ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/200/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участі прокурора: ОСОБА_6

адвокатів: ОСОБА_7

ОСОБА_8

обвинуваченого: ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0003486 за апеляційними скаргами прокурора, потерпілої ОСОБА_10 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2020 року, відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2020 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного судом основного покарання у вигляді позбавлення волі та встановлено іспитовий строк 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 13514,29 грн., моральну шкоду у розмірі 70000 грн., а всього 83514,29 грн.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 147512,31 грн., моральну шкоду 7375,62 грн., а всього 154887,93 грн.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

Цим вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 22.09.2018 року близько 19:40 год., керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Nexia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. 49 Херсонської Гвардійської Дивізії, від вул. 200 років Херсону, в напрямку вул. Адмірала Сенявіна в м. Херсоні, грубо порушуючи вимоги п. п. 2.3б, 18.1 Правил дорожнього руху України при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою де перебував пішохід, не зменшив швидкість та не зупинився щоб дати дорогу пішоходу внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з ліва на право.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритий перелом кісток правої гомілки у верхній третині: правої великої та малої гомілкових кісток, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок в частині призначення ОСОБА_9 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Прокурор не оспорює доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та фактичні обставини провадження, встановлені судом.
Вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покаранняз підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином не вмотивував які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.
Підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням суд визнав: визнання вини, щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданої потерпілим моральної шкоди в сумі 12 000 грн., а також позитивні характеристики винного, проживання разом з матір`ю 1941 р.н., яка потребує постійного стороннього догляду.
Проте, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд належним чином не обґрунтував, не мотивував підстав з яких дійшов до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування реального покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, його суспільної небезпеки, а також характеру вчиненого злочину.
Суд першої інстанції безпідставно не врахував характер і обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень правил дорожнього руху, а також наслідки які настали, ставлення винної особи до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Не взяв до уваги і позицію потерпілої сторони, яка також наполягала на покаранні у виді реального позбавлення волі. Прокурор зазначає, що протягом 3 років з моменту дорожньо-транспортної пригоди і до винесення судом вироку, обвинуваченим не докладено зусиль для відшкодування завданої шкоди.
Вважає, що сукупність цих обставин у поєднанні з тяжкістю злочину вказують на неможливість виправлення та попередження нових злочинів при обранні покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Посилаючись на п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зазначає що призначення основного покарання ОСОБА_9 без визначення додаткової міри покарання є необґрунтованим і таким, що не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину та особі винного внаслідок м`якості і не може бути достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить вирок скасувати в частині призначення ОСОБА_9 покарання та розміру стягнутої з обвинуваченого моральної шкоди на користь потерпілої у зв`язку з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 278000.00 грн.

Вказати анкетні дані ОСОБА_9 та в резолютивній частині вироку ідентифікаційний номер платника податків.

В решті вирок суду просить залишити без змін.

Зазначає, що при призначенні покарання судом не враховано обставин, які свідчать про неможливість перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства.
Зауважує, що щиросердне каяття обвинуваченого не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_9 тривалий час не визнавав вину, жодного разу з часу дорожньо-транспортної пригоди не цікавився станом її здоров`я, не з`ясовував чи потребує остання ліків, не просив пробачення за нанесену шкоду здоров`ю, а лише під час останнього слова сказав, що розкаюється з метою уникнення справедливого покарання.
Зазначає, що довідка про працевлаштування останнього є застарілою та викликає сумніви у достовірності останньої, разом з цим, достовірних та допустимих доказів працевлаштування ОСОБА_9 водієм на дату постановлення вироку, стороною захисту не надано.
Стверджує, що незастосування до засудженого додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є безпідставним та необґрунтованим з огляду на те, що місце проживання останнього та місце роботи знаходиться на значній відстані одна від одного, а тому, на думку потерпілої, вказана обставина викликає сумніви у даному працевлаштуванні обвинуваченого.
Крім того, зауважує, що обвинуваченим не надано достовірних та допустимих доказів перебування на його утриманні матері.
Вважає, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, застосував положення ст. 75 КК України.
Суд першої інстанції не вказав у вироку ідентифікаційний номер платника податків, який може стати підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Крім того, потерпілою зазначено, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволені частини цивільного позову потерпілої про стягнення моральної шкоди.
Посилаючись на п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також на положення ст. 23, 1167 ЦК України зазначає, що наявність та розмір моральної шкоди обґрунтована фізичним болем та стражданнями внаслідок операцій та постійного перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок чого потерпіла побоюється залишитись інвалідом; душевними стражданнями в зв`язку з самим фактом дорожньо-транспортної пригоди, отриманими внаслідок останнього тілесних ушкоджень; відношення обвинуваченого до вчиненого, який не цікавиться про стан здоров`я потерпілої та виявляє байдужість; душевними стражданнями через залежність від інших людей та хвилюванням в зв`язку з тим, що в подальшому не зможе повернутись до роботи.
Вважає стягнутий розмір моральної шкоди невиправдано заниженим за перенесені потерпілою страждання.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора та частково вимоги апеляційної скарги потерпілої.

Представник потерпілої просила задовольнити апеляційні скарги. Вважала можливим здійснити апеляційний розгляд за відсутності потерпілої, яка не з`явилася до суду за станом здоров`я.

Обвинувачений та адвокат ОСОБА_7 просили апеляційні скарги прокурора та потерпілої залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Мотиви суду.
В апеляційних скаргах прокурора та потерпілої не оспорюються висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених і викладених у вироку обставин та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а тому вирок в цій частині відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряється в апеляційному порядку.

Аналізуючи доводи апелянтів про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_9 покарання суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суд має враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Як видно із вироку, визначаючи ОСОБА_9 вид та міру покарання, суд першої інстанції послався на врахування характеру та ступеню суспільної небезпечності скоєного, відомостей про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, згідно довідки працює водієм «ФОП ОСОБА_11 », проживає із матір`ю 1941 року народження, яка перебуває на диспансерному обліку з рядом захворювань, потребує додаткових матеріальних коштів на придбання медикаментів та постійного стороннього догляду, часткове відшкодування шкоди, щиросердне каяття і дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства.

Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_9 офіційно працює водієм та цей вид діяльності є джерелом його доходів, дає можливість утримувати сім`ю та відшкодувати заподіяну злочином шкоду, а тому вважав можливим не позбавляти його права керування транспортними засобами.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Відповідно до приписів ст. 75 КК України застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, шляхом реалізації закріплених у вказаній статті положень закону, можливе виключно у разі встановлення належним чином вмотивованих підстав, які з огляду на дані про особу обвинуваченого, тяжкість скоєного злочину, конкретні (фактичні) обставини справи в своїй сукупності, можуть свідчити про доцільність та можливість виправлення особи в умовах не пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Ті ж самі обставини, які були враховані судом при визначенні виду та міри покарання, не можуть одночасно слугувати підставою для висновку про можливість звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання.

Втім, як видно зі змісту мотивувальної частини вироку, вирішуючи питання про призначення покарання, суд першої інстанції врахував одні і ті ж обставини, як при визначенні заходу примусу, його розміру, так і при ухваленні рішення щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Так, звільняючи ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд належним чином не мотивував своє рішення, лише формально послався на те, що приймає до уваги тяжкість скоєного злочину, однак фактично у повній мірі не врахував характер та ступінь тяжкості вчинених дій, а також тяжкі суспільно-небезпечні наслідки кримінально-караного діяння, які виразилися у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілій за критерієм небезпеки для життя.

Без належної оцінки суду залишилося і те, що обвинуваченим порушено відразу декілька норм правил дорожнього руху, які регламентують безпечне управління транспортним засобом, що призвело до тяжких наслідків.

Судом не прийнято до уваги, що обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, не дотримався правил безпеки дорожнього руху, що призвело до наїзду на пішохода, який знаходився в цей момент на нерегульованому пішохідному переході, що значно підвищує суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Хоча обвинувачений вчинив злочин з необережності, проте його дії призвели до тяжких наслідків, для усунення яких потерпіла потребує тривалого та вартісного лікування.

Відомості, що характеризують особу обвинуваченого, на які послався суд, зокрема наявність у нього місця роботи, те, що він вперше притягується до відповідальності самі по собі, не можуть бути визнані тими чинниками, які б знижували суспільну небезпеку скоєного злочину та такими, що тісно пов`язані із вчиненням злочину.

Не зменшують суспільну небезпечність особи обвинуваченого і проживання разом із матір`ю, яка має ряд хронічних захворювань та потребує догляду, а також його сімейний стан.

Визнання ОСОБА_9 вини, часткове одноразове відшкодування шкоди є тими обставинами, які суд врахував при визначенні виду та міри покарання і ці обставини, як видно дали суду підстави для призначення покарання у виді 3 років позбавлення волі, тобто призначив покарання у межах мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК, проте вони не дають достатніх підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття призначеного покарання.

Поза увагою суду залишилася і позиція потерпілої сторони, представник потерпілої як видно під час судового розгляду, висловлював позицію потерпілої і категорично наголошувала на тому, що обвинувачений має нести реальне покарання за свої дії.

Не переконливими є і висновки суду про те, що виправлення обвинуваченого можливе без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Посилання суду на те, що ОСОБА_9 працює водієм і цей вид діяльності є джерелом його доходу, дає можливість утримувати сім`ю та відшкодувати завдану злочином шкоду, є неприйнятним, оскільки приватне право обвинуваченого на керування транспортними засобами не може превалювати перед публічним правом держави, покликаним забезпечити застосування до винної особи заходу примусу зі сторони держави до особи, дії якої через грубе порушення норм ПДР потягло за собою тяжкі наслідки у виді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій.

Крім того, суд не пересвідчився у тому, що обвинувачений і станом на час ухвалення вироку працює водієм, зважаючи на те, що наявна у провадженні довідка не містить ані дати видачі ані інших обов`язкових реквізитів і не доводить обставини працевлаштування на час закінчення судового розгляду .

Призначення ОСОБА_9 покарання без позбавлення його права керувати транспортним засобом вочевидь не буде відповідати меті покарання, покликаній запобігти вчиненню обвинуваченим нових злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки застосування положень ст. 75 КК України та не призначення додаткового покарання з урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та наслідків скоєного злочину не сприяє меті покарання виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів, а тому вирок в цій частині підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст. 413, ст. 414, п.4 ч.1 ст. 409 КПК України з ухваленням в цій частині нового вироку.

Ухвалюючи новий вирок в частині призначеного покарання апеляційний суд враховує наступне.

Як видно із матеріалів провадження, ОСОБА_9 визнав вину у вчиненні злочину, вчиняв дії по частковому відшкодуванню потерпілій моральної шкоди, тому така поведінка обвинуваченого має бути врахована, як обставина, що пом`якшує покарання.

З обвинувального акта вбачається, що позиція ОСОБА_9 щодо визнання вини була послідовною і під час досудового розслідування, і в ході судового розгляду кримінального провадження.

Обставин, що обтяжує покарання судом не встановлено.

При визначенні виду та міри покарання ОСОБА_9 колегія суддів також враховує, що він обвинувачується у вчиненні необережного тяжкого злочину у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, що потягло за собою наслідки у виді заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень; порушив відразу вимоги декількох пунктів ПДР, в межах населеного пункту скоїв наїзд на потерпілого на пішохідному переході, що підвищує суспільну небезпечність скоєного злочину.

Враховує судова колегія і відомості про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше не судимий, одружений, проживає разом з матір`ю, яка потребує сторонньої допомоги і враховує його сімейний стан.

Довідки про офіційне працевлаштування обвинуваченого на час ухвалення вироку та на час апеляційного розгляду матеріали провадження не містять, не надано таких підтверджень і під час апеляційного розгляду стороною захисту. Наявна у матеріалах провадження довідка як вже було зазначено не містить ні дати видачі ні інших необхідних реквізитів, а тому вона не може бути визнана переконливим доказом того, що обвинувачений на даний час працевлаштований.

Як обставини, що пом`якшують покарання, апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_9 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, вчинив добровільні дії по частковому відшкодуванню потерпілій моральної шкоди.

Потерпіла в апеляційній скарзі та представник потерпілої під час апеляційного розгляду, виражаючи позицію потерпілої, наполягала на призначенні покарання з реальним його відбуванням, вказуючи на те, що обвинувачений не надав належних доказів працевлаштування, перебування на його утриманні матері та відсутність в його діях доказів реального щирого каяття, з урахуванням того, що протягом всього судового розгляду обвинувачений жодного разу не поцікавився станом здоров`я, не надав будь-яку допомогу на лікування.

Колегія суддів зважує на те, що позиція потерпілої щодо покарання підлягає оцінці у сукупності з іншими обставинами, визначеними ст. 65 КК України.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги ступінь тяжкості скоєного злочину, суспільно-небезпечні наслідки скоєного, перелічені вище відомості про особу обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілої, апеляційний суд в межах дискреційних повноважень приходить до висновку, що покарання у виді 3 позбавлення волі, тобто у мінімальній межі санкції ст. 286 ч. 2 КК України з реальним його відбуванням з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненням ним нових злочинів, а також у повній мірі відповідатиме вимогам ст. 50, 65 КК України.

Апеляційну скаргу прокурора та потерпілої в цій частині належить задовольнити частково, оскільки апелянтами не наведено обґрунтованих та переконливих доводів про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортним засобом на 3 роки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілої щодо неправильного вирішення її цивільного позову про стягнення з обвинуваченого відшкодування заподіяної моральної шкоди, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна та ін.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як видно, потерпіла заявляла апеляційні вимоги про стягнення з обвинуваченого на відшкодування моральної шкоди 278000 грн.
Розмір заподіяної шкоди потерпіла обґрунтовувала моральними стражданнями викликаними фізичним болем, перенесенням кількох операції, тяжким станом здоров`я, душевними стражданнями пережитими у зв`язку із самим фактом ДТП, залежністю від інших людей, тощо.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги та встановлені судом першої інстанції обставини, колегія суддів вважає, що суд, задовольняючи позовні вимоги, хоча і не зазначив у вироку, але на переконання колегії суддів фактично врахував тяжкість тілесних ушкоджень завданих потерпілій та фактичні обставини провадження, ступінь вини обвинуваченого, наслідки, що настали в результаті неправомірних дій обвинуваченого, характер та тривалість моральних страждань потерпілої. Визначена судом сума відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості.

Апеляційна скарга потерпілої не містить переконливих, обґрунтованих доводів та належних і допустимих доказів у змагальному судовому процесі того, що на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню саме 278000 грн.

Вимога потерпілої про зазначення у резолютивній частині вироку ідентифікаційного номера платника податків не ґрунтується на приписах ст. 374 КПК України.

Вказана інформація отримується шляхом надання судом відповідного запиту до фіскального органу і вказується при видачі виконавчого листа.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку в цілому не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2020 року відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування покарання обчислювати із дня затримання ОСОБА_9 у порядку виконання цього вироку апеляційного суду.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду.

Судді: (три підписи)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4