Провадження № 11-кп/824/414/2021 Головуючий в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченої ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0002566 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Київ, громадянку України, з вищою освітою, директора Приватного підприємства «Профер», неодруженої, маючої на утриманні неповнолітню дитину 2005 року народження, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років і 2 місяці;
на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 ОСОБА_12 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 01.04.2017 по 15.09.2020 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

цивільний позов потерпілої задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 10 496 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків та 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;
вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_12 , 01 квітня 2017 року, приблизно о 03 годині 00 хвилин, перебуваючи у приміщенні кухні квартири АДРЕСА_3 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту із ОСОБА_14 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин між ними, діючи умисно, нанесла кулаками обох рук шість ударів в обличчя останньому, після чого умисно нанесла ОСОБА_14 два удари ножем, що був у її правій руці, а саме один в область задньої поверхні правого передпліччя, чим спричинила легке тілесне ушкодження у виді різаної рани по задній поверхні правого передпліччя, та один в область грудної клітки зліва, чим спричинила тяжке тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудей з ушкодженням аорти та легені, від якого останній в подальшому помер.
В апеляційній скарзі прокурора вказано на незаконність вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. На переконання прокурора, суд, змінюючи кваліфікацію злочинних дій ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, свої висновки належним чином не обґрунтував. Вважав, що смерть потерпілого ОСОБА_14 була обумовлена саме характером тілесного ушкодження, яке було небезпечним для життя, що в сукупності із локалізацією цього тілесного ушкодження, способу його нанесення, знаряддя злочину та іншими обставинами, свідчить про наявність у діях ОСОБА_12 умислу на заподіяння смерті потерпілому. Наведене, на думку прокурора, підтверджується слідчим експериментом від 25.04.2017, у ході якого ОСОБА_12 відтворила механізм завдання потерпілому тілесного ушкодження, висновком експерта № 1038 від 08.05.2017, в якому висвітлений механізм нанесення колото-різаних ушкоджень потерпілому та іншими доказами, яким суд першої інстанції дав невірну оцінку та прийшов до необґрунтованого висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченої. Призначене ОСОБА_12 покарання у виді 7-ми років і 2-х місяців позбавлення волі вважав не справедливим і таким, що суперечить ч.2 ст.65 КК України. Просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити їй покарання у виді 9-ти років позбавлення волі.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_11 вказав на її безпідставність та необґрунтованість. Вважав, що версія сторони обвинувачення щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_12 злочину не підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Зокрема, доводи прокурора щодо локалізації спричинення смертельного ножового поранення потерпілому, яке свідчить про умисність дій обвинуваченої на вбивство потерпілого є необґрунтованими. Так, захисник звернув увагу на те, що відповідно до матеріалів кримінального провадження тілесні ушкодження були хаотичними та нецілеспрямованими, що не може свідчити про наявність умислу обвинуваченої на вбивство. Перевіривши докази обвинувачення у їх сукупності та взаємозв`язку, суд, за результатами судового розгляду прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення поза розумним сумнівом. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:

прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, підтвердив доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити;

обвинувачену, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а вирок без змін;

захисника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, послався при цьому на те, що дії обвинуваченої необхідно кваліфікувати як вбивство через необережність, просив із застосуванням положень ч.2 ст.404 КПК України вийти за межі апеляційної скарги та перекваліфікувати дії обвинуваченої на ст. 119 КК України;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України стверджуються зібраними у справі доказами, а саме:

показаннями обвинуваченої, у яких вона визнавала факт завдання удару ножем потерпілому, заперечуючи при цьому умисел на вбивство потерпілого та повідомила свою версію розвитку подій, які призвели до завдання потерпілому ножового поранення, яке викликало його подальшу смерть;

показаннями свідка ОСОБА_15 про обставини виявлення ним пораненого потерпілого, поведінки ОСОБА_12 під час цих подій та обставин смерті потерпілого;

висновком судово-медичної експертизи № 1038 від 08.05.2017 року щодо обставин, часу та причин смерті потерпілого, тілесних ушкоджень та ступеню їх тяжкості, механізму завдання тілесних ушкоджень;
протоколом проведення слідчого експерименту від 25.04.2017 року та відеозаписом до нього відповідно до якого обвинувачена ОСОБА_12 показала обставини вчинення злочину та механізм нанесення ОСОБА_14 , удару ножем 01.04.2017 року;
показаннями експерта ОСОБА_16 , допитаного у ході судового розгляду, який підтвердив надані ним висновки, викладені у дослідженні № 1038 від 08.05.2017 року;
висновками судово-медичної експертизи № 140ц від 17.05.2017 року, №141-ц від 16.05.2017 року, №147 від 05.05.2017 року;
іншими доказами.
Дослідивши указані докази та надавши їм належну юридичну оцінку суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за викладених у вироку обставин.
Висновки суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення діям ОСОБА_12 була дана неправильна кваліфікація, а належних та допустимих доказів, якими доводилась кваліфікація її дій за ч.1 ст. 115 КК України у ході кримінального провадження не здобуто відповідають вимогам закону і є належним чином обґрунтованими.

Судом обґрунтовано звернута увага на те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України передбачає обов`язкову складову суб`єктивної сторони складу злочину-наявність умислу, направленого на протиправне позбавлення життя іншої людини. В свою чергу, суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України характеризується подвійною формою вини умислом (прямим або непрямим) щодо діяння, направленого на завдання тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю або злочинною недбалістю) щодо наслідків цього діяння у виді смерті. При наданні правової кваліфікації діям обвинуваченої колегія суддів вважає за необхідне оцінити усі обставини вчиненого злочину, які доведені належними та допустимими доказами у їх сукупності, врахувавши при цьому: спосіб спричинення смерті, знаряддя вчинення злочину, механізм спричинення ушкоджень, що потягли смерть, поведінку особи після вчинення злочину, її відношення до наслідків вчиненого злочину, у тому числі і намагання відвернути шкідливі наслідки злочину, тощо.

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Колегія суддів звертає увагу на те, що факт завдання ОСОБА_12 ударів ножем потерпілому ОСОБА_14 , отримання ним тілесних ушкоджень та локалізація цих ушкоджень стороною захисту не оспорюється. Поряд із цим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення із належною повнотою та достовірністю не встановлено механізму завдання ОСОБА_12 ножового поранення потерпілому в область грудної клітки зліва, який би підтверджував направленість її умислу саме на позбавлення життя потерпілого. Нанесення потерпілому лише одного удару, який спричинив останньому небезпечне для життя поранення за не встановленого механізму завдання цього удару, не спростовує показання обвинуваченої про те, що удар вона нанесла навмання, захищаючись від посягання потерпілого. Колегія суддів звертає увагу на поведінку обвинуваченої після завдання тілесного ушкодження, яка викликала поліцію та швидку допомогу, добровільно провела їх до квартири, співпрацювала з поліцією після їх прибуття. Ці обставини підтвердив у суді свідок ОСОБА_15 - поліцейський, який прибув на виклик та вони підтверджуються письмовими доказами щодо даних виклику поліції та швидкої допомоги. Колегія суддів звертає увагу на те, що після завдання удару ножем потерпілому та з`ясування того, що останній не помер, обвинувачена не вчинила жодних подальших дій, направлених на позбавлення життя потерпілого, а навпаки, вжила усіх можливих від неї дій, направлених на збереження його життя. Ці обставини дають безумовні підстави для ствердження про те, що обвинувачена, наносячи удар ножем потерпілому не бажала та свідомо не припускала настання його смерті, що указує на відсутність у неї умислу на вчинення його вбивства. При цьому колегія суддів зважає на те, що характер травмуючого предмета, яким був ніж, локалізація тілесного ушкодження та обставини його завдання, а саме завдання удару в область розташування життєво важливих органів людини із близької відстані дають підстави стверджувати про наявність у обвинуваченої умислу щодо діяння у виді завдання тяжких тілесних ушкоджень та необережності щодо наслідків у виді смерті потерпілого. Це указує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої за ч.2 ст. 121 КК України. Висновки суду першої інстанції у цій частині відповідають вимогам закону, є належним чином обґрунтованими та вмотивованими, колегія суддів із цим висновками погоджується.
Покарання за ч.2 ст. 121 КК України обвинуваченій призначене із дотриманням вимог ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів, сприяє досягненню мети покарання, визначеній у ст. 50 КК України. Підстав для втручання у вирок в частині призначеного покарання як шляхом його посилення, так і шляхом пом`якшення колегія суддів не вбачає.

Апеляційна скарга прокурора не містить доводів, які би указували на незаконність та/або необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції вироку. Так, висновки, що викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Рішення про перекваліфікацію дій обвинуваченої із ч.1 ст. 115 на ч.2 ст. 121 КК України є належним чином мотивованим, відповідає вимогам закону та обґрунтоване належними та допустимими доказами.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про те, що саме характер тілесного ушкодження, яке було небезпечним для життя, в сукупності із локалізацією цього тілесного ушкодження, способу його нанесення, знаряддя злочину та іншими обставинами, свідчить про наявність у діях ОСОБА_12 умислу на заподіяння смерті потерпілому. Так, поза увагою прокурора залишилось психічне ставлення обвинуваченої до вчиненого злочину, а саме: не вчинення жодних дій направлених на позбавлення потерпілого життя після нанесення ножового поранення до прибуття поліцейських та швидкої допомоги, а навпаки, виклик як поліцейських так і швидкої допомоги, їх зустрічі та проведення до квартири. Ці обставини виключають наявність у обвинуваченої умислу на вбивство потерпілого. Щодо слідчого експерименту від 25.04.2017, яким на думку прокурора доводиться вина ОСОБА_12 у вчиненні умисного вбивства, то у ході цієї слідчої дії обвинувачена відтворила механізм завдання потерпілому тілесного ушкодження. Між тим, фактичні обставини, які встановлені у ході цього експерименту не підтверджують наявність у обвинуваченої умислу на вбивство потерпілого і не спростовують її показання щодо подальшого розвитку подій, які указують на відсутність такого умислу. Щодо висновку експерта № 1038 від 08.05.2017, в якому висвітлений механізм нанесення колото-різаних ушкоджень потерпілому, то цим висновком не спростовуються наведені вище обставини, які указують на відсутність у обвинуваченої умислу на вбивство потерпілого. Інші надані стороною обвинувачення докази, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, не указують на помилковість та необґрунтованість висновків суду про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченої.

Наведене дає підстави стверджувати про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах кримінального провадження доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_12 захищала своє життя та здоров`я і не мала умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, відтак про необхідність кваліфікації її дій як вбивство через необережність. Зазначені доводи спростовуються доказами, здобутими у ході кримінального провадження, а саме: доказами, які характеризують знаряддя злочину, локалізацію тілесних ушкоджень, даними висновку судово-медичної експерти № 1038 від 08.05.2017 року та показаннями експерта ОСОБА_16 щодо неспроможності показань обвинуваченої, наданих нею в суді, та під час проведення слідчого експерименту за її участі щодо механізму нанесення нею ударів потерпілому. Окрім того, зазначені показання сторони захисту спростовується листом № 286 від 10.04.2017 року, згідно якого 01.04.2017 року у ОСОБА_12 лікарями не виявлено тілесних ушкоджень, від госпіталізації остання відмовилась. Наведене указує на необґрунтованість цих доводів сторони захисту та відсутність підстав для виходу за межі поданої апеляційної скарги.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року щодо ОСОБА_12 відповідає вимогам закону, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року щодо ОСОБА_12 залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_12 на підставі ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838 від 26.11.2015р. в строк покарання попереднє ув`язнення з 01.04.2017р. по 19.02.2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_12 такою, що відбула призначене вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року покарання.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4