КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/1611/2021
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0000606 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимий:

21.03.2018 Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком тривалістю 1 рік;

05.03.2020 Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

03.07.2020 звільнений від відбування покарання умовно-достроково на не відбутий строк 11 місяців 20 днів,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні, частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та на його користь стягнуто з обвинуваченого - 4752 грн 35 коп.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року уточнено початок строку відбування обвинуваченим покарання.

Суд у вироку визнав доведеним, що 04 вересня 2020 року приблизно о 02 год 25 хв ОСОБА_7 , перебуваючи по вул. Котельникова в м. Києві, побачив припаркований автомобіль «Рено-Меган 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , на прилеглій території будинку № 11 по вул. Котельникова в м. Києві, який належав ОСОБА_10 , та вирішив повторно таємно викрасти чуже майно, яке знаходилось в салоні цього автомобіля, з метою особистого збагачення.
Реалізуючи злочинний умисел та пересвідчившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 підійшов до автомобіля «Рено-Меган 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , переконався в тому, що двері автомобіля зачинено на замки, та усвідомлюючи, що наявні технічні засоби безпеки, які обмежують вільний доступ сторонніх осіб до майна, що знаходиться в салоні або багажному відділенні автомобіля та свідчать про наявність ознак сховища, яке є володінням особи, та недоторканність якого гарантується законом, за допомогою металевого свердла розбив скло правих передніх дверцят автомобіля, через отвір проник в салон автомобіля «Рено-Меган 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , звідки повторно таємно викрав відеореєстратор марки «Ксіомі 70 маі», вартістю 550 грн, який належить ОСОБА_10 , після чого з місця вчинення злочину зник, завдавши ОСОБА_10 майнову шкоду.
Крім цього, ОСОБА_7 05 вересня 2020 року приблизно о 01 год 50 хв з аналогічною метою та засобами, знаходячись біля буд. № 26-а по вул. Львівській в м. Києві, звернув увагу на припаркований автомобіль «Кіа Ріо», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав ОСОБА_9 , та вирішив повторно таємно викрасти чуже майно, яке знаходилось в салоні автомобіля, з метою особистого збагачення.
Реалізуючи злочинний умисел та пересвідчившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 підійшов до автомобіля «Кіа Ріо», державний номерний знак НОМЕР_2 , переконався в тому, що двері автомобіля зачинено на замки, та усвідомлюючи, що наявні технічні засоби безпеки, які обмежують вільний доступ сторонніх осіб до майна, що знаходиться в салоні або багажному відділенні автомобіля та свідчать про наявність ознак сховища, яке є володінням особи, та недоторканність якого гарантується законом, за допомогою металевого свердла розбив скло правих передніх дверцят автомобіля та через отвір проник в салон автомобіля «Кіа Ріо», державний номерний знак НОМЕР_2 , звідки повторно таємно викрав відеореєстратор, вартістю 700 грн, який належить ОСОБА_9 , після чого з місця вчинення злочину зник, завдавши ОСОБА_9 майнову шкоду.
Крім цього, ОСОБА_7 08 вересня 2020 року, приблизно о 02 год 55 хв знову в такий же спосіб та з тою ж метою, перебуваючи біля буд. № 5-б по вул. Верховинна в м. Києві, звернув увагу на припаркований автомобіль «Рено», державний номерний знак НОМЕР_3 , який належав ОСОБА_11 , та вирішив повторно таємно викрасти чуже майно, яке знаходилось в салоні автомобіля, з метою особистого збагачення.
Реалізуючи злочинний умисел та пересвідчившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 підійшов до автомобіля «Рено», державний номерний знак НОМЕР_3 , переконався в тому, що двері автомобіля зачинено на замки, та усвідомлюючи, що наявні технічні засоби безпеки, які обмежують вільний доступ сторонніх осіб до майна, що знаходиться в салоні або багажному відділенні автомобіля та свідчать про наявність ознак сховища, яке є володінням особи, та недоторканність якого гарантується законом, за допомогою металевого свердла розбив скло правих передніх дверцят автомобіля та через отвір проник в салон автомобіля «Рено», державний номерний знак НОМЕР_3 , звідки повторно таємно викрав відеореєстратор марки «Ксіомі», вартістю 1592 грн та кріплення до нього, вартістю 59 грн, які належить ОСОБА_11 , після чого з місця вчинення злочину зник, завдавши ОСОБА_11 майнову шкоду.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Обґрунтовуючи таке прохання, захисник зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, проігнорував досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації, згідно з якою його виправлення можливе без ізоляції від суспільства; залишив поза увагою зібрані стороною захисту медичні документи на підтвердження наявності в обвинуваченого низки тяжких інфекційних хвороб; не врахував наявності на утриманні ОСОБА_7 сестри - інваліда І групи з дитинства та непрацездатної матері, а також пом`якшувальних обставин - щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочинів. Такі обставини, з урахуванням усіх даних про особу обвинуваченого, його критичного ставлення до вчиненого, на думку захисника, свідчать про можливе виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, з проникненням у сховище, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з вимогами ст. 71 КК України, якими визначається призначення покарання за сукупністю вироків, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, як це передбачено ч. 4 ст. 71 КК України.

Крім того, за змістом ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених злочинів, за відсутності обставин, які обтяжують покарання, - обставину, яка його пом`якшує - щире каяття, дані про особу винного, який раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, офіційно не працює, неодружений, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а також стан здоров`я обвинуваченого, який хворіє на низку тяжких захворювань.

Отже, зваживши указані обставини і всі дані про особу ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України, навівши при цьому у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.

Виходячи з того, що ОСОБА_7 вчинив новий злочин у період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання протягом невідбутої частини покарання (11 місяців 20 днів) за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року, що слід розцінювати як порушення умов застосування ст. 81 КК України, оскільки ОСОБА_7 не довів своє виправлення, суд у відповідності до вимог ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків призначив обвинуваченому, частково приєднавши невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком, виконавши при цьому вимоги ч. 4 ст. 71 КК України.

Доводи захисника про те, що суд не врахував обставину, що пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю злочинів, не заслуговують на увагу, оскільки такої обставини орган досудового розслідування не встановив та в матеріалах провадження відомості про це відсутні.

Що стосується посилань захисника на те, що на утриманні в обвинуваченого перебувають матір та сестра, то вони є непереконливими, оскільки жодних документів, якіб свідчили про те, що ОСОБА_7 займався суспільно-корисною працею, мав постійний дохід та утримував непрацездатних родичів сторона захисту не надала. До того ж із матеріалів провадження слідує, що після звільнення з місць позбавлення волі, де ОСОБА_7 відбував покарання за попереднім вироком, через два місяці він вже вчинив новий злочин, а вчинення у період невідбутого покарання за попереднім вироком протягом невеликого періоду часу трьох епізодів крадіжок вказують на системний характер вчинення ОСОБА_7 злочинів та схильність до їхнього вчинення.

При цьому колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому судом мають ураховуватися не лише висновок досудової доповіді органу пробації, а всі наявні в матеріалах провадження дані щодо тяжкості скоєних злочинів, обставин справи та особи винного, що в сукупності і було враховано судом першої інстанції, тому попри позицію органу пробації, на переконання колегії суддів, є обґрунтованим його висновок про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що судом були виконані вимоги ст. ст. 50, 65, 71 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді, впливають на покарання і з якими захисник пов`язує апеляційне прохання, окрім тих, які колегія суддів за наведених вище підстав визнала непереконливими.

Призначене ОСОБА_7 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і підстав вважати його явно несправедливим через суворість, як і підстав для застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4