Справа № 404/8965/21
Номер провадження 1-кс/404/3281/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року Слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , представника володільця майна адвоката ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кропивницькому клопотання слідчого СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно по матеріалам кримінального провадження №0003001, з попередньою кваліфікацією за ч.3 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий звернувся до слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда з клопотанням, про накладення арешту на речі, вилученні 25.11.2021 року під час особистого обшуку затриманого ОСОБА_6 .

Ініціатор поданого клопотання переконує, що вилучене майно має значення для кримінального провадження, відповідає критеріям речового доказу. Мета звернення збереження речових доказів.

Слідчий клопотання підтримав.

Представник володільця речей адвокат ОСОБА_3 заперечив проти доводів слідчого, просить повернути грошові кошти, які були незаконно вилучені та не мають відношення до цього кримінального провадження.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши письмові матеріали клопотання, приходжу до наступних висновків.

Під час проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, в порядку статті 208 КПК України, 25 листопада 2021 року був затриманий ОСОБА_6 , якому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України.

Положення ч.3 ст.208 КПК дозволяє уповноваженій службовій особі, слідчому, прокурору здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу.

Під час проведення особистого обшуку затриманого ОСОБА_6 працівниками поліції виявлені та вилучені речі, які були оглянуті та постановою слідчого визнані речовим доказом, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що узгоджується із положенням пункту 1 частини 2 статті 170 КПК України, як збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, ч. 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Зважаючи на сукупність наявних доказів, прокурор у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, правильно звернувся з клопотанням про накладення арешту на речі та документи з тих підстав, що вони є речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

У даному кримінальному провадженні є розумні підстави вважати, що вилучене у підозрюваного майно може бути приховане, передане, пошкоджене або знищене. Таким чином, арешт на майно з підстав передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна.

Такий правовий висновок узгоджується з практикою застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи. На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту, заборони користування та розпорядження речами, з метою запобігання зникнення, знищення, пошкодження, зміни. Держава гарантує право громадянина на забезпечення проведення ефективного досудового розслідування. Тимчасове обмеження Конституційних прав власника/володільця має незначний строковий характер.

Слідчий надав достатні данні: результати зафіксовані в протоколах: особистого обшуку затриманого; огляду місця події, огляду предметів, впізнання, допитів свідків, на підставі яких доводиться обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування арешту майна (п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України). Довів наявність розумної підозри про існування ризику умисного знищення доказу, що призведе до втрати значення речового доказу, як такого. Негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, не встановлено. Арешт суттєво не позначиться на інтересах власника і третіх осіб.

Слідчий суддя, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що факт визнання речовим доказом, необхідність проведення спеціальних досліджень, ризик знищення майна, є достатніми умовами для застосування щодо цього майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 170-173 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно по матеріалам кримінального провадження №0003001, з попередньою кваліфікацією за ч.3 ст.185 КК України задовольнити.

Накласти арешт на речі, вилученні під час особистого обшуку затриманого ОСОБА_6 від 25.11.2021 року, заборонивши їх відчуження, користування, розпорядження, а саме на:

грошову купюру, номіналом 100 доларів США серія: №JE 31931090F,

грошову купюру, номіналом 100 доларів США серія: №MD86666376А володільцем яких є ОСОБА_6 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом при відхиленні апеляції.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1