УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002482 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

встановив:

На розгляді в суді знаходиться зазначене кримінальне провадження, у якому ОСОБА_4 обвинувачуєтьсяу заволодінні чужим майном, шляхом обману (шахрайство), вчиненого в особливо великих розмірах, а саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за наступних обставин.
У жовтні 1996 року ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 (якого 13.08.1998 засуджено вироком Богунського районного суду за ст. ст. 17- 86-1, 86-1 КК України та вирок стосовно якого набув законної сили) та невстановленою слідством особою було досягнуто злочинної змови, направленої на заволодіння шляхом обману чужим майном, а саме майном СП «Сівуч». Для реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_4 14.08.1996 було створено фіктивне підприємство ПП «Лавр», а між особами, які досягли злочинної змови були розподілені злочинні ролі, а саме під вигаданими прізвищами ОСОБА_4 виконував роль директора ПП «Лавр» - ОСОБА_8 , ОСОБА_7 виконував роль виконавчого директора ПП «Лавр» - ОСОБА_9 , а невстановлена слідством особа виконувала роль власника ПП «Лавр».

В подальшому, реалізуючи спільний злочинний умисел, який був досягнутий всіма учасниками вчинення вказаного злочину та діючи згідно розподілених злочинних ролей ОСОБА_4 та ОСОБА_7 16.10.1996 приїхали до офісу СП «Сівуч», що за адресою: м. Житомир вул. Ватутіна, 55. В приміщенні офісу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 згідно розподілених ролей представились генеральному директору СП «Сівуч» ОСОБА_10 та комерційному директору ОСОБА_11 вигаданими даними. У подальшому, в цей же день час та місці ОСОБА_4 та ОСОБА_7 шляхом пред`явлення печаті та установчих документів ПП «Лавр» ввели в оману ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відносно правдивості своїх намірів придбати у них товарно-матеріальні цінності, при цьому приховуючи справжні наміри незаконно заволодіти майном.

Продовжуючи злочинні дії ОСОБА_4 та ОСОБА_7 діючи згідно обумовленого плану та розподілених ролей, запропонували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укласти договір про придбання ПП «Лавр» у СП «Сівуч» 1000 тон цукру, пропонуючи часткову попередню оплату та банківську гарантію, при цьому завідомо маючи намір не оплачувати товар, а заволодіти ним шляхом обману. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не усвідомлюючи про злочинні наміри останніх, вважаючи , що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 представниками ПП «Лавр», заключили відповідний договір №20 від 16.10.1996. Згідно умов договору СП «Сівуч» зобов`язується надати ПП «Лавр» 1000 тон цукру на суму 880 000 гривень, а ПП «Лавр» зобов`язується прийняти і оплатити його на протязі 7 банківських днів. Після підписання договору ОСОБА_4 та ОСОБА_7 повернулись в м. Київ.

З метою виконання договірних обов`язків, перед ПП «Лавр» і не маючи у власності цукру в об`ємі, які необхідний для виконання умов укладеного договору, генеральним директором СП «Сівуч» ОСОБА_10 було підписано наступні договори: 18.10.1996 з директором АП «Кожанський цукровий завод», що за адресою смт. Кожанка Фастівського району Київської області ОСОБА_12 , договір № 16 від 18.10.1996 згідно якого АП «Кожанський цукровий завод» продає СП «Сівуч» 160 тон цукру за гроші в сумі 137640 грн.;

21.10.1996 з ОСОБА_13 - головою ВАТ «Київцукорспецстрой» що за адресою смт. Рокитно-2 Київської області, договір №17 від 21.10.1996, згідно якого ВАТ «Київцукорспецстрой» продає СП «Сівуч» 300 тон цукру за гроші в сумі 258000 грн.; 21.10.1996 з заступником начальника управління ВАТ «Київцукор П», що за адресою м. Біла Церква Київської області ОСОБА_14 , договір №93 від 21.10.1996 згідно якого ВАТ «Київцукор П» продає СП «Сівуч» 506 тон цукру за гроші в сумі 435160 грн., плануючи провести оплату даного цукру вище вказаним організаціям після оплати ПП «Лавр» СП «Сівуч» по договору №20 від 16.10.1996.

18.10.1996 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 приїхали до м. Житомира та повідомили ОСОБА_10 про те що цукор, згідно підписаного договору потрібно буде поставити в м. Київ, а також не маючи обіцяної банківської гарантії, надали не правдиві пояснення, що нададуть її 22.10.1996 після проведення засідання директорів банку. В цей же день,

ОСОБА_4 , діючи згідно розподілених злочинних ролей, представляючись директором ПП «Лавр», було внесено зміни до договору №21 від 16.10.1996, відповідно до яких розвантаження товару, відповідно до вищезазначеного договору повинно проводитися по вказаних

ОСОБА_4 реквізитам в м. Києві. Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 залишили місце укладення договору та домовилися про зустріч в подальшому в місті Фастів Київської області 21.10.1996.

Продовжуючи вчиняти дії направлені на реалізацію свого злочинного умислу, 21.10.1996 ОСОБА_7 та ОСОБА_4 прибули в м. Фастів, де зустрілися з ОСОБА_10 та в подальшому поїхали на АП «Кожанський цукровий завод» з метою того, аби пересвідчитися в наявності цукру, про поставку якого було обумовлено в укладеному договорі. Після того, як ОСОБА_7 та ОСОБА_4 пересвідчились в наявності цукру, ОСОБА_10 повідомив про те, що вказаний товар буде відправлений за реквізитами зазначеними в договорі після здійснення оплати.

В подальшому, а саме 22.10.1996, продовжуючи діяти, відповідно до розподілених ролей та не маючи наміру на оплату товару відповідно до укладеного договору, невстановлена слідством особа, яка раніше досягла злочинної змови з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 повідомила неправдиві відомості, про те, що службові особи ПП «Лавр» виступають посередниками, а він являється безпосереднім покупцем товару. При цьому невстановлена слідством особа переконувала ОСОБА_10 в необхідності відправки 2 вагонів, в яких знаходилося 127 тон цукру без попередньої оплати, при цьому обіцяючи, що банківські гарантії оплати будуть надані 23 жовтня 1996 року, при цьому додаючи, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_15 ) знаходиться на засіданні директорів банку стосовно вирішення питання про надання банківських гарантій. Повідомивши таким чином неправдиві відомості, не маючи наміру здійснювати оплату товару та надавати будь-які банківські гарантії, невстановлена слідством особа, яка діяла відповідно до злочинної змови досягнутої з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , переконала ОСОБА_10 в необхідності відправки товарів без попередньої оплати зі сторони ПП «Лавр». ОСОБА_10 не усвідомлюючи злочинних намір вказаних вище осіб, будучи впевненим в правдивості слів останніх та в щирості їх намірів погодився на їх пропозицію та в подальшому переконав директора АП «Кожанський цукровий завод» ОСОБА_12 поставити цукор ПП «Лавр» на станцію Дарниця Південно-західної залізниці. В подальшому, АП «Кожанський цукровий завод» в особі директора ОСОБА_12 , діючи на підставі листа директора СП «Сивуч» ОСОБА_10 від 21.10.1996 було відправлено залізничним транспортом 127 тон цукру за реквізитами вказаними у вищезазначеному листі на адресу СП«Лавр». В подальшому, 23.10.1996 вказаний цукор був доставлений на станцію Дарниця Південно-західної залізниці СП «Лавр» відповідно до вказаних реквізитів, де 25.10.1996 був розвантажений невстановленими особами на підставі фіктивної довіреності №77 з відтиском печатки та реквізитами ПП «Лавр» від 23.10.1996, виданої на ім`я ОСОБА_16 , яка втратила свій паспорт в лютому 1996 року.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується в тому, що діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 та іншою невстановленою особою, шляхом обману заволоділи майном, яке належить АП «Кожанський цукровий завод», а саме цукром в розмірі 127 тон, вартістю 127000 грн. та 2540 мішками, в яких знаходився вказаний цукор в кількості 2540 штук, вартість 2953 грн. 50 коп., чим спричинив матеріальної шкоди АП «Кожанському цукровому заводу» на загальну суму 129953 грн. 50 коп., що станом на момент вчинення злочину являється особливо великим розміром.

Від обвинуваченого надійшло клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі зв`язку зі спином строків давності на підставі ст.. 49 КК України.
Під час судового розгляду обвинувачений та захисники підтримали дане клопотання та просили його задовольнити, оскільки минули строки притягнення його до кримінальної відповідальності, наслідки закриття справи з нереабілітуючих підстав йому зрозумілі.

Прокурор не заперечувала проти задоволення клопотання.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

Звільнення від кримінальної відповідальності за строками давності передбачені у ст. 49 КК України.
Дослідивши санкцію ч. 4 ст. 190 КК України, можна зробити висновок, що дане кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею особливо тяжкого злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років.

Отже, строк давності в даному випадку складає п`ятнадцять років з дня вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.
Згідно матеріалів справи, подія кримінального правопорушення відбулася у жовтні 1996. Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 23.04.2012 у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відмовлено, оскільки ОСОБА_4 в 2000 році вчинив нові злочини середньої тяжкості та тяжкий злочин, а тому обчислення строків давності починається з 2000 року. Згідно обвинувального акту від 18.11.2016 ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні нового злочину в квітні 2016 року.

Отже, проміжок часу з моменту вчинення кримінального правопорушення складає понад 15 років, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності за особливо тяжкий злочин.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

В постанові Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №566/554/16-к вказано, що у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КПК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закривається кримінальне провадження та звільняється особа від кримінальної відповідальності. Визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.
Відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.
Суд роз`яснив обвинуваченому наслідки закриття провадження. У судовому засіданні, обвинувачений не заперечував проти закриття кримінального провадження.

З огляду на наведене клопотання обвинуваченого підлягає до задоволення, а кримінальне провадженню закриттю, оскільки на час надходження провадження до суду спливли строки давності, передбачені ст. 49 КК України.

Керуючись ст. 49 КК України та ст. 284 КПК України,

постановив:

Клопотання задовольнити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 190 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0002482 від 01.08.2013 року - закрити.
Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1