ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2613/21 Справа № 191/1593/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги законного представника обвинуваченої ОСОБА_9 та прокурора на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватою у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
На підставі ч. 1 ст. 105 КК України вирішено звільнити неповнолітню ОСОБА_7 , від покарання, застосувавши до неї примусовий захід виховного характеру, передбачений п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України, у виді направлення ОСОБА_7 до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, а саме, професійного училища соціальної реабілітації до її виправлення на строк 2 роки, але з урахуванням необхідності завершення учнем професійної підготовки в училищі.
Вирішено питання розподілу процесуальних витрат та долю речових доказів.
Неповнолітню ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона, 19 березня 2021 року в період часу з 20 години 00 хвилин по 20 години 40 хвилин (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), перебувала з дозволу господаря приватного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, 19.03.2021 року в період часу з 20 години 00 хвилин по 20 години 40 хвилин, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, неповнолітня ОСОБА_7 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, переслідуючи при цьому ціль незаконного збагачення, діючи умисно, розуміючи, що за її діями ніхто не спостерігає і вони носять таємний характер, шляхом таємного викрадення майна, яке належить ОСОБА_10 , знаходячись у спальній кімнаті приватного домоволодіння, розташованій за вказаною адресою викрала бездротові навушники чорного кольору марки SONY моделі "WI- С 310" (вартість яких згідно висновку експерта № 1425/21 від 27.04.2021 становить 1301 гривень 90 копійок).
Після чого, неповнолітня ОСОБА_7 , з місця вчинення кримінального проступку пішла, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Своїми діями, що полягали у таємному, умисному викраденні чужого майна (крадіжці), неповнолітня ОСОБА_7 спричинила матеріальний збиток ОСОБА_10 на загальну суму 1301 гривню 90 копійок.
Не погоджуючись вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що при вирішенні питання про застосування до ОСОБА_7 найсуворішого примусового заходу виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, суд в повній мірі не врахував, конкретні обставини, характер та тяжкість скоєного проступку, не дослідив та не надав належної оцінки всім відомостям про особу неповнолітньої, ї поведінку після вчинення злочину.
Крім того, всупереч положень ст. 485 КПК України та п. 2 Інструкції про медичне обстеження дітей і підлітків, які направляються до загальноосвітніх шкіл та професійних училищ соціальної реабілітації для дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання від 5 травня 1997 року, відповідно до яких обов`язковим є проведення медичного огляду неповнолітнього до розгляду справи судом, або за постановою судді.
Прокурор зазначив, що всупереч вказаним вимогам медичний огляд ОСОБА_7 проведено не було, тому рішення про направлення її до спеціальної навчально-виховної установи без встановлення відсутності медичних застережень щодо протипоказань для направлення неповнолітніх до зазначених установ, є необгрунтованим.
ОСОБА_9 , законний представник неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 , також подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити вирок суду першої інстанції, та застосувати до неповнолітньої ОСОБА_7 примусовий захід виховного характеру, передбачений п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, у виді передачі неповнолітньої під нагляд її матері - ОСОБА_9 .
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що після порушення стосовно неї кримінальної справи, поведінка її неповнолітньої доньки різко змінилась, вона більшу частину доби знаходиться вдома, допомагає їй у веденні домашнього господарства, доглядає за меншими сестрами та братом, прислуховується до матері, та неодноразово говорила, що вона ніколи більше не буде брати чужих речей, що вона щиро розкаялась.
Апелянт вважає, що на поведінку обвинуваченої вплинув позитивно факт проведення досудового розслідування щодо неї, судовий процес. Вона почала розуміти, що вчиняти крадіжки не можна, що така поведінка тягне за собою кримінальну відповідальність.
Тому апелянт вважає, що достатнім та необхідним заходом виховного характеру буде передача неповнолітньої під нагляд матері.
На думку апелянта, при визначенні заходу виховного характеру, суд першої інстанції не надав правової оцінки неможливості застосування щодо обвинуваченої більш м`яких заходів виховного характеру.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга законного представника підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 97 КК України неповнолітнього, який вперше вчинив кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо його виправлення можливе без застосування покарання. У цих випадках суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 2 ст. 105 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» від 15 травня 2006 року, метою застосування таких заходів має бути забезпечення інтересів неповнолітнього, які полягають в одержанні не тільки належного виховання, а й освіти, лікування, соціальної, психологічної допомоги,захисту від жорстокого поводження, насильства та експлуатації, а також у наявності можливості адаптуватися до реалій суспільного життя, підвищити загальноосвітній і культурний рівень, набути професії та працевлаштуватись.
Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції врахував вік неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 , її негативні характеристики та повну відсутність з боку матері виховного впливу, та зробив висновок про необхідність застосувати до ОСОБА_7 примусові заходу виховного характеру, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Як вбачається з доводів ОСОБА_9 , законного представника неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 , після порушення кримінальної справи, поведінка її неповнолітньої доньки різко змінилась, вона більшу частину доби знаходиться вдома, допомагає їй у веденні домашнього господарства, доглядає за меншими сестрами та братом, прислуховується до матері, та неодноразово говорила, що вона ніколи більше не буде брати чужих речей, що вона щиро розкаялась.
Крім того, колегія суддів враховує, що скоєний обвинуваченою злочин відноситься до проступків, матеріальна шкода відшкодована потерпілому шляхом повернення майна.
Крім того, ОСОБА_7 є неповнолітньою, раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вину визнала повністю, щиро розкаялась в скоєному.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в поведінці неповнолітньої обвинуваченої відбулись позитивні зміни, а тому відсутні підстави для застосування до неї самого тяжкого заходу виховного характеру, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України.
Колегія суддів вважає, що застосування до неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 105 КК України, у виді обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до її поведінки, буде необхідним і достатнім для її виправлення, та попередження вчинення нею нових правопорушень.
Тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_9 , законного представника неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 , підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи такий висновок, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора, та вважає за необхідне відмовити у її задоволенні.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу законного представника обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України задовольнити частково.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України змінити.
На підставі п. 2 ч. 2 ст. 105 КК України застосувати до неповнолітньої ОСОБА_7 примусовий захід виховного характеру у виді обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки ОСОБА_7 , а саме:
- в період з 20 години до 06 години ранку знаходитись за місцем проживання АДРЕСА_2 , строком на один рік до 10 грудня 2022 року;
- не виїжджати в інші місцевості без дозволу спеціалізованого органу.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4