Справа № 501/3672/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року Овідіопольский районний суд Одеської області у складі :
головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5 та його представника адвоката ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, матеріали кримінального провадження № 0000664 від 10.09.2020 р. за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівська (Чорноморська) Одеської області, громадянина України, українця, холостого, з середньою спеціальною освітою, інваліда дитинства ІІ-ої групи, пенсіонера по інвалідності, працюючого оператором заправних станцій АЗК № 51 ТОВ «Сан Ойл», зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а також цивільний позво потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, -

ВСТАНОВИВ :

9 липня 2020 року, приблизно о 22:45 год., ОСОБА_9 , знаходився біля буд. АДРЕСА_3 , де у нього раптово виник словесний конфлікт на побутовому ґрунті неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_5 , який переріс у сварку між ними, в ході якої, ОСОБА_9 , умисно, з метою нанесення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому, наніс один удар кулаком правої руки в ліву частину обличчя ОСОБА_5 , внаслідок чого, останній отримав тілесне ушкодження у виді закритого перелому нижньої щелепи в області її лівого кута без зміщення, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 104 від 06.10.2020 р. відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості, після чого покинув місця скоєння злочину в невідомому напрямку.

Вину свою ОСОБА_9 визнав повністю, показав суду, що скоїв злочин при викладених вище обставинах, докази, що маються в матеріалах кримінального провадження не оспорює, як і не оспорює фактичні обставини скоєного ним злочину.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_9 не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно та вірно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі крім тих, що характеризують особу обвинуваченого.

Сорочан, умисно спричинив потерпілому ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст. 121 цього кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, а тому кримінальну відповідальність він повинен нести за ст. 122 ч. 1 КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочину, щире каяття, його вік, особу винного, позитивну характеристику, стан його здоров`я, а саме інвалідність ІІ-ої групи, першу судимість, а також, відшкодування матеріальної шкоди потерпілому.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що покарання ОСОБА_9 повинно бути призначено у виді позбавлення волі, однак його виправлення на думку суду можливо без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України.

Потерпілим ОСОБА_5 був пред`явлений цивільний позов до обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 20000 грн. та моральної шкоди в сумі 30000 грн., завданої злочином, який обвинувачений визнав частково, на суму моральної шкоди у розмірі 20000 грн. та не визнав частині стягнення матеріальної шкоди, яку на стадії досудового розслідування, його матір повністю відшкодувала потерпілому та його брату.

На думку суду, вказаний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 91,92 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема - вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Статтями 127,128 КПК України передбачено - підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування - не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чеків та квитанцій, наданих потерпілим ОСОБА_5 до свого позову розмір реальних збитків, витрачених останнім на своє лікуванні становить 650 грн. (500 грн. витрати на стоматологічне лікування + 150 грн. витрати на ортодонта) (а.с. 12).

Однак, в матеріалах справи мається письмова розписка брата потерпілого ОСОБА_5 - ОСОБА_10 про отримання ним від матері обвинуваченого ОСОБА_9 грошову суму у розмірі 2500 грн., що в судовому засідання підтвердив сам потерпілий, пояснивши, що вказані кошти він дійсно отримав на своє лікування.

Враховуючи той факт, що грошова сума, отримана потерпілим ОСОБА_11 на своє лікування у розмірі 2500 грн. значно перевищує документально підтверджену ним в позові суму реальних збитків на лікування у розмірі 650 грн., суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з обвинуваченого суми матеріальної шкоди у розмірі 20000 грн., враховуючи, що в своєму позові, потерпілий особисто вказує, що документально суму лікування він може підтвердити лише на 650 грн. Інших документальних належних і допустимих доказів витрат на лікування потерпілим в судовому засіданні не надано і нього вони відсутні, що підтвердив потерпілий в судовому засіданні.

На думку суду, враховуючи моральні страждання потерпілого, яких він зазнав внаслідок протиправних дій обвинуваченого, час та зусилля, необхідні для відновлення свого здоров`я та які потерпілий витратив під час лікування у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я з вини обвинуваченого, позов в частині стягнення з обвинуваченого в моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 20000 грн., суму якої визнав обвинувачений і яку суд вважає обґрунтованою та більш ніж достатньою для покриття моральних страждань потерпілого.

Керуючись ст.ст. 124,368-371,373-376 КПК України, ст.ст. 22,23,1166,1167 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і у відповідності до п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України виконає покладені на нього обов`язки : не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково.

У відшкодування шкоди, спричиненої злочином, стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду на протязі 30 діб з дня його проголошення, а засудженим у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Суддя ОСОБА_1