Враховуючи анатомічне розташування ушкоджень (окрім саден волосистої частини голови), їх характер, не виключається можливість їх утворення при падінні з вертикального чи близького до такого положення на пласку поверхню з елементами ковзання (асфальт, твердий ґрунт тощо).

Що стосується саден тім`яної та скроневої ділянок справа, то враховуючи відсутність чіткого визначення їх локалізації, експертна комісія не може певно висловитись про можливість/неможливість їх утворення при вказаному механізмі.

Тобто, вказаний експертами механізм утворення комплексу ушкоджень, які мають ознаки ЛЕГКОГО тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а саме від удару-тертя тупого предмету з нерівною шорсткою поверхнею контакту, який не виключає можливості їх утворення при падінні з вертикального чи близького до такого положення на пласку поверхню з елементами ковзання (асфальт, твердий ґрунт тощо), дозволяє стверджувати про те, ці тілесні ушкодження не могли бути спричинені від нанесення потерпілому невідомо чим і ким, як зазначено у вироку, не менше чотирьох ударів в область голови потерпілого, внаслідок чого ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді саден на волосистій частині голови, саден та синців на обличчі, переломів обох носових кісток, синців та саден на лівій кисті.

Тим більше з урахуванням того, що у висновку експертів не зазначено про те, що зазначені тілесні ушкодження могли утворитися від дії-удару тупого предмету з обмеженою контактною поверхнею, в тому числі від удару рукою (кулаком) або ногою людини.

По-третє, приймаючи до уваги те, що обвинуваченого ОСОБА_5 було затримано вранці 14 березня 2019 року, тобто через декілька годин після вчинення кримінального правопорушення; на одязі та тілі потерпілого, в тому числі на тильних та долонних поверхнях кистей виявлені численні сліди підсохлої крові, а при перевертанні трупу з носу взагалі витікала рідка кров, колегія суддів звертає увагу на те, що, відповідно до висновку експерта № 081-114-2010 від 08.05.2019 р. (т. 2, а.с. 226-230), на наданій на дослідження куртці, вилученій у ОСОБА_5 , в об. № 11 виявлена кров людини, але при визначенні групової належності цієї крові, антигени А,В,Н, які присутні у крові трупа ОСОБА_11 (А,В) не виявлені. Крім того, на наданих на дослідження куртці (об. №№ 1-10), штанах (об. №№ 12-16) та ремені (об. №№ 17-23), вилучених у ОСОБА_5 кров методом висхідної тонкошарової хроматографії взагалі не виявлена.

Все це також вказує на те, що якби ОСОБА_5 наносив потерпілому удари руками чи ногами в область голови, то на його одязі повинні були б залишитись сліди крові ОСОБА_11 , проте їх немає, а змити чи вивести ці сліди обвинувачений не мав, а ні можливості, а ні часу.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання неналежним доказом висновку експерта № 081-114-2010 від 08.05.2019 р. з тих підстав, що вказаний висновок не підтверджує і не спростовує існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, оскільки вказаний висновок суду не ґрунтується на положеннях ст. 85 КПК України, на яку послався суд, а згаданий висновок експерта має безпосереднє відношення до можливості чи неможливості використання інших доказів, зокрема доказів, якими суд обґрунтував причетність ОСОБА_5 до спричинення потерпілому ОСОБА_11 комплексу тілесних ушкоджень, які мають ознаки ЛЕГКОГО тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Як прямо зазначено у розясненнях, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», небезпечне для життя чи здоров`я насильство (стаття 187 КК) це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.
Між тим, органами досудового розслідування не встановлено, а у вироку суду не наведено будь-яких належних та допустимих доказів, які б, поза розумним сумнівом, дозволили стверджувати не тільки про застосування ОСОБА_5 або іншою особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, а й про те, що виявлені у потерпілого легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я утворилися саме в результаті застосованого насильства, а не в результаті падіння з вертикального чи близького до такого положення на пласку поверхню з елементами ковзання (асфальт, твердий ґрунт тощо), як зазначається у згаданому вище висновку експертів, які проводиликомісійну судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_11 .

Окрім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у своїй постанові від 28 березня 2019 року (справа № 753/2814/15-к) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду зазначив, що за загальним визначенням розбій як злочин проти власності це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій відноситься до усічених складів злочину, вважається завершеним з моменту скоєння самого нападу. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Наявність додаткового безпосереднього об`єкта дає підстави для розмежування складів злочину, як у цьому випадку розбою та грабежу. Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство, мета якого намір одразу подолати опір потерпілого й попередити його протидію нападу. Агресивність, раптовість, небезпечність й спрямованість таких дій на подолання опору щодо особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою. При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб.
Виходячи з наведеного, а також конкретних обставин, які були встановлені під час розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки досліджені та наведені у вироку докази не дозволяли зробити висновок про те, що обвинуваченим застосовувалось фізичне насильство з метою подолання опору потерпілого та попередження його протидії нападу, а самі дії, пов`язані із застосуванням цього насильства носили агресивний, раптовий, небезпечний та цілеспрямований характер.

Навпаки, як вбачається з показань обвинуваченого ОСОБА_5 , які не тільки не були спростовані, а й знайшли своє об`єктивне підтвердження, перш ніж заволодіти майном потерпілого, він тривалий час знаходився поряд з потерпілим та переміщувався з ним по місту, в тому числі по тим місцям, де не було зайвих свідків, а тому мав достатньо часу і можливостей переконатися в тому чи здатний потерпілий чинити опір та чи є необхідність у застосуванні насильства, тим більше небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого з метою заволодіння його майном, з урахуванням того, що останній перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, а обвинувачений був не один.

З огляду на вказані обставини, а також положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь, суд апеляційної інстанції не може погодитися з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України та, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК України, вбачає наявність підстав для зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення та застосування до обвинуваченого статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 повинні бути перекваліфіковані з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України, а саме на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість правової кваліфікації дій обвинуваченого за пред`явленим йому обвинуваченням, а висновки суду першої інстанції в цій частині не ґрунтуються на доказах, досліджених під час судового розгляду.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає лише частковому задоволенню, а саме тільки в частині перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, з урахуванням змін правової кваліфікації скоєного ним, колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, наявність обставини, яка, відповідно до вимог ст. 66 цього Кодексу, пом`якшує покарання, добровільне відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином та відсутність обставин, які, відповідно до вимог ст. 67 цього Кодексу, обтяжують покарання та, виходячи з вимог закону про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, визнає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів не вбачає законних підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, оскільки, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, вони не дають підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на вищенаведене, за наслідками апеляційного розгляду поданої скарги, суд апеляційної інстанції вважає необхідним вирок суду щодо ОСОБА_5 змінити у зв`язку з необхідністю зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, тим самим частково задовольнивши апеляційну скаргу захисника обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 408, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України, за якою призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

У решті вирок суду щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_14 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 761/39669/19

Номер провадження : 11-кп/824/2295/2021

Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_15

Доповідач - суддя ОСОБА_1