ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2200/21 Справа № 206/2192/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
особи, стосовно якої ставиться
питання про застосування примусових
заходів медичного характеру (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000003 за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року про застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Дніпропетровська, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої, останній раз:
- 03.12.2020 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ст. 126-1 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі терміном на 1 рік. На підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнена з випробувальним терміном на 2 роки,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_8 в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 від 24.02.2021 року за вчинення нею суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, було задоволено.
Застосовано до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.
Рішення суду обґрунтовано тим, що обставини вчинення ОСОБА_8 суспільно - небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 Кримінального кодексу України, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи на підставі досліджених судом доказів. В даний час ОСОБА_8 є душевно хворою і потребує, згідно з висновком № 70 від 20.05.2021 року судово-психіатричного експерта застосування до неї примусових заходів медичного характеру у лікарні зі звичайним наглядом.

Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2021 року відносно ОСОБА_8 змінити, виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричної експертизи № 70 від 20.05.2021 року ОСОБА_8 у період інкримінованого їй діяння страждала та в теперішній час страждає на хронічне захворювання у формі шизофренії параноїчної. Зазначене хронічне психіатричне захворювання позбавляло останню можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого їй діяння. Потребує застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом. З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, тому вважає, що висновки суду першої інстанції про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а відтак є свідченням неправильного застосування такого закону.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити; ОСОБА_8 та її захисник, кожен окремо, не заперечували проти задоволення даної апеляції. В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, відповідно до ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь. Метою застосування примусових заходів медичного характеру є психіатричне лікування, що спрямовано на відновлення або зміцнення психічного здоров`я особи для виключення можливості (запобігання) вчинення нею нового суспільно небезпечного діяння, небезпеки заподіяння шкоди для себе або інших осіб, можливості заподіяння іншої істотної шкоди.
Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; 3) які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання. Вказані заходи не є покаранням, оскільки вони мають іншу юридичну природу та позбавлені властивостей покарання (застосування примусових заходів медичного характеру хоча і передбачено нормами кримінального законодавства, за своїм змістом вони мають медичний характер та не несуть негативної оцінки), водночас примусові заходи медичного характеру не є видом звільнення від кримінальної відповідальності чи звільнення від покарання та його відбування.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши усі докази по справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, до того ж, в цій частині рішення суду першої інстанції прокурором в апеляції не оскаржується.
Разом з тим, обговорюючи доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, колегія суддів находить їх такими, що ґрунтуються на вимогах закону.
Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ст. 370 КК України про ухвалення компетентним судом згідно з вимогами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Так, осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Виходячи з положень статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.
Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.
Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.
Як убачається з дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричного експерта № 70 від 20.05.2021 року ОСОБА_8 в період інкримінованого їй діяння страждала та в теперішній час страждає на хронічне захворювання у формі шизофренії параноїчної. Зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло іспитовану можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого їй діяння.
З даним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.
Отже, висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а відтак є свідченням неправильного застосування такого закону.
Згідно з вимогами ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу щодо ОСОБА_8 , допустив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню, а вирок в цій частині - зміні на підставі ст. 409 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього рішення, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.
Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року про застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом щодо ОСОБА_8 - змінити.
Виключити з мотивувальної частини ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року посилання на мотив дій ОСОБА_8 при вчиненні суспільно небезпечного діяння.
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_______________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4