Справа № 487/358/22
Провадження № 1-кс/487/531/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2022 року м.Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду м.Миколаєва - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

До Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_3 14.01.2022 р. поштою звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України. Однак, відомості за його заявою безпідставно не внесені до ЄРДР.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, просив розглядати скаргу без його участі.

Вивчивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 зазначає наступне.

Зазначає, що він є свідком у кримінальному провадженні №0000304 за ч.1 ст.382 КК України, досудове розслідування в якому проводиться у зв`язку з не виконанням рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2019 р.

Зазначає, що право власності АГК «Парма» на металевий гараж встановлено рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 21.07.2016р. у справі №487/1004/16, на яке посилається суд в рішенні від 31.10.2016р.

Вказує, що згідно рішення суду від 21.07.2016 р. АГК «Парма» придбав металевий гараж № НОМЕР_1 у МП «Парма» за 250000 по договору від 22.08.1993р. Гараж встановлено на те місце, де зараз гараж знаходиться після 11.03.2008р. замість гаражу ОСОБА_4 , а потім «приблизно в 2007-2009 р.» голова АГК «Парма» передав його ОСОБА_3 в користування по усному договору оренди.

Постановою Верховного суду від 15.03.2018 р. рішення суду від 21.07.2016р. залишено без змін, тобто рішення визнано законним і обґрунтованим.

Вважає, що суддями внесені до постанови від 15.03.2018р. завідомо недостовірні відомості про те, що ОСОБА_3 мотивував свій позов тим, що отримав гараж саме у користування, а не у власність, та отримав його від юридичної, а не від фізичної особи.

Апеляційний суд змінив рішення від 21.07.2016 р. в частині встановлення місцевим судом наявності усного договору оренди, не вказавши при цьому, які ж саме відносини склались між ОСОБА_3 та АГК «Парма».

Таким чином, вважає, що судді, перекрутивши покази ОСОБА_3 , внесли до постанови від 15.03.2018р. завідомо недостовірні відомості про те, що апеляційний суд залишив без змін рішення від 21.07.2016р.

Судді Верховного Суду розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення від 21.07.2016р. та ухвалу від 05.09.2016р. встановили: «Металевий бокс №90 був переданий ОСОБА_3 у користування безпосередньо попереднім головою правління кооперативу ОСОБА_5 ».

Отже, вважає, що висновок касаційного суду про передачу гаражу в користування означає, що касаційний суд погодився з висновком суддів про наявність у АГК «Парма» права власності на гараж, з висновком про наявності між юридичною особою АГК «Парма» і фізичною особою ОСОБА_3 договору оренди гаражу в усній формі, з висновком про наявність факту передачі гаражу в користування ОСОБА_3 головою правління АГК.

Вважає, що висновок Верховного Суду про «відсутність підстави для скасування судового рішення» означає, що на думку суддів рішення від 21.07.2016р. та ухвала від 05.09.2016р. прийнятті не на припущеннях суддів, а на підставі досліджених судами допустимих доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

Зазначає, що доказами отримання кооперативом у власність спірного гаражу в матеріалах справи є надані АГК «Парма» до суду, договір від 22.08.1993р. про придбання гаражу у МП «Парма» та квитанція №121 від 22.08.1993р. про передачу МП «Парма» за гараж 250000 крб. готівкою.

Стверджує, що при цьому юридична особа АГК «Парма» була створена лише в 1999 році, тобто за 6 років до дати вказаної в договорі, про що було зазначено в касаційній скарзі. Отже, договір від 22.08.1993р. та квитанція №121 були очевидно фальшивими (підробленими) документами та не могли визнаватися неупередженими та компетентними суддями як допустимі доказами, що чітко усвідомлювали судді.

Зазначає, що «доказом» наявності договору оренди та передачі ОСОБА_3 гаражу в користування є висловлювання, здійснене ОСОБА_5 в усній формі, що зафіксовані в протоколі під час засідання правління АГК 31.08.2015р.

Зазначає, що суддя ОСОБА_6 , який ухвалював рішення від 21.07.2016, підтвердив, що на підставі саме цього «доказу» він встановив факт наявності усного договору оренди та факт передачі ОСОБА_3 гаражу в користування. Висловлювання в усній формі, навіть зафіксовані в тому чи іншому документі, не можуть вважатися письмовими і, відповідно, допустимими доказами для підтвердження наявності правочинів між юридичною та фізичною особами.

Отже, судді чітко усвідомлювали, що місцевий та апеляційний суди встановили обставини, що мають суттєве значення (наявність права власності і факту укладення і виконання договору оренди), на підставі недопустимих доказів, що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень.

Вважає, що таким чином судді внесли до офіційного документа, який є постанова Верховного Суду від 15.03.2018 р., завідомо неправдиві відомості про те, що «відсутні підстави для скасування» рішення від 21.07.2016р. та ухвали від 05.09.2016р.

Стаття 366 КК України передбачає умисне вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи вищевикладені у заяві ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення доводи, слідчий суддя приходить до висновку, що вони не вказують на вчинення кримінального правопорушення. З наведених заявником аргументів не вбачається обставин, які б свідчили про те, що судді Верховного Суду вчинили саме умисне службове підроблення під час ухвалення судового рішення від 15.03.2018 р. Фактично доводи ОСОБА_3 зводяться до його незгоди з оцінкою судом доказів та прийнятим судовим рішенням.

Викладені заявником обставини не є переконливими та не містять об`єктивних відомостей, які вказують на ознаки кримінального правопорушення.

За такого, скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303-307, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1