Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

12 жовтня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції з Миколаївським апеляційним судом та Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області кримінальне провадження №0000198щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Якушів Ратнівського району, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 20 січня 2020 року ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 286 КК України виправданий у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Судом вирішено питання щодо речових доказів, накладеного арешту на майно та процесуальних витрат у справі.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він 13 серпня 2016 року приблизно о 02 год. 30 хв, рухаючись технічно справним мікроавтобусом марки «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого знаходились пасажири, по правому ряду автодороги «Київ-Одеса» зі сторони м. Київ в напрямку м. Одеса зі швидкістю приблизно 67-72 км/год, при наближенні до напівпричепа «VAN HOOL» д.н.з. НОМЕР_2 автомобіля марки «DAF 95.430» д.н.з. НОМЕР_3 , водій якого внаслідок ДТП, що мало місце напередодні, дотримуючись вимог п. 2.10 ПДР України встановив позаду автомобіля, на якому через ДТП не працювали прилади освітлення, знак аварійної зупинки і вжив всіх можливих заходів для своєчасного виявлення учасниками дорожнього руху його пошкодженого транспортного засобу - встановив позаду напівпричепа пошкоджені частини кабіни автомобіля, причепивши на нього жилет зі світло відбиваючими елементами, грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3 ПДР України, тобто проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалась, та її змін, рухаючись в умовах обмеженої видимості, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити, що попереду нього в правому ряду автодороги в нерухомому стані перебуває вантажний автомобіль, котрий створював йому реальну небезпеку для подальшого руху, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості свого транспортного засобу аж до повної його зупинки чи безпечного об`їзду вказаної перешкоди, при цьому маючи технічну можливість це зробити, не зменшуючи швидкості свого автомобіля та не застосовуючи гальмування, продовжив рух по правому ряду, внаслідок чого передньою частиною свого автомобіля допустив зіткнення із задньою частиною напівпричепа. В результаті зіткнення ОСОБА_5 та пасажири ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , малолітній ОСОБА_14 , неповнолітня ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 отримали тілесні ушкодження, від яких настала їх смерть.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, покликаючись на безпідставне виправдання ОСОБА_5 , доводить, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд помилково дійшов висновку про відсутність вини ОСОБА_5 у вчиненому злочині, оскільки належним чином не дослідив всі докази у провадженні, за наявності різних висновків експертиз надав перевагу одному з них, не допитав експертів та безпідставно визнав ряд доказів обвинувачення, які свідчать про винуватість ОСОБА_5 , недопустимими. Просить скасувати вирок і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним за ч. 3 ст. 286 КК України, кримінальне провадження закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, доводи захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представників потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_19 , які просять залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

За змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, як зобов`язаний перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим, згідно норм матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом, відповідно до статті 94 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Однак, суд першої інстанції зазначених вимог закону належним чином не дотримався, оскільки при розгляді провадження та винесення вироку допустив істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону, яке, на думку колегії суддів, перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційній інстанції.

При розгляді кримінального провадження суд, в порушення вимог ст. 94 КПК України, оцінив докази без належного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, і не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він не взяв до уваги докази обвинувачення.

Суд першої інстанції зазначає, що не здобуто доказів того, що водій ОСОБА_5 при наближенні до напівпричепа "VAN HOOL" д.н.з. НОМЕР_4 , грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 "б", 12.3 Правил дорожнього руху України, тобто, проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалась, та її змін, рухаючись в умовах обмеженої видимості, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити, що попереду нього у правому ряду автодороги в нерухомому стані перебуває вантажний автомобіль, що виступав для нього перешкодою та створював йому реальну небезпеку для подальшого руху, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості свого транспортного засобу аж до повної його зупинки чи безпечного об`їзду вказаної перешкоди, при цьому маючи технічну можливість це зробити, не зменшуючи швидкості свого автомобіля та не застосовуючи гальмування, продовжив рух по правому ряду, внаслідок чого передньою частиною керованого ним автомобіля "Opel Vivaro", допустив зіткнення з задньою частиною напівпричепа "VAN HOOL".

Проте, самим судом спростовується твердження, яким визнано факт зіткнення вказаних транспортних засобів та контактування передньою частиною автомобіля "Opel Vivaro" із задньою частиною напівпричепа, тобто, мікроавтобус під керуванням ОСОБА_5 наїхав на транспортний засіб, що перебував попереду нього у попутному напрямку. Такий механізм контактування вказує на недодержання водієм автомобіля "Opel Vivaro" Правил дорожнього руху та його неуважність.

З протоколу огляду місця події та фотознімків, зроблених на місці ДТП, вбачається, що водій мікроавтобуса не намагався уникнути зіткнення шляхом екстреного гальмування або змінення напрямку руху, про що свідчить відсутність гальмівного шляху. При цьому ОСОБА_5 мав можливість застосувати такі технічні прийоми, оскільки, згідно з висновком експерта по дослідженню технічного стану №09-1-584 від 29.08.2016 року, рульове керування та робоча гальмівна система автомобіля «Opel Vivaro» були у працездатному стані і дозволяли водію керувати ним з відомою йому ефективністю.

Згідно висновку трасологічної експертизи №09-586 від 23.08.2016 вбачається, що водій мікроавтобуса не вживав заходів до уникнення зіткнення, оскільки удар відбувся під прямим кутом, а пошкодження прийшлися на передню частину автомобіля.

З вироку слідує, що суд при оцінці результатів огляду речових доказів (радіаторної решітки, жилета, аварійного знаку), стверджуючи, що ці предмети нібито не мають пошкоджень, характерних для зіткнення з автомобілем, зробив такі висновки без призначення експертизи речових доказів з підстав та в порядку, передбачених ст.ст. 242, 332 КПК України.

Висновки експерта №789 3523/13771/16-52 від 28.09.2016, №09-1-584, №09-1-586, №4937 від 02.11.2016 та протоколи за результатами проведення слідчих експериментів судом першої інстанції безпідставно визнано недопустимими доказами, які належним чином не оцінені, оскільки суд посилався на обставини, для аналізу яких необхідні спеціальні знання.

Так, не погоджуючись з висновком №789 3523/13771/16-52 від 28.09.2016, судом першої інстанції у вироку зазначено, що визначена експертом мінімальна швидкість є такою, що не відповідає фактичним обставинам справи. Проте свідків, які б вказали, з якою швидкістю рухався автомобіль "Opel Vivaro" перед зіткненням, не має, а, отже, судом не обґрунтовано, яким чином суд встановив фактичні обставини щодо швидкості руху учасника ДТП.

Розбіжності у висновках експертів, на які вказує суд (у висновку №4937 від 02.11.2016 наявні дані спідометру з зафіксованою швидкістю 90 км/год, у той час, як у висновку експерта №789 3523/13771/16-52 від 28.09.2016, швидкість визначена на рівні 67-72 км/год), на думку колегії суддів, є підставою для застосування положень ст.332 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 332 КПК України, суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам, незалежно від наявності клопотання сторін, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

Однак, суд першої інстанції, не погодившись із висновком експертиз, замість допиту експертів чи призначення експертизи, самостійно дійшов висновку, що швидкість автомобіля була більшою, чим вийшов за межі висунутого обвинувачення, про що наголошує прокурор в апеляційній скарзі.

Визнання недопустимим доказом судом висновку експерта №4937 від 02.11.2016 р. з підстав, що при його проведенні використовувалася в якості вихідних даних експертиза №597 від 11.10.2016, а також з причини, що експертом не проведено розрахунку, чи мав ОСОБА_5 можливість зупинити автомобіль при видимості 75,9 м, є непереконливим, оскільки висновком даної експертизи встановлено механізм ДТП та визначено, що її причиною є порушення обвинуваченим п.12.3 Правил дорожнього руху України, а саме, невжиття заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки при виявленні перешкоди, яка могла бути на відстані, достатній для застосування гальмування з метою уникнення зіткнення, та саме його дії знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією, що відбулася.

Крім того, визнання судом першої інстанції недопустимими доказами документів, які по суті не є доказами, зокрема, постанови слідчого від 16.08.2016 та 10.10.2016 про призначення експертиз, є невмотивованим та таким, що не відповідає нормам закону.

Відповідно до ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Твердження суду першої інстанції, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що водій ОСОБА_20 після ДТП, що мала місце 12.08.2016, повісив на дверцята причепу жилет зі світловідбиваючими елементами, не відповідає дійсності.

Як вбачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду судом першої інстанції допитаний водій ОСОБА_20 який повідомив, що внаслідок ДТП 12.08.2016 року його автомобіль отримав пошкодження передньої частини, через які став нерухомим, проте він вжив всіх заходів, щоб позначити свою присутність на дорозі з метою попередження інших учасників дорожнього руху. Він виставив знак аварійної зупинки, на задню частину напівпричепу закріпив жилет зі світловідбиваючим покриттям. Крім цього, на задній частині напівпричепу були нанесені світловідбиваючі смуги, які видно у темряві на значній відстані. Також водій ОСОБА_20 повідомив, що на місці пригоди було виявлено рештки аварійного знаку та жилет зі світловідбиваючими елентами, проте у вироку судом не наведено мотивів, з яких суд не взяв до уваги показання ОСОБА_20 , або з яких підстав визнав їх необ`єктивними.

При цьому суд допустив суб`єктивну оцінку результатів огляду речових доказів (радіаторної решітки, жилета, аварійного знаку), стверджуючи, що ці предмети нібито не мають пошкоджень, характерних для зіткнення з автомобілем. Проте, для надання висновків щодо характерності чи непритаманності механічних пошкоджень, потрібні спеціальні знання. Без призначення експертизи речових доказів з підстав та в порядку, передбачених ст.ст.242, 332 КПК України, суд без будь-якого обґрунтування беззаперечно визначив неможливість походження наявних на цих предметах пошкоджень від наїзду автомобіля "Opel Vivaro" на задню частину причепа "DAF 95.430".

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді провадження допущено істотні порушення вимог кримінального-процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і суд апеляційної інстанціїпозбавлений можливості усунути зазначені істотні порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження вищевказаних обставин кримінального провадження, оскільки з огляду на зміст мотивувальної частини вироку, ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції встановлені не були.

Зважаючи на викладене, вирок суду підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд, при якому суду першої інстанції належить усунути вказані істотні порушення кримінального-процесуального закону, дати належну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам з точки зору їх допустимості і належності, перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі, і в залежності від встановленого, прийняти відповідне процесуальне рішення.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 20.01.2020 року щодо ОСОБА_5 скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Ухвала остаточна і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3