Провадження №1-кп/127/1057/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.11.2020 за № 0001981, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Любомль Любомльського району Волинської області, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

11.11.2020 близько 10.40 год. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки Renault, д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка, 14-А в м. Вінниці, був зупинений працівниками екіпажу «Юнкер106» БУПП у Вінницькій області ДПП, а саме поліцейським взводу № 2 роти № 4 БУПП у Вінницькій області ДПП старшим сержантом поліції ОСОБА_6 та поліцейським взводу № 2 роти № 4 БУПП у Вінницькій області ДПП капралом поліції ОСОБА_7 , які були одягнені у формений одяг та згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу та підлягають захисту.

Працівники поліції, підійшовши до автомобіля, за кермом якого перебував ОСОБА_5 , відповідно до положень частини другої статті 18, пункту 1 частини першої статті 31, статті 32 Закону України «Про Національну поліцію», виконуючи свої службові обов`язки, з метою перевірки документів та встановлення особи, представились останньому та показали свої службові посвідчення.

У подальшому, в ході спілкування з ОСОБА_5 поліцейські виявили, що останній був схожий на такого, що перебуває у стані алкогольного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС, МОЗ № 1452/735 від 09.11.2015, а тому запропонували ОСОБА_5 відповідно до вимог статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, при цьому роз`яснили порядок проходження огляду, однак, останній відмовився. В результаті чого працівниками поліції, які згідно зі статтею 255 КпАП уповноважені на складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КпАП було складено протокол на ОСОБА_5 .

У відповідь на це близько 12.20 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, почав виражати своє невдоволення, реагувати агресивно, при цьому виражався в сторону поліцейських нецензурною лайкою, погрожував їм, плював на складений протокол, на що отримав від працівників поліції зауваження про недопустимість такої поведінки.

В подальшому ОСОБА_5 , діючи умисно, достовірно знаючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є співробітниками правоохоронного органу, які виконують свої службові обов`язки, продовжував поводити себе агресивно та почав чинити активну фізичну протидію виконанню вказаними поліцейськими службових обов`язків, а саме дістав зі своєї сумки призначений для нанесення тілесних ушкоджень газовий балончик «Терен-4», погрожуючи при цьому застосувати його та тримаючи його у правій руці готовим до застосування.

Далі поліцейський ОСОБА_6 неодноразово висловив ОСОБА_5 вимогу припинити свої протиправні дії та покласти газовий балончик, на що ОСОБА_5 не відреагував. Тоді поліцейський ОСОБА_6 , намагаючись припинити протиправні дії ОСОБА_5 , спробував здійснити його затримання на підставі статті 261 КпАП. Коли ОСОБА_6 , попередивши ОСОБА_5 про такі свої дії, наблизився до останнього та почав відповідно до статті 45 Закону України «Про Національну поліцію» застосовувати до нього спеціальний засіб, ОСОБА_5 умисно, з метою перешкодити ОСОБА_6 , привів у дію газовий балончик, який тримав у руці, розпиливши його в обличчя ОСОБА_6 . Після цього ОСОБА_5 було затримано працівниками поліції.

Внаслідок таких дій ОСОБА_5 , у поліцейського взводу № 2 роти № 4 БУПП у Вінницькій області ДПП старшого сержанта поліції ОСОБА_6 виявлені тілесне ушкодження, а саме хімічний опік кон`юктиви та рогівки I ступеня обох очей. Вказане тілесне ушкодження могло виникнути від дії хімічного фактору, за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, повідомив, що його зупинили працівники поліції, які виявили наявні у нього ознаки алкогольного сп`яніння. Поліцейські запропонували пройти огляд на стан сп`яніння, однак він відмовився. На прохання підписати, складений відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, він застосував газовий балончик до поліцейського. Вважає свою поведінку неприйнятною та щиро розкаюється у вчиненому.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він працює у поліції. Під час несення служби до них з напарником ОСОБА_8 надійшов виклик про керування автомобілем в стані сп`яніння. Вони зв`язались із заявником, після чого на повідомленому останнім місці виявили автомобіль, який вони зупинили. За кермом зазначеного автомобіля був ОСОБА_9 , вони виявили у нього ознаки алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах з порожнини рота, нечітка вимова, нестійка хода, а тому запропонували пройти огляд на стан сп`яніння. Обвинувачений відмовився від проходження огляду, тому вони повідомили останньому про складення адміністративного протоколу за статтею 130 КпАП. ОСОБА_10 склав протокол про адміністративне правопорушення, після чого запропонував ОСОБА_11 ознайомитись з його змістом, на що останній плюнув у протокол та на руку ОСОБА_12 . Він підійшов до ОСОБА_5 та попросив припинити такі дії, однак останній дістав зі своєї сумки газовий балончик та розпилив з нього газ, він у відповідь також застосував газовий балончик. Після цього обвинувачений впав на землю, при цьому в нього з рук випав балончик. Потім вони викликали слідчо-оперативну групу.

Процедура складання протоколу зайняла близько 40 хвилин, в цей час обвинувачений сидів в автомобілі, лаявся та поводив себе агресивно.

В момент розпилення газу він знаходився на метровій відстані від ОСОБА_13 . Після розпилення газу у нього почали пекти та сльозитися очі. Внаслідок зазначеного він отримав опік рогівки очей.

Щодо міри покарання поклався на розсуд суду.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, та обмежується дослідженням:

-довідки за підписом чергового лікаря ОСОБА_14 від 11.11.2021, відповідно до якої ОСОБА_6 встановлено діагноз: хімічний опік кон`юнктиви та рогівки обох очей І ступеню;

-протоколу огляду місця події від 11.11.2020, згідно з яким в період часу з 13.45 год. до 15.45 год. на ділянці місцевості біля проїзної частини за адресою: вул. Шевченка, 14-а в м. Вінниці, виявлений та вилучений предмет циліндричної форми сірого кольору з написом «Терен4»;

-висновку експерта № 1201/1213 від 16.11.2020, відповідно до якого у ОСОБА_6 мало місце тілесне ушкодження «хімічний опік кон`юнктиви та рогівки І ст. обох очей», яке могло виникнути від дії хімічного фактору, за давністю утворення відповідає терміну - 11.11.2020, за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень;

-відповіді старшого інспектору батальйону УПП у Вінницькій області ДПП ОСОБА_15 щодо розстановки сил та засобів роти № 3 з 08.00 год. до 20.00 год. 11.11.2020;

-копії акта № 312 від 11.11.2020, згідно з яким автомобіль ОСОБА_5 був оглянутий, після чого тимчасово поміщений на спеціалізований майданчик;

-копії протоколу про адміністративне порушення серії ДПР18 № 031005 відносно ОСОБА_5 за статтею 130 КпАП.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, досліджені за клопотанням сторін кримінального провадження докази, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 8 від 26.06.1992 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» (далі Постанова № 8 від 26.06.1992), при кваліфікації протиправних дій судам слід відрізняти злочини, вчинені щодо працівників міліції, членів громадських формувань з охорони громадського порядку та військовослужбовців при виконанні ними обов`язків по охороні громадського порядку, від злочинів, вчинених щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням ними інших службових обов`язків.

Під виконанням обов`язків по охороні громадського порядку слід розуміти: несення постової чи патрульної служби, підтримання порядку під час демонстрацій, мітингів, інших масових заходів, при ліквідації наслідків аварії, стихійного лиха, дії по припиненню або запобіганню порушень громадського порядку, затриманню порушника тощо.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 8 Постанови № 8 від 26.06.1992 на відміну від злісної непокори, передбаченої статтею 185 КпАП, вчинення опору полягає в активній фізичній протидії здійсненню працівником міліції, членом громадських формувань з охорони громадського порядку, військовослужбовцем обов`язку по охороні громадського порядку.

Крім того, суд звертає увагу і на те, що ВСУ у пункті 8 Постанови Пленуму № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» надав роз`яснення, згідно з якими як опір представникові влади, представникові громадськості або іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії, слід розуміти активну протидію особи, котра вчиняє хуліганство (відштовхування, завдання побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень тощо), з метою позбавити зазначених осіб можливості виконати службовий чи громадський обов`язок з охорони громадського порядку.

Такий опір охоплюється частиною третьою статті 296 Кримінального кодексу України (далі КК) як кваліфікуюча ознака передбаченого нею злочину, а тому не потребує додаткової кваліфікації за частинами другою і третьою статті 342 цього Кодексу.

Якщо ж опір було вчинено після припинення хуліганських дій як протидію затриманню, він не може бути кваліфікуючою ознакою хуліганства і відповідальність має наставати за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами статей 296 і 342 КК.

У разі коли опір представникові влади чи громадськості мав місце під час учинення дрібного хуліганства, винна особа підлягає відповідно кримінальній (за частиною другою чи частиною третьою статті 342 КК) та адміністративній (за статтею 173 КУпАП) відповідальності.

Отже, аналізуючи диспозицію частини другої статті 342 КК, вищезазначені роз`яснення, надані ВСУ, слід виокремити такі ознаки опору як суспільно небезпечного діяння: опір це активна поведінка особи; полягає у застосуванні фізичної сили до потерпілого; виражається у безпосередньому фізичному контакті винуватого з потерпілим; спрямований на перешкоджання виконанню потерпілим своєї законної діяльності. Тому опір особам, які є носіями авторитету органів державної влади, це активна протидія, що полягає у застосуванні фізичної сили до потерпілого через безпосередній фізичний контакт винуватого з потерпілим та спрямована на перешкоджання виконанню потерпілим своєї законної діяльності. При цьому дії того, хто чинить опір, можуть бути спрямовані безпосередньо проти особи представника влади (винний перешкоджає слідчому пройти до однієї з кімнат квартири для проведення огляду місця події або обшуку тощо) або проти предметів, необхідних для виконання цими особами своїх обов`язків (винний знищує документ, який прокурор намагався вилучити тощо). Для об`єктивної сторони необхідно, щоб опір виявлявся при виконанні зазначеними працівниками службових обов`язків або обов`язків з охорони громадського порядку. Для злочину не має значення, виконували ці особи свої службові обов`язки, перебуваючи безпосередньо на службі, чи діяли у межах своїх повноважень з власної ініціативи (працівник міліції у вільний від роботи час намагається припинити злочин, а винний чинить опір тощо).

Суд також враховує, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 13.12.2018 (справа № 191/550/16-к) зазначив, що положеннями частини другої статті 345 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. При цьому при скоєнні злочину, передбаченого статтею 345 КК, основним мотивом буде невдоволення виконанням потерпілим службових обов`язків або його службовою діяльністю. І кінцевою основною метою злочину є запобігти виконанню потерпілим службових обов`язків, припинити або змінити характер такого виконання чи вчинити посягання із помсти за діяльність у минулому.

В судовому засіданні встановлено, що автомобіль ОСОБА_5 був зупинений працівниками поліції - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В подальшому зазначені поліцейські виявили у ОСОБА_5 ознаки алкогольного сп`яніння та запропонували останньому пройти огляд на стан сп`яніння. У зв`язку з відмовою ОСОБА_5 від проходження запропонованого огляду, на нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КпАП, після чого обвинувачений почав поводити себе агресивно, висловлюватись нецензурною лайкою, погрожувати поліцейським та плюнув у складений відносно нього протокол. На зауваження поліцейських та прохання припинити таку поведінку ОСОБА_5 дістав зі своєї сумки газовий балончик «Терен-4» та розпилив його, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав легке тілесне ушкодження.

ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначені обставини не заперечив, надавши суду чіткі та послідовні показання. Зокрема, обвинувачений не заперечував тієї обставини, що він розумів, що потерпілий є працівником поліції при виконанні ним службових обов`язків. Також обвинувачений не заперечував умисного характеру своїх дій та факту перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Показання обвинуваченого повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_6 та наданими стороною обвинувачення суду матеріалами.

З огляду на викладене, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт опору ОСОБА_5 працівникові правоохоронного органу та факт заподіяння останнім легких тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу (поліції) під час виконання ним службових обов`язків. А тому, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 342 КК, за ознаками опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, а також складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 345 КК, за ознаками умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання, як зауважив ВС, виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалений обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» згідно з твердженням ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив нетяжкі злочини, винуватість у вчиненому яких визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, при цьому у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем навчання характеризується позитивно, за місцем проживання скарг на останнього не надходило.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, які обтяжують його покарання, суд враховує таке.

Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

Факт перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння підтверджується довідкою за підписом чергового лікаря ОСОБА_16 , відповідно до якої в ОСОБА_5 встановлене алкогольне сп`яніння середнього ступеню. Крім того, сам ОСОБА_5 під час його допиту в судовому засіданні факту перебування в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення, інкримінованих йому діянь, не заперечував.

Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, враховуючи особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, думку потерпілого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді обмеження волі за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 342 КК, та аналогічний вид покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 345 КК.

Санкцією кримінального закону встановлена тривалість такого виду кримінального покарання як обмеження волі на строк до 4 років за вчинення опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та обмеження волі на строк до 5 років за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Зі змісту частини першої статті 61 КК випливає, що покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж обмеження волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі відсутні. Разом з тим, суд враховує, що в судовому засіданні була встановлена наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, а саме вчинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння, а тому суд вважає, що правові підстави для призначення мінімально допустимого строку кримінального покарання, визначеного санкцією кримінального закону, також відсутні.

Згідно з частиною першою статті 70 КК при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Тому суд вважає, що ОСОБА_5 слід призначити покарання за вчинення інкримінованих йому діянь з урахуванням положень частини першої статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі.

Суд також враховує приписи частини п`ятої статті 72 КК, відповідно до яких попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

При цьому частиною першою статті 72 КК визначено, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

З наданих суду матеріалів випливає, що 11.11.2020 ОСОБА_5 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину та 13.11.2020 до останнього застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Разом з тим, зазначена ухвала суду скасована на підставі ухвали Вінницького апеляційного суду від 25.11.2020 та до ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби. При цьому ОСОБА_5 був звільнений з-під варти з зали суду.

Отже, враховуючи вищенаведені приписи кримінально-процесуального законодавства, суд вважає за доцільне строк перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою з 11.11.2020 по 25.11.2020 зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для його звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме те, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованих йому нетяжких злочинів визнав повністю, при цьому у вчиненому розкаявся, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно. Саме тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний злочин проти працівника правоохоронних органів у стані алкогольного сп`яніння. Хоча правові підстави для призначення обвинуваченому реального покарання судом не встановлені, суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинувачених додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 16.11.2020 на речові докази у кримінальному провадженні, накладений арешт, який слід скасувати.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 342 та частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України, та призначити покарання за:

- за частиною другою статті 342 Кримінального кодексу України у виді 1 (одного) року обмеження волі;

- за частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Згідно з частиною першою статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_5 до строку призначеного йому покарання строк перебування під вартою з 11.11.2020 по 25.11.2020 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні обмеження волі.

Відповідно до частини першої статті 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

-металевий предмет аерозольної форми з написом «Терен-4» (газовий балончик), який поміщений на склад служби озброєння УЛМТЗ ГУНП у Вінницькій області, знищити;

-електронні носії інформації два DVD-R диски, які долучені до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на зазначений речовий доказ на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2020, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: