Ухвала
Іменем України

22 березня 2021 року
м. Київ
Справа № 461/9197/14
Провадження № 51-876 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій,на вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:
Вироком Галицького районного суд м. Львова від 21 січня 2020 року ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Галицького районного суду

м. Львова від 21 січня 2020 року щодо ОСОБА_4 без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК за таких обставин.
14 березня 2014 року, близько 14 год, ОСОБА_4 , перебуваючи у кімнаті № 815 готелю «Львів», що на пр. Чорновола, 7 у м. Львові, вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, погрожуючи ОСОБА_5 ножем, заволодів майном потерпілої на загальну суму 8000 грн, чим спричинив матеріальну шкоду у вказаному розмірі.
18 березня 2014 року, близько 21 год, перебуваючи на куті

вул. Вірменської та вул. Краківської у м. Львові, маючи умисел на незаконне позбавлення волі людини, умисно схопив ОСОБА_6 за руку, не даючи можливості вирватись від нього, затягнув останню до квартири

АДРЕСА_1 , де незаконно, проти її волі, утримував ОСОБА_6 , після чого покинув приміщення квартири, залишивши у ній потерпілу, та зачинив вхідні двері на ключ, внаслідок чого остання, перебувала у даній квартирі до 03 год 19 березня 2014 року, коли прибули працівники міліції.
19 березня 2014 року, близько 00 год 10 хв., перебуваючи у квартирі

АДРЕСА_1 , вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, погрожуючи ОСОБА_6 ножем, заволодів майном потерпілої на загальну суму 10000 грн, чим спричинив матеріальну шкоду у вказаному розмірі.
У касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування вказує, що зміст вироку оголошеного у судовому засіданні не відповідає його тексту, який міститься в матеріалах провадження. Крім цього, у вироку не вказано за якою підставою виправдано ОСОБА_4 . На вказані порушення апеляційний суд уваги не звернув, доводи апеляційної скарги прокурора не перевірив, не навів достатніх аргументів з яких апеляційна скарга залишена без задоволення, як наслідок постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.
Положення вказаної норми за своїм змістом є імперативними, та зобов`язують суд закрити кримінальне провадження у разі смерті обвинуваченого, підозрюваного, за виключенням необхідності його реабілітації.

Під реабілітацією особи розуміється її виправдання або закриття кримінального провадження на реабілітуючих підставах.

Як зазначила об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року (справа № 761/33482/16-к), закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю особи, щодо якої здійснюється це провадження, крім випадків, коли воно є необхідним для реабілітації померлого, по суті означає припинення процесуальної діяльності щодо встановлення винуватості особи у вчиненні певного злочину та відмову держави від притягнення її до кримінальної відповідальності й призначення їй покарання. Припинення кримінального переслідування особи, яка померла, дозволяє уникнути надмірного витрачання ресурсів держави, адже продовження такого переслідування виключно заради формального визнання померлого винуватим у вчиненні злочину, як правило, не має жодного практичного сенсу.

Разом з цим, за відсутності процесуальної необхідності у реабілітації померлого, скасування виправдувального вироку та ухвали апеляційного суду поставленої щодо такого вироку, з підстав, передбачених у ст. 438 КПК України, буде суперечити завданням та загальним засадам кримінального провадження.

Як слідує зі змісту вироку, обвинувачений ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте за заявою його матері ОСОБА_7 розгляд кримінального провадження було продовжено для реабілітації померлого.
За результатами судового розгляду, судом першої інстанції ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 146,

ч. 2 ст. 187 КК України та виправдано, про що ухвалено виправдувальний вирок, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду.
На переконання Верховного Суду, вимоги касаційної скарги прокурора про скасування виправдувального вироку Галицького районного суду м. Львова від

21 січня 2020 року та постановленої щодо нього ухвали Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року і призначення нового розгляду у суді першої інстанції не направлені на реабілітацію померлого ОСОБА_4 .
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку що подальший розгляд кримінального провадження буде безпредметним, оскільки застосування до особи, яка померла, кримінально-правових наслідків діяння є неможливим, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій,на вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3