Справа №587/517/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/665/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами
УХВАЛА
Іменем України

27 вересня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 587/517/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2021 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Російської Федерації, Краснодарського краю, Сіверського району, с. Жовтневе та мешканець АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останні рази:

- 09 лютого 2018 року Сумським районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 310 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 4250 грн;

- 10 червня 2020 року Лебединським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 1 місяць

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 263 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить змінити вирок суду в частині призначення покарання та застосувати до нього ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII), зарахувавши в строк покарання час тримання під вартою з 02.01.2019 до дня набрання вироком законної сили.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 19.02.2021 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 309 КК у виді 1 року обмеження волі; за ч. 1 ст. 263 КК у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за вироком Лебединського районного суду Сумської області від 10.06.2020 більш суворим за даним вироком, призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, призначене остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі і призначений за вироком Сумського районного суду Сумської області від 09.02.2018 штраф ухвалено виконувати самостійно. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 02.01.2019. Стягнуто на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат 1573 грн.

Згідно вироку, 09.02.2018 близько 13:30 ОСОБА_10 на зупинці громадського транспорту по вул. Київська, 26 в с. Сад Сумського району Сумської області підняв пакет з коноплею, який поклав до кишені куртки та почав зберігати без мети збуту. 14.02.2018 у ОСОБА_10 був вилучений особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс», загальною масою у перерахунку на висушену речовину 69,92 г. У середині листопада 2017 року в денний час ОСОБА_10 на виїзді з с. Штепівка Лебединського району Сумської області знайшов пакет з патронами у кількості 25 штук, які приніс до місця свого мешкання буд. АДРЕСА_1 , де почав їх зберігати. 20.02.2018 близько 22:00 неподалік магазину «Крамниця» по вул. 40 років Перемоги в с. Сула Сумського району Сумської області у ОСОБА_10 були вилучені 25 патронів калібру 5,45 мм, які виявилися бойовими припасами, придатними для стрільби з нарізної вогнепальної стрілецької зброї автоматів Калашникова (АК-74, АКС-74, АКС-74У) та інших.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309 і ч. 1 ст. 263 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність пом`якшення покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше неодноразово судимий, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також виходячи із принципів індивідуалізації і співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, дійшов цілком правильного висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише при призначенні йому реального покарання у виді позбавлення волі, яке перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність застосування відносно нього ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII), колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки кримінальні правопорушення ОСОБА_10 вчинив у середині листопада 2017 року (ч. 1 ст. 263 КК) та у лютому 2018 року (ч. 1 ст. 309 КК), а з 20.06.2017 діє нова редакція ч. 5 ст. 72 КК, яка передбачає зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання із розрахунку одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення (тримання під вартою), внаслідок чого на ОСОБА_10 не розповсюджується дія ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII), що узгоджується з ст. 4 і 5 КК.

На підставі викладеного, вирок суду є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, внаслідок чого це судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2021 року відносно ОСОБА_11 залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4