Постанова

Іменем України
04 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 751/10808/16-к
провадження № 51-2688 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
осіб, щодо яких закрито
кримінальне провадження ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, а також представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000315, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжина Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , працюючого інспектором взводу №1 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Чернігівській області Департаменту патрульної поліції України, раніше не судимого,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.2 ст.365 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Матвіївка Сосницького району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_2 , працюючого командиром взводу №1 роти тактично-оперативного реагування Управління патрульної поліції у Чернігівській області Департаменту патрульної поліції України, раніше не судимого,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.2 ст.365 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новозаводського районного суду міста Чернігова від 31 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.28 ч.2 ст.365 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 4 роки, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах протягом 2 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю два роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.
Цим же вироком ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.28 ч.2 ст.365 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах протягом 1 року.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю один рік, із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.
Вирішено цивільний позов, а також питання про речові докази у провадженні.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17 березня 2021 року вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачувались у тому, що працюючи на посадах інспекторів Управління патрульної поліції у місті Чернігів Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, виконуючи функції представників виконавчої влади, будучи службовими особами, 28 серпня 2016 року, згідно розстановки сил особового складу роти №1 здійснювали охорону громадського порядку в районі вулиці Жабинського та вживали заходів щодо припинення стихійної торгівлі неподалік зупинки громадського транспорту «Привокзальний ринок» та житлового будинку №17 по проспекту Перемоги в м. Чернігові.
Приблизно о 15 годині, інспектор ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_11 , яка здійснювала реалізацію овочів, у невстановленому для цього місці, та наказав припинити торгівлю. У цей час ОСОБА_11 здійснила реалізацію картоплі ОСОБА_9 .
Помітивши даний факт, інспектор ОСОБА_6 , діючи всупереч вимогам ст.ст. 29, 42, 43, 44 Закону України «Про національну поліцію», за відсутності достатніх підстав, примусово почав вести ОСОБА_11 за руку до службового автомобіля поліції для складання адміністративного протоколу.
В цей час, до них підійшов ОСОБА_12 та з метою припинити дії працівника поліції, не вчиняючи при цьому будь-яких протиправних дій, зробив усне зауваження інспектору з приводу незаконного застосування фізичної сили до ОСОБА_11 , при цьому притримав своєю рукою за його руку.
На вказане зауваження ОСОБА_6 зреагував агресивно, у повній невідповідності до ситуації, яка склалася, та, діючи спільно з інспектором ОСОБА_7 , порушуючи вимоги ст. ст. 29, 42, 43, 44 Закону України «Про національну поліцію», умисно, перевищуючи свої службові повноваження, почали незаконно застосовувати до ОСОБА_9 поліцейські заходи, а саме прийоми рукопашного бою у вигляді заламування та заведення його рук за спину, які у даному випадку явно не були необхідними, пропорційними та ефективними.
В подальшому, поліцейські звалили ОСОБА_9 з ніг на асфальтне покриття, у той час, як останній перебував в положенні лежачи і не чинив опору, ОСОБА_7 , продовжуючи перевищувати свої службові повноваження, заламав його ліву руку, застосував удушення та перекидання через себе на асфальтне покриття. В цей час, ОСОБА_6 , безпідставно здійснив заламування правої ноги ОСОБА_9 .
Своїми діями інспектори поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перевищили владу, тобто вчинили дії, які явно виходять за межі наданих повноважень, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_9 , що супроводжувалися відносно останнього насильством, яке було болісним і таким, що ображає особисту гідність потерпілого, за відсутності ознак катування, вчинених групою осіб.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Сторона обвинувачення не погоджується з оцінкою доказів, даною апеляційним судом, вказує, що висновок про відсутність в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу інкримінованого їм кримінального правопорушення суперечить фактичним обставинам справи.
Стверджує, що апеляційний суд не допитав у судовому засіданні частину свідків і не дослідив усіх письмових доказів, хоча надав цим доказам власну оцінку, чим порушив принцип безпосередності, закріплений у ст.23 КПК України.
Крім того, постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження, послався на ст.415 КПК України, якою визначено підстави для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, натомість не послався на норми ст. 417 цього Кодексу.
Ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вимоги та доводи касаційної скарги представника потерпілого є аналогічними скарзі сторони обвинувачення.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційні скарги від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надійшли заперечення, у яких вони, посилаючись на безпідставність доводів викладених у скаргах, заперечували проти їх задоволення. Аналогічну позицію ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також їх захисник ОСОБА_8 , підтримали в суді касаційної інстанції.
Прокурор ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_9 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 вимоги касаційних скарг підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Мотиви суду

Згідно із ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст.438 КПК України). Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів.

Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Разом із цим, прокурор та представник потерпілого у своїх касаційних скаргах наводять доводи, які, полягають у їх незгоді з наданою апеляційним судом оцінкою доказів та, відповідно, не погоджуються з встановленими фактичними обставинами справи, що з огляду на вимоги як ст.433 КПК України, так і ст.438 цього Кодексу, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Що стосується касаційних доводів про порушення апеляційним судом засади безпосередності, то вони не заслуговують на увагу.
За змістом ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису й відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч.1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Згідно із п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
У разі встановлення апеляційним судом обставин, зазначених у ст. 284 КПК України, рішення про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження, передбачене в ст. 417 КПК України, має бути належним чином мотивоване, а такі висновки суду мають бути підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими в суді апеляційної інстанції. Таке рішення має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу обвинувального вироку, та відповідна власна оцінка, переоцінка таких доказів, у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у такому випадку є обов`язковим.
Суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення, про скасування обвинувального вироку місцевого суду, та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, наведених вимог закону дотримався.
Обґрунтовуючи свої висновки, про відсутність в діях обвинувачених складу злочину, передбаченого ч.1 ст.28 ч.2 ст.365 КК України, апеляційний суд дослідив надані стороною обвинувачення письмові докази, допитав обвинувачених, потерпілого, свідків, а також переглянув відеозаписи події. При цьому, із оскаржуваного рішення слідує, що суд апеляційної інстанції не здійснював переоцінку цих доказів, які місцевим судом було покладено в основу обвинувального вироку, а проаналізував їх та встановив нові фактичні обставини кримінального провадження, на підставі яких дійшов висновку про те, що застосування поліцейськими фізичної сили до ОСОБА_9 не виходило за межі наданих їм законом повноважень.

Так, колегія суддів апеляційного суду визнала неправильним висновок суду першої інстанції про те, що інспектор поліції ОСОБА_6 вів свідка ОСОБА_11 до службового автомобіля безпідставно. Як місцевим, так і апеляційним судом було достовірно встановлено, що ОСОБА_11 здійснювала торгівлю у невстановленому місці, та була попереджена інспектором поліції ОСОБА_6 про припинення протиправних дій, однак, не зважаючи на це, в присутності працівника поліції, продала картоплю ОСОБА_9 , тобто її дії могли бути кваліфіковані за ст.160 КУпАП. До того ж, ці обставини сторонами кримінального провадження не оспорюються. ОСОБА_6 , будучи очевидцем правопорушення, зобов`язаний був його припинити, відреагувати належним чином та скласти відносно ОСОБА_11 протокол про адміністративне правопорушення. В цій обстановці він, у відповідності до вимог ст. ст. 260, 261 КУпАП, мав право тимчасово, до встановлення особи та для складання протоколу, затримати ОСОБА_11 , що й намагався зробити. Тобто його діяльність охоплювалась вимогами закону. Крім того, в засіданні як місцевого, так і апеляційного суду встановлено відсутність нанесення будь-якої шкоди здоров`ю ОСОБА_11 .
Стосовно дій ОСОБА_9 суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що вони були явно незаконними, а поліцейські мали право припинити їх в залежності від ситуації на підставі ст. ст. 42-44 Закону «Про національну поліцію». ОСОБА_9 узяв ОСОБА_6 за руку і тримав його, вимагаючи від поліцейського припинити свою службову діяльність і, оцінюючи цю діяльність, з точки зору власного розуміння. В свою чергу, ОСОБА_9 не заперечував, що тримав ОСОБА_6 за руку, тим самим не даючи йому виконати свій службовий обов`язок. Тому, апеляційним судом було вірно констатовано, що саме поліцейському, в залежності від ситуації, дано право самостійно вибирати вид поліцейських заходів примусу. При цьому, поліцейськими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обрано найлегший вид поліцейських заходів примусу - застосування фізичного впливу, який негайно закінчився після того, як ОСОБА_9 перестав опиратись.
Апеляційний суд правильно зазначив, що у висновку судово-медичного експерта №931 стосовно ОСОБА_6 зафіксовано, окрім інших ушкоджень, синець на внутрішній поверхні лівого передпліччя, який міг утворитись 28.08.2016 р. Локалізація цього тілесного ушкодження співпадає з поясненнями ОСОБА_6 про міцне утримування його за руку ОСОБА_9 і, на думку колегії суддів, підтверджує їх. Колегія констатувала, що місцевий суд безпідставно визнав цей доказ неналежним. Той факт, що судово-медичне дослідження виконане 31.08.2016 р., тобто через 3 дні після досліджуваних подій, не робить цей доказ таким, що не заслуговує на увагу. Мотиви його неврахування місцевим судом колегія суддів вважала надуманими й належним чином не обґрунтованими. Зокрема, на відеозаписах, досліджених в суді, тілесні ушкодження, заподіяні будь-кому, взагалі не розрізняються. А думка суду, що працівники поліції могли отримати синці від розлючених громадян, взагалі ґрунтується на припущеннях. На відеоматеріалах немає записів того, що тілесні ушкодження ОСОБА_6 заподіюють інші люди, а сам він про це показань не давав. Даний доказ підтверджує, що ОСОБА_9 міцно тримав ОСОБА_6 за руку, застосовуючи фізичну силу, тим самим не даючи йому виконувати свої службові обов`язки.
Разом із цим, апеляційний суд зазначив, що в ситуації, яка склалась, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мали можливості припинити дії ОСОБА_9 іншим чином, ніж застосуванням фізичної сили на фізичну силу. Такої думки суд дійшов на підставі даних висновків судово-медичних експертиз, оскільки наявність легких тілесних ушкоджень у всіх трьох осіб учасників події, якраз свідчить про пропорційність поліцейських заходів.
Врахував суд апеляційної інстанції і той факт, що ОСОБА_9 після конфлікту не скаржився на погіршення самопочуття, незручності від тимчасового обмеження своїх дій, порушення його прав, спілкувався з поліцейськими та громадянами у невимушеній формі, самостійно покинув місце пригоди і з його зовнішнього вигляду неможливо зробити висновок про заподіяння йому істотної шкоди, яка порушила його права, про що голослівно було зазначено у вироку місцевого суду.
Суд встановив, що обурення свідків діями поліцейських значною мірою обумовлено забороною торгувати громадянам на вулиці, у невстановленому місці, проте це не означає автоматично незаконності дій поліцейських, які виконували обов`язки з охорони громадського порядку.
Проте, апеляційний суд слушно зауважив, що оцінювати законність дій слід не на підставі показань свідків, які були обурені діями поліцейських з заборони торгівлі, а з точки зору відповідності цих дій вимогам закону і конкретної ситуації. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обіймаючи відповідні посади в органах Національної поліції, являлись представниками влади, знаходились при виконанні службових обов`язків та припиняли стихійну торгівлю в районі Привокзального ринку в м. Чернігові. Обидва вони були одягнуті у формений одяг поліцейських, тобто їхні дії не були свавільними, а громадяни, в силу приписів ст.68 Конституції України, зобов`язані виконувати законні вимоги поліцейських.
З огляду на викладені обставини, Суд вважає, що рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку місцевого суду із закриттям кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.1 ст.28, ч.2 ст.365 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, постановлено із дотриманням вимог КПК.
Посилання у касаційних скаргах на те, що апеляційний суд безпосередньо не допитав декількох свідків, а саме: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , але надав їх показанням іншу оцінку є безпідставними, оскільки суд погодився з тією оцінкою, що була дана місцевим судом. Заслуговує на увагу й те, що апеляційним судом вживались заходи для виклику цих свідків, однак вони не зявлялись в судове засідання, тому, з`ясувавши позиції сторін кримінального провадження, які висловилися про відсутність необхідності у їх допиті, прийняв рішення про недоцільність виклику цих свідків в судове засідання.

Що стосується посилання апеляційного суду на ст.415 КПК України, якою визначено підстави для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, натомість не посилання на норми ст. 417 цього Кодексу, Суд зауважує таке.

За змістом ст.412 КПК України істотним є лише таке порушення вимог цього Кодексу, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Якість судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які привели суд до ухваленого ним рішення.
Із оскаржуваного рішення видно, що апеляційний суд, постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження, належним чином її обґрунтував, зазначивши підстави прийняття такого рішення, які є узгодженими, чіткими та зрозумілими.
Що стосується допущення апеляційним судом технічної помилки в зазначенні номера статті кримінального процесуального закону, під час перерахування ряду статей, якими керувався суд, то через призму ст. 412 КПК України це не може вважатися істотним порушенням та не є підставою для скасування судового рішення.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи в цій частині також неприйнятні.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення скарг немає.
У зв`язку із цим та, керуючись статтями 434, 436, 442 КПК України, колегія суддів вважає, що судове рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_18