Номер провадження: 11-сс/813/42/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000922 від 14.08.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2020 року було задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000922 від 14.08.2020 року, та накладений арешт на майно вилучене 12.12.2020 року у ході проведення обшуку, а саме автомобіль марки «NISSANNV 200», н/з НОМЕР_1 , та ключ з брелком від замку його запалення, а також майно, вилучене в середині салону, багажному відділенні, підкапотному просторі зазначеного автомобіля який належить на праві власності ОСОБА_7 , саме:
- мобільний телефон марки «NOKIA» у корпусі синього кольору який має іmei: НОМЕР_2 з сім картою № НОМЕР_3 .
- тримач для сім карти № НОМЕР_4 .
- мобільний телефон марки «МЕЙЗУ», який маєіmei 1: НОМЕР_5 та іmei 2: НОМЕР_6 з сім картою № НОМЕР_4 , що передбачає собою заборону відчуження такого майна.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати, дозволити ОСОБА_7 користуватися автомобілем, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та невмотивованою, висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи, так як слідчий суддя не врахував, що під час обшуку з автомобіля не була вилучена психотропна речовина, обіг якої заборонений.

У кримінальному провадженні ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру, він жодним чином не має відношення до вчиненого кримінального правопорушення.
Слідчий суддя при накладенні арешту не врахував наслідків для власника майна, зокрема, що мати ОСОБА_7 , 1965 року народження, хворіє цукровим діабетом, потребує лікування.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, надані до клопотання слідчого, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ст. 173 ч.ч. 1,2 п.5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду вважає, що слідчий суддя обгрунтовано задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки клопотання відповідає вимогам кримінального процесуального закону, з огляду на наступне.

Так, в клопотанні слідчого, в обґрунтування вимог щодо арешту майна, зазначено, що досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_10 з метою особистого протиправного збагачення, у листопаді 2020 року вступив у попередню змову з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , направлену на незаконне вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, після чого розробили спільний протиправний план та розподілили між собою ролі.

Так, з метою виготовлення психотропної речовини, обіг якої обмежено амфетаміну та конспірації своєї протиправної діяльності, ОСОБА_10 орендував будинок АДРЕСА_1 у підвалі якого, разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , створили лабораторію по виготовленню психотропної речовини амфетаміну.

З метою функціонування створеної незаконної лабораторії по виготовленню психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетаміну, ОСОБА_13 відповідно до протиправного плану, та відведеної йому ролі, спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у невстановлених досудовим розслідуванням часі та місці придбали лабораторне обладнання у вигляді лабораторних мірних стаканів, пробірок, колб, електронних ваг, вакуумного насосу, хімічних реактивів, які слугують для виготовленню небезпечної психотропної речовини амфетаміну.

ОСОБА_11 , відповідно до відведеної йому протиправної ролі та заздалегідь розробленого плану, маючи відповідні навики по виготовленню психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетаміну повинен був виготовляти психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін та передавати його ОСОБА_12 для подальшого перевезення та збуту.

ОСОБА_12 , відповідно раніше розробленого спільного протиправного плану та відведеної йому ролі, для функціонування лабораторії та підтримання життєдіяльності всередині вищезгаданого будинку, повинен був поставляти реактиви та сировину для незаконного виготовлення психотропних речовин, забезпечувати продуктами харчування, з метою недопущення виходу ОСОБА_11 з середини лабораторії, що в свою чергу могло викликати загрозу подальшої діяльності лабораторії та подальшого викриття протиправної діяльності усіх учасників групи.

ОСОБА_10 , як організатор створеної протиправної схеми повинен був контролювати кількість виготовленої психотропної речовини та підшукувати осіб яким реалізовувати вказану психотропну речовину та кошти отримані від реалізації зазначеної речовини розподіляти між усіма учасниками групи.

Так, 06.12.2020, більш точний час органом досудового розслідування не встановлений, з метою виконання пунктів заздалегідь розробленого протиправного плану, ОСОБА_11 , у відповідності до відведеної йому протиправної ролі, маючи досить здібні навички використання хімічних рідин, в середині вказаного облаштованого підвалу виготовив невстановлену загальну кількість порошкоподібної речовини білого кольору. В цей час, ОСОБА_12 , у відповідності до відведеної йому протиправної ролі, в момент безпосереднього виготовлення психотропної речовини здійснював спостереження за зазначеним будинком у підвалі якого розміщена лабораторія, з метою у разі виникнення позапланової ситуації, як найшвидше подати сигнал відходу ОСОБА_11 та дати сигнал ОСОБА_10 , з якими по заздалегідь відпрацьованому плану зникнути з місця скоєння кримінального правопорушення.

Так, 07.12.2020, приблизно о 13.00 год. ОСОБА_11 , перебуваючи спільно з ОСОБА_12 в середині будинку АДРЕСА_1 , за місцем розміщення лабораторії, з метою подальшої реалізації, передав останньому виготовлену психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін, загальною вагою 190 грамів, з метою подальшого збуту.

ОСОБА_12 , отримавши 190 грам психотропної речовини,обіг якої обмежено амфетаміну, з метою подальшої її передачі ОСОБА_10 з подальшим її збутом останнім, незаконно зберігав речовину при собі, та на невстановленому в ході досудового розслідування транспортному засобі перевіз її до м. Одеса.

У подальшому, 07.12.2020 о 1450 год. ОСОБА_12 , поблизу будинку № 15 по вул. Ільфа і Петрова у м. Одесі затриманий працівниками поліції та в ході особистого обшуку у нього виявлено та вилучено порошкоподібну речовину білого кольору приблизною вагою 190 грам, яка у відповідності до результатів проведеного експрес-тесту марки «IdentaTouchKnow» є психотропною речовиною,обіг якої обмежено амфетаміном, яку він незаконно зберігав та перевіз до м. Одеси з метою збуту.

Крім того, 07.12.2020, у період часу з 14.55 год. до 19.33 год. у ході проведення санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстрований та мешкає ОСОБА_10 , виявлено та вилучено чотири пакети з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка згідно проведеного експрес тесту марки «IdentaTouchKnow» за № ЕХР12/2020 є психотропною речовиною,обіг якої обмежено амфетаміном, яку останній незаконно виготовив та зберігав з метою подальшого збуту.

Також, 07.12.2020, у період часу з 14.38 год. до 22.41 год. у ході проведення санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_11 , виявлено та вилучено спільно придбане останнім разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_10 лабораторне обладнання у вигляді скляних колб, пробірок, реактивів, засобів охолодження рідини, пакувальний матеріал у вигляді зіп-пакетиків та незаконно виготовлену порошкоподібну речовину білого кольору вагою 10 грам, яка згідно проведеного експрес тесту марки «IdentaTouchKnow» за № 5013120А являється психотропною речовиною, обіг якої обмежено амфетаміном, яку ОСОБА_11 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_12 виготовили та зберігали з метою подальшого збуту.

Разом з тим, на теперішній час, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_14 з метою створення лабораторії по виготовленню амфетаміну, перевезення її основних складових частин використовував автомобіль марки «NISSANNV 200», білого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 , яким володіє, користується та який у відповідності до бази даних АМТ (МВС) належить на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчать надані слідству покази свідка ОСОБА_7 .

Під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, з метою відшукання речей, предметів та документів, які мають значення для встановлення об`єктивної істини у вказаному кримінальному провадженні, 04.12.2020 отримано ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси про дозвіл на проведення обшуку в середині салону, багажного відділення, підкапотного простору автомобіля марки «NISSANNV 200», білого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 .

Далі, 12.12.2020, в порядку ст. 236 КПК України, на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді, проведено слідчу дію, а саме обшук в середині салону, багажного відділення, підкапотного простору автомобіля марки «NISSANNV 200», білого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 , в ході якого виявлено та вилучено речі, які мають вагоме значення для встановлення об`єктивної істини у вказаному кримінальному провадженні, а саме: автомобіль марки «NISSANNV 200», білого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 та ключ з брелком від замку його запалення; мобільний телефон марки «NOKIA» у корпусі синього кольору який має іmei: НОМЕР_2 з сім картою № НОМЕР_3 ; тримач для сім карти № НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «МЕЙЗУ», який маєіmei 1: НОМЕР_5 та іmei2: НОМЕР_6 з сім картою № НОМЕР_4 .

Далі, вище перелічені речі, предмети та документи оглянуті, після чого у відповідності до ст. 98 КПК України, на підставі винесеної постанови від 06.12.2020, визнані речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, оскільки є достатньо підстав вважати, що вони є знаряддям та об`єктом протиправних дій та зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, виявити які вдасться лише за допомогою проведення додаткових слідчих дій та відповідних криміналістичних експертиз у науково - дослідних експертних установах.

Таким чином, слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження №0001214 від 21.10.2020 року, в якому воно було визнано речовим доказом, так як відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, зазначивши підстави та мету для арешту майна, які передбачені приписами п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме необхідність збереження речових доказів, а також запобігання ризикам його приховування, пошкодження, знищення, перетворення та відчуження.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що клопотання слідчого в повному обсязі відповідає приписам ст. 171 КПК України, посилання в апеляційній скарзі на його невідповідність вимогам закону є надуманими та голослівними.

Так, в клопотанні слідчого, з обґрунтуванням відповідними процесуальними документами та іншими доказами, зазначена правова підстава для накладення арешту на майно, передбачена п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, які відповідають критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя розглянув клопотання слідчого повно, всебічно та об`єктивно, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, відповідно до положень статей 172 173 КПК України.

Так, в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя, обґрунтовуючи підстави для задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно, встановив, що зазначена в клопотанні слідчого правова підстава, передбачена п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, знайшла підтвердження, вилучене майно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки є предметом та знаряддям ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, відносно якого внесені відомості до ЕРДР, в зв`язку з чим воно може бути використане для встановлення обставин по кримінальному провадженню, так як містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин кримінального правопорушення, на думку апеляційного суду, слідчий суддя мав підстави дійти до висновку про те, що вилучене майно може містити відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, оскільки існує обґрунтована підозра, що ОСОБА_14 , з метою створення лабораторії по виготовленню амфетаміну та перевезення її основних складових частин, використовував, як знаряддя кримінального правопорушення, автомобіль марки «NISSANNV 200», д/з НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , у якому виявлені та вилучені мобільні телефони з сім картками.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин кримінального правопорушення, а також наданих до нього матеріалів, на думку апеляційного суду, слідчий суддя мав підстави дійти до таких висновків, оскільки вилучене майно є необхідним для подальшого проведення досудового розслідування.

Положеннями ст.98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В постанові слідчого, з урахуванням положень зазначеної норми закону, вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у клопотанні слідчого належним чином розкрито відношення майна до предмету та ймовірного знаряддя кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна, як речового доказу, є визначеним відповідно до вимог ст.98 КПК України.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні про необхідність накладення арешту на вилучене майно для забезпечення збереження речового доказу, так як воно може зберігати докази, необхідні для встановлення обставин кримінального провадження, арешт необхідний для запобіганню ризиків його приховування, пошкодження, знищення, перетворення та відчуження.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що існує сукупність правових підстав та розумних підозр вважати, що вилучене майно є речовим доказом, подальше проведення досудового слідства зазначеного кримінального правопорушення не виявляється за можливе без застосування арешту майна, як це передбачено п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що висновки в ухвалі слідчого судді про наявність правових підстав для накладення арешту на майно не відповідають фактичним обставинам справи, так як слідчий суддя не врахував зазначених обставин, не можуть бути прийняті до уваги.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо невмотивованості постанови слідчого про визнання вилученого майна речовими доказами, а також щодо невідповідності вилученого майна критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України для речових доказів, так як надані в обґрунтування вимог клопотання про арешт майна докази беззаперечно підтверджують факт їх належності до предмету кримінального правопорушення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що не знаходять підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що вилучене майно не може бути використане, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, так як воно має доказове значення у даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, в зв`язку з чим доводить наявність правової підстави для накладення арешту на майно, передбаченої п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.

В апеляційній скаргзі зазначено, що при накладенні арешту на майно слідчий суддя не врахував співмірність обмеження права власності та наслідки арешту майна для власника майна.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при зазначених в клопотанні слідчого фактичних обставинах кримінального провадження, відносно якого відомості були внесені до ЕРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, слідчий суддя в судовому рішенні врахував ці обставини, та з дотриманням умов та підстав, передбачених ст. 173 КПК України, наклав арешт на знаряддя ймовірного кримінального правопорушення, який відповідає вимогам розумності і співрозмірності обмеження права власності з завданнями даного кримінального провадження.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя прийняв до уваги положення ст. 170 КПК України, які передбачають, що арешт застосовується до майна щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу, та оскільки існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, в зв`язку з чим прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правової підстави, передбаченої п.1 ч.2ст.170 КПК України, для накладення арешту на майно та задовольнив клопотання слідчого.

При таких обставинах, згідно до положень ч. 3 ст. 407 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню , так як їх доводи підтвердження не знайшли, підстав для скасування ухвали слідчого судді, передбачених ст. 409 КПК України, не встановлено, судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000922 від 14.08.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено 15.02.2021 року, о 14 годині 00 хвилин, в залі судових засідань №10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4