Номер провадження: 11-кп/813/2178/21
Номер справи місцевого суду: 522/8528/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 07.10.2021, якою під час судового розгляду кримінальних проваджень №0001420 від 23.03.2019 та №0001441 від 24.03.2019 стосовно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 10.12.2018 Комінтернівським райсудом Одеської обл. за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, працюючого в КП «Муніципальний центр екологічної безпеки», проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 07.10.2021 під час судового розгляду обвинувальних актів в кримінальних провадженнях №0001420 від 23.03.2019 та №0001441 від 24.03.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 04.11.2021 включно стосовно кожного, без визначення розміру застави.

Мотивуючи зазначене рішення, суд дійшов висновку про те, що застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу неможливо, оскільки в зазначеному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики незаконного впливу обвинувачених на потерпілого, свідків та інших учасників провадження, яких на теперішній час ще не допитано, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, суд врахував ту обставину, що в даному кримінальному провадженні існує також ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності з огляду на те, що останній раніше судимий, на шлях виправлення не став та вчинив новий корисливий злочин в період іспитового строку.

Зважаючи на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочинів, поєднаних із застосуванням насильства, суд, на підставі положень ч. 4 ст. 183 КПК України, дійшов висновку про відсутність необхідності у визначенні розміру застави.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її постановленою в порушення вимог КПК України з огляду на наступне:
- поза увагою суду залишилось те, що на даній стадії кримінального провадження відсутні ризики, натомість, його підзахисний народився, зареєстрований та все життя проживає в м. Одесі, тобто має міцні соціальні зв`язки, усі обвинувачені, свідки та потерпілий були допитані в ході досудового розслідування та їх пояснення зафіксовані, будь-яких відомостей щодо здійснення обвинуваченим незаконного впливу на учасників провадження немає, законом передбачена можливість співробітників поліції здійснювати контроль за поведінкою ОСОБА_7 шляхом відстеження його знаходження за місцем проживання;
- судом не було враховано також того, що ОСОБА_7 тривалий час перебуває під вартою, що значно зменшує вірогідність настання заявлених ризиків, а сама лише тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, не може бути підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу;
- суд не визначив обвинуваченому розмір застави, не зважаючи на те, що прокурор в своєму клопотанні про продовження стосовно ОСОБА_7 строку тримання під вартою просив суд визначити розмір застави як альтернативного запобіжного заходу.
Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в продовженні строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та застосувати стосовно нього менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі.
Ухвала суду 1-ої інстанції в частині продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційному порядку не оскаржується.

Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був своєчасно та належним чином сповіщений про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань до суду не подавав.
Враховуючи неявку прокурора в судове засідання апеляційного суду без поважних на те причин, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405, ч 4 ст. 422-1 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності сторони обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

В свою чергу, ч. 2 зазначеної ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

На підставі аналізу мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався не в повному обсязі з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходяться обвинувальні акти в кримінальних провадженнях №0001420 від 23.03.2019 та №0001441 від 24.03.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України (а.с. 3-7).

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Проте зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, пов`язаного із відкритим заволодінням чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 4-х до 6-ти років), а також характеристику особи обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, тобто в останнього відсутні міцні соціальні зв`язки, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не прийнято та на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває, потерпілий та свідки підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів погоджується, що в даному випадку існує ризик можливого незаконного впливу останнього на потерпілого та свідків у вказаному кримінального провадженні.

Водночас, оцінюючи посилання захисника як на підставу відсутності такого ризику на те, що потерпілий та свідки були допитані в ході досудового розслідування, апеляційний суд зауважує, що однією із основоположних засад кримінального процесу виступає безпосередність дослідження судом показань, речей та документів, зміст якої розкрито статтею 23 КПК України, згідно з положеннями ч.ч. 1 та 2 якої суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційний суд також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 раніше судимий 10.12.2018 Комінтернівським райсудом Одеської області за вчинення умисного корисливого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України, вчинив інкримінований йому на теперішній час злочин в період іспитового строку, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та схильність до вчинення злочинів корисливої спрямованості.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 народився та проживає в м. Одесі, проте наголошує на тому, що зазначена обставина не може бути єдиною підставою для обрання стосовно обвинуваченого більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

При цьому, захисником, на підтвердження своїх доводів, не було надано належних доказів реєстрації місця проживання обвинуваченого ОСОБА_7 в м. Одесі.

З огляду на викладене, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду 1-ої інстанції, вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Водночас, при загалом вірному та обґрунтованому продовженні стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та всупереч вимог ч. 4 ст. 199 та ч. 3 ст. 183 КПК України, при продовженні стосовно обвинувачених строку тримання під вартою, всупереч наявним клопотанням сторони обвинувачення, не визначив обов`язковий альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Так, ч. 4 ст. 199 КПК України передбачає, що слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, згідно положень ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Таким чином, аналіз вищевикладених вимог кримінального процесуального закону дає підстави дійти висновку, що застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави під час обрання (продовження строку) тримання під вартою є обов`язком, а не правом суду, від якого він має право відступити лише в певних визначених законом випадках.

Разом із тим, на підставі аналізу наявних у розпорядженні апеляційного суду матеріалів провадження вбачається, що у поданих клопотаннях прокурор Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 просить продовжити стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів із визначенням розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених КПК України (а.с. 8-13).

Натомість, розглядаючи клопотання прокурора та продовжуючи стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, вийшовши за межі поданого стороною обвинувачення клопотання та погіршивши становище обвинувачених, фактично, забравши на себе функції обвинувачення, безпідставно не визначив у якості альтернативного запобіжного заходу розмір застави.

За таких обставин, враховуючи допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, пов`язані із не визначенням розміру застави у провадженні, в якому він був зобов`язаний його визначити, про що також просила сторона обвинувачення в своїх клопотаннях, апеляційний суд доходить висновку про існування підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду та постановлення нової, якою, з огляду на обставини злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , характеристику його особи та наявність доведених ризиків переховування від суду, здійснення впливу на потерпілого й свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України необхідно продовжити строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 04.11.2021 включно, проте із визначенням розміру застави.
Водночас, з огляду на те, що ухвала суду 1-ої інстанції в частині продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не оскаржувалась, що свідчить про згоду учасників провадження з нею в цій частині, колегія суддів, керуючись вимогами зазначеної вище ч. 2 ст. 404 КПК України, скасовуючи оскаржувану ухвалу та постановляючи нову, також вважає за необхідне, враховуючи встановлені та зазначені в ухвалі ризики, а також дані щодо характеристики його особи, продовжити стосовно ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 04.11.2021 включно, проте із визначенням розміру застави.
Визначаючи розмір застави, апеляційний суд враховує вимоги п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, відповідно до якого розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, з огляду на обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, тобто постійного джерела прибутку не має, не одружений, а також зважаючи на існування зазначених вище ризиків, колегія суддів вважає за необхідне визначити обвинуваченому ОСОБА_7 у якості альтернативного запобіжного заходу заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, із покладенням на останнього у разі внесення застави обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Окрім того, керуючись вимогами ч. 4 ст. 182 КПК України, враховуючи обвинувачення ОСОБА_8 , серед іншого, у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, не одружений, а також зважаючи на існування встановлених оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції ризиків незаконного впливу на потерпілого, свідків й інших учасників провадження та вчинення іншого кримінального правопорушення, апеляційний суд доходить аналогічного переконання про необхідність визначення обвинуваченому ОСОБА_8 у якості альтернативного запобіжного заходу заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, із покладенням на останнього у разі внесення застави обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, ч. 1 ст. 412 КПК України наголошує на тому, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційної скарги захисника, скасування ухвали суду із постановленням нової ухвали про задоволення клопотань прокурора, продовження строку застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 04.11.2021 включно із визначенням розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу стосовно кожного.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 186 КК України, а також пояснень сторони захисту свідчить про те, що кримінальні провадження перебувають на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, а саме з травня 2019 року, протягом якого обвинувачені утримуються під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що, з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 07.10.2021, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України під час судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 та продовжити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 04.11.2021 включно.

Визначити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 45 400 грн. стосовно кожного обвинуваченого.

У разі внесення застави за ОСОБА_7 та/або ОСОБА_8 звільнити їх з-під варти негайно та покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

- з`являтись до суду за першою вимогою;

- повідомляти суд про зміну місця проживання;

- здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Строк дії обов`язків, у разі внесення застави, становить до 04.11.2021.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що вони не пізніше п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави зобов`язані внести кошти на відповідний рахунок або забезпечити їх внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує, слідчому, прокурору, суду. Зазначені дії можуть бути здійснені не пізніше п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави, якщо на момент їх здійснення не буде прийнято рішення про зміну запобіжного заходу. З моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений, заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що відповідно до ч. ч. 8, 10, 11 ст. 182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України. Застава, внесена обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4