УХВАЛА

10 січня 2022 рокум. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000606 від 27.01.2017 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мелітополь Запорізької області, українки, громадянкиУкраїни, з вищою освітою, працюючої на посаді директора ТОВ "", не одруженої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 та ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2021 до Рівненського міського суду надійшов обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженні № 0000606 від 27.01.2017 року відносно ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 та ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України.

Під час підготовчого судового засіданні обвинувачена та її захисник заявили клопотання про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 та ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК Українита Реєстру матеріалів відповідного досудового розслідування, як невід`ємного додатку до вказаного обвинувального акта, процесуальному керівнику, як таких, що не відповідають нормам КПК України, з підстав наведених у письмовому клопотанні про повернення обвинувального акту від 06.07.2021.

Прокурор, у своєму письмовому запереченні від 03.08.2021 щодо клопотання захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про повернення обвинувального акту прокурору просив суд відмовити у задоволенні вищевказаного клопотання обвинуваченої та її адвоката, оскільки даний обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, а реєстр матеріалів досудового розслідування, як процесуальний документ фіксування кримінального провадження є інформаційним додатком до обвинувального акту, містить довідкові відомості про рух утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження та інформація, яка міститься у ньому є лише зафіксованим орієнтиром для судового дослідження матеріалів справи і самостійного доказового значення не має.

У судовому засіданні просив відмовити у клопотанні про повернення обвинувального акту прокурору з підстав, викладених ним у письмових запереченнях.

Обвинувачена та її захисник подали до суду відзив від 13.08.2021 щодо заперечення прокурора від 03.08.2021 прокурора, в якому просили клопотання захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 від 06.07.2021 року задоволити у повному об`ємі, з підстав наведених у письмовому відзиві від 13.08.2021.

Окрім цього, під час підготовчого засідання, потерпіла ОСОБА_4 заявила клопотання про повернення процесуальному керівнику у кримінальному провадженні обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 та ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України з підстав відсутності в діях ОСОБА_5 складу злочину; відсутності завданої для ОСОБА_4 шкоди, непідтвердження свого авторства на заявах, які стали приводами для внесення відповідних відомостей до ЄРДР; нероз`яснення їй стороною обвинувачення кримінальної відповідальності за надання завідомо неправдивих повідомлень про вчинення злочинів.

Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши обвинувальний акт та додані до нього документи, дійшов наступних висновків.

Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України .

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Вичерпний перелік обов`язкових вимог до змісту та форми обвинувального акта, а також перелік додатків до нього визначено ст. 291 КПК України .

Обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором.

Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема, якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Інших вимог до обвинувального акту закон не містить.

Аналізуючи обвинувальний акт на відповідність його змісту вимогам ст. 291 КПК України, суд приходить до висновку про наявності підстав для повернення обвинувального акту прокурору та вирішуючи це питання, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ст. 291, 314 КПК України процесуальними документами, що підлягають дослідженню судом під час підготовчого судового засідання є обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, відповідність яких вимогам кримінального процесуального закону має перевірити суд.

При цьому, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню судового розгляду і не можуть бути усунені під час судового розгляду.

Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Частиною 1 ст. 337 КПК України встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Жупнік проти України" від 09 грудня 2010 року, межі гарантій, передбачених пп. "а" п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутого особі обвинувачення, яка надалі може бути сприйнята судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. Разом із цим підпункти "a" і "б" п. 3 ст. 6 Конвенції взаємопов`язані та визначають, що право бути поінформованим про характер і причину висунутого обвинувачення слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту.

Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду. Тому він має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, який дозволить суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта.

Розуміння поняття "формулювання обвинувачення" як складової частини обвинувального акта має визначатися у логічному зв`язку з положеннями ст. 373 КПК, які визначають вимоги до змісту вироку та оперують поняттям "формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним".

Так, п. 2 ч. 3ст. 373 КПК України встановлено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК зміст формулювання обвинувачення як складової частини обвинувального акта, яке лише буде підлягати доведенню під час судового розгляду та в аспекті ст. 338 КПК України не завжди може бути остаточним на момент його надходження до суду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення.

У даному обвинувальному акті слідчим за погодженням з прокурором ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні організації у внесенні в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей,умисному поданні для проведення такої державної реєстрації документів, які місять завідомо неправдиві відомості, за попередньою змовою групою осіб, а також співучасті в організації заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, за попередньою змовою групою осіб, вчиненому в особливо великих розмірах.

Досудовим слідством кваліфіковано ці дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 та ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України.

При цьому в обвинувальному акті міститься також прізвище, ім`я та по батькові іншого співучасника вчинення вказаних кримінальних правопорушень- ОСОБА_7 .

При цьому, обвинувачення ОСОБА_7 не висунуте, правова кваліфікація дій ОСОБА_7 у даному обвинувальному акті відсутня. Дані про ухвалення відносно ОСОБА_7 вироку та набрання ним законної сили, в матеріалах справи відсутні.

Тобто обвинувальний акт взагалі не містить даних, чи обвинувачується ОСОБА_7 за даним обвинувальним актом, чи мають згадані слідчим та прокурором у викладенні фактичних обставин дії цієї особи будь яку правову кваліфікацію.

Отже, пряме зазначення конкретного прізвища, ім`я та по батькові особи, яка обвинувачується у вчиненні злочинів спільно з ОСОБА_5 , за відсутності визначеного його процесуального статусу у кримінальному провадженні та відсутності даних про наявність щодо цієї особи обвинувального вироку є порушенням загальних засад кримінального провадження: принципу верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, що буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального вироку у такий спосіб.

Незважаючи на те, що обвинувальний акт складений лише відносно ОСОБА_5 , втім зміст цього процесуального документу прямо стосується обвинувачення у цих же злочинах і іншої особи - ОСОБА_7 ..

Зазначене, на переконання суду, є неконкретним викладенням фактичних обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , і про які у будь-кому разі вона повинна бути чітко обізнаною та обрати власну правову позицію захисту.

Окрім цього, як вбачається із матеріалів клопотання потерпілої ОСОБА_4 від 25.11.2021 та підтверджено потерпілою під час судового засідання, в обвинувальному акті вказано, що розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_4 становить 4085615,00 гривень, разом з тим, її дочка ОСОБА_5 не завдала її правам та законним інтересам жодної шкоди, та в її діях немає складу злочину, оскільки об`єкти нерухомого майна, які вказані в обвинувальному акті були придбані за кошти, які були спільно зароблені їх сім`єю: як потерпілою, ОСОБА_4 , так і її дочкою ОСОБА_5 . Як вказує потерпіла ОСОБА_4 , вказане майно є їхнім спільним майном сім`ї і лише формально було зареєстровано за нею.

Як стверджує потерпіла ОСОБА_4 , вона писала заяви про вчинення злочину до прокуратури для того, щоб захистити свою дочку та їх спільно набуте майно від сторонніх осіб, зокрема ОСОБА_8 , як і було зазначено нею у першій поданій нею заяві; однак вказана заява, як стверджує потерпіла, у матеріалах кримінального провадження відсутня; натомість у матеріалах наявні дві інші заяви, своє авторство яких, у судовому засіданні, потерпіла ОСОБА_4 категорично заперечує.

Як слідує із обвинувального акту, обвинувачення зазначеному потерпілою ОСОБА_4 громадянину ОСОБА_8 прокурором не висувалося взагалі.

Суд приймає до уваги рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01.11.2021 року по справі №570/3688/21, яке набрало законної сили та згідно якого затверджено мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Зазначені обставини, на переконання суду, є неконкретним викладенням фактичних обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , і про які у будь-кому разі вона повинна бути чітко обізнаною та обрати власну правову позицію захисту.

Європейський суд з прав людини у справі Абрамян проти Росії від 09 жовтня 2008 року зазначив, що в тексті підпункту а пункту 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення Суду від 19 грудня 1989 року в справі Камасінскі проти Австрії № 9783/82 п. 79).

Також Європейський суд констатував, що положення підпункту а пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення Суду від 25 березня 1999 року у справі Пелісьє та Сассі проти Франції п. 52).

Таким чином, обвинувачення повинно бути сформульовано повно, чітко та зрозуміло і узгоджуватися з наведеною правовою кваліфікацією. Це обумовлено, зокрема, необхідністю забезпечення права на захист, оскільки особа повинна знати від якого обвинувачення захищатись, та з огляду на висунуте їй обвинувачення обирати правову позицію захисту.

Посилання прокурора на можливість зміни обвинувачення у подальшому є недоречним, оскільки змінити допускається лише таке обвинувачення, яке було належно сформульовано вперше і саме на тій стадії, коли це встановлено кримінально-процесуальним законом тобто на стадії досудового слідства. А усунення невідповідності обвинувального акту, у свою чергу, можливе лише єдиним способом, який встановлений у ст. 214 КПК України, тобто шляхом повернення обвинувального акту прокурору.

І навпаки - призначення обвинувального акту, який не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, до судового розгляду, порушує право особи на захист, тягне за собою сумнів у безсторонності судді.

У підготовчому провадженні не вирішується питання про доведеність вини обвинуваченого, наявність складу злочину, правильність кваліфікації його дій, оскільки це прерогатива суду під час судового розгляду справи по суті. Завданням цього провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду. На стадії підготовчого провадження виконується функція контролю за досудовим розслідуванням, відповідність вимогам КПК України обвинувального акта та організаційна (підготовча) функція до наступної стадії судового провадження - судового розгляду з метою створення належних умов для успішного виконання завдань кримінального судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Однак законодавець свідомо розділяє обвинувальний акт на ту частину, де зазначаються фактичні обставини, і на ту, де має бути чітко викладене формулювання кримінально карного діяння, яке підпадає під ознаки одного або декількох кримінальних правопорушень, передбачених одною або декількома із диспозицій статей Особливої частини Кримінального кодексу України.

Таким чином, закон уповноважує прокурора (процесуального керівника) на викладення в обвинувальному акті обставин справи так, як вони ним встановлені на досудовому слідстві (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України) і, окремо, викладення формулювання обвинувачення.

При цьому, суд звертає увагу, що наявність в обвинувальному акті неконкретного формулювання обвинувачення та правової кваліфікації може стати перешкодою у виконанні вимог статті 348 КПК України, а саме в роз`ясненні обвинуваченому суті обвинувачення та є очевидним недоліком тексту обвинувального акта, враховуючи, що зміна обвинувачення в суді є лише правом прокурора, а не його обов`язком.

Окрім цього, як встановлено судом з відомостей реєстру матеріалів досудового розслідування та з наданих обвинуваченою та її захисником копій матеріалів кримінального провадження, достовірність яких підтверджена прокурором, досудове розслідування у кримінальному провадженні розпочато 27.01.2017.

Про підозру ОСОБА_5 повідомлено 31.07.2020.

25.09.2020 постановою виконувача обов`язків керівника Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_9 було продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні до трьох місяців, а саме до 30.10.2020.

27.10.2020 ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області продовжено строк досудового розслідування до чотирьох місяців, а саме до 29.11.2020.

25.11.2020 ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_10 (справа № 569/24468/18, провадження № 1-кс/569/6200/20) продовжено строк досудового розслідування до 6 (шести) місяців, тобто до 28 січня 2021 року.

11.01.2021 ОСОБА_5 повідомлено про нову підозру.

13.01.2021 досудове розслідування у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зупинене у зв`язку із розшуком ОСОБА_7 .

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 в цей час не зупинялося.

Жодних відомостей про продовження строку досудового розслідування після понад строк, встановлений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 25.11.2020 (до 28.01.2021) реєстр матеріалів досудового розслідування не містить.

Таким чином, встановлений процесуальний строк досудового розслідування сплив 28.01.2021.

Доводи прокурора про те, що органом досудового розслідування жодних порушень строків досудового розслідування, зазначених у ст. 219 КПК, не допущено та всі процесуальні дії виконані у строки, передбачені законом, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 219 КПК, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня звернення до суду, зокрема з обвинувальним актом.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Зазначена норма процесуального закону також передбачає, що строк досудового розслідування може бути продовжений з підстав та в порядку, передбачених КПК України.

Судом встановлено, що з моменту оголошення про підозру ОСОБА_5 (31.07.2020) до направлення обвинувального акта до суду (31.05.2021) минуло більше шести місяців, строк досудового розслідування щодо підозрюваної ОСОБА_5 не був продовжений у встановленому законом порядку і, до 28.01.2021 не зупинявся, а зупинявся лише щодо ОСОБА_7 - особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження; злочини, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_5 , не відносяться до категорії тяжких чи особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи. Тому суд приходить до висновків, що процесуальні строки кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закінчилися 28.01.2021 і, у передбаченому КПК України, порядку продовжені не були.

Таким чином, суд констатується факт закінчення строку досудового розслідування відносно ОСОБА_5 саме 28.01.2021.

Твердження прокурора про те, що досудове розслідування щодо ОСОБА_5 проведено у межах строків, передбачених ст. 219 КПК України, і не потребувало продовження, враховуючи зупинення досудового розслідування у зв`язку із розшуком підозрюваного ОСОБА_7 , не знаходить свого підтвердження, оскільки, як установлено судом, досудове розслідування щодо ОСОБА_5 у період часу з 31.07.2020 по 28.01.2021 включно не зупинялось.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновків, що проведення процесуальних дій та прийняття рішень відносно ОСОБА_5 починаючи з 29 січня 2021 року є недопустимими як докази, у зв`язку із тим, що останні були отримані після закінчення процесуальних строків досудового розслідування, а отже - шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

26 травня 2021 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 складено і затверджено обвинувальний акт.

Супровідний лист про направлення вказаного обвинувального акту до суду складено 28травня 2021 року, а сам обвинувальний акт надійшов до Рівненського міського суду Рівненської області 31травня 2021 року.

Зваживши, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні будь-які відомості, що строк досудового розслідування даного кримінального провадження з 28 січня 2021 року було продовжено, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , направлено до суду вже після спливу строків досудового розслідування.

Аналогічна правова позиція висвітлена в ухвалах Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 556/1381/18, від 13 жовтня 2020 року у провадженні № 51-4930ск20, від 15 березня 2021 року у справі № 676/6116/18 та від 12 травня 2021 року у справі № 243/14924/19.

Зважаючи на викладене, суд критично ставиться до тверджень прокурора стосовно того, що матеріали відносно іншого підозрюваного - ОСОБА_7 виділені в окреме провадження, про що зазначено в обвинувальному акті та реєстрі, оскільки саме виділення матеріалів відносно ОСОБА_7 було здійснено 26.05.2021, тобто поза межами процесуальних строків даного кримінального провадження.

Також суд погоджується з доводами обвинуваченої та її захисника, викладеними у клопотанні про повернення обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування прокурору від 06.07.2021 щодо наявності невідповідності реєстру матеріалів досудового розслідування кримінального провадження вимогам ст. 109 КПК України.

Суд не погоджується з твердженнями прокурора про те, що реєстр матеріалів досудового розслідування, як процесуальний документ фіксування кримінального провадження є інформаційним додатком до обвинувального акту, містить довідкові відомості про рух утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження та інформація, яка міститься у ньому є лише зафіксованим орієнтиром для судового дослідження матеріалів справи і самостійного доказового значення не має суд з огляду на наступне.

Так, статтею 109 КПК України передбачено, що реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом.

Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Ця норма є імперативною, а тому не передбачає можливості внесення інших даних або даних з обмеженою інформацією.

Зокрема, в порушення вимог ч. 2ст. 109 КПК України, в реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначені не усі процесуальні дії, прийняті процесуальні рішення та заходи забезпечення кримінального провадження, що були проведені, прийняті та застосованіпід час досудового розслідування, при їх зазначенні допущені очевидні неточності:

- у пунктах 17, 19, 37, 79, 80, 81, 82, 83, 84 та 85 розділу І Реєстру не зазначені номери та чіткі найменування процесуальних дій,

- у пунктах 5, 6-7, 18, 33, 36, 39, 49, 59-60, 67, 76-78, 86, 89, 91-98 розділу І Реєстру неконкретизовано процесуальні дії,

- у розділі І Реєстру не зазначено процесуальні дії проведені стороною обвинувачення, передбачені статтею 290 КПК України, які нею повинні були бути проведеними після відновлення досудового розслідування 26.05.2021,

- у пунктах 1, 8, 10, 13, 16 та 44 Розділу 2 Реєстру зазначені процесуальні рішення у порушення Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затвердженого Наказом Генерального прокурора № 298,

- у пунктах 11, 14, 15, 23, 24, 26, 29, 31-33, 40, 42, 45, 50-51, 58, 59, 63, 65, 66-68, 71, 73, 87 Розділу 2 реєстру не зазначені необхідні реквізити процесуальних рішень,

- у пунктах 2-8, 12-18, 25-28 та 39 Розділу 3 реєстру не зазначені належні реквізити вказаних заходів забезпечення кримінального провадження;

- пунктах 6, 22, 27, 36-39, 43, 56, 62, 69, 72, 77, 80, 82-83 розділу ІІ Реєстру та у пунктах 1, 9-11, 19-24 розділу ІІІ Реєстру не зазначено реквізитів процесуальних рішень у формі судових рішень, прийнятих під час досудового розслідування та видів заходів забезпечення кримінального провадження у формі судових рішень, дат та строків їх застосування

- у реєстрі взагалі не зазначено усіх заходів забезпечення кримінального провадження, які очевидно були застосовані стороною обвинувачення під проведення досудового розслідування та прямо передбачені КПК України.

Реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст.ст. 109-110, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України.

Зазначені вище обставини свідчать, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.ст. 3, 110, 291 КПК України, не містить необхідних обов`язкових складових, є неконкретним, і з урахуванням того, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК Українисудовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК Україниу підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.

Крім того, невідповідність обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, є такою, що позбавляє в повній мірі реалізувати обвинуваченим своє право на захист.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Жупнік проти України" від 09.12.2010, межі гарантій, передбачених п "а" п.3 ст. 6 Конвенції, мають оцінюватися, зокрема у світлі більш загального прав на справедливий судовий розгляд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повноти та докладної інформації щодо висунутого обвинувачення, яка надалі може бути сприйнята судом як юридична кваліфікація діяння є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. Разом з цим підпункти "а" і "б" п. 3 ст.6 Конвенції взаємопов`язані та визначають, що право бути поінформованим про характер і причину висунутого обвинувачення слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту.

Згідно з зазначеною нормою закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулюванняобвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Далі суду належить здійснити тлумачення нормативного змісту інституту "обвинувачення", неоднакове застосування норм якого автоматично може потрапляти під дію статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) з огляду на недотримання гарантій права на справедливий суд.

Так, визначаючи основні терміни КПК України, у пункті 13 частини першої статті 3 законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

У свою чергу, відповідно до частини другоїстатті 42 КПК, обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із пунктом 3 частини другої статті 283 КПК, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт - це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (стаття 293 КПК). Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 КПК).

Власне висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акта (частина друга статті 347 КПК України), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (частина перша статті 348 КПК України).

Таким чином, системно-структурний аналіз норм КПКдоводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

При цьому суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

За таких підстав, суд приходить до переконання, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_11 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 та ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України та відповідний реєстр матеріалів досудового розслідування, як невід`ємний додаток до акта не відповідають вимогамКПК України, а тому підлягають поверненню прокурору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 314 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 та клопотання потерпілої ОСОБА_4 - задовольнити.

Повернути обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженні №0000606 від 27.01.2017 відносно ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.2 ст.205-1 та ч.3 ст.27 ч.4 ст.190 КК України прокурору, як такі, що не відповідають вимогам КПК України.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів до Рівненського апеляційного суду.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1