Справа № 445/1327/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/245/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000076 від 7 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 1, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а :

ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2021 року строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 продовжено до 18 квітня 2021 року включно, без визначення застави. Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 продовжено до 18 квітня 2021 року включно, без визначення застави. Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 продовжено до 18 квітня 2021 року включно, без визначення застави.

Не погоджуючись з даною ухвалою, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2021 року скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Зокрема, вказує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України.

Зазначає, що судом не врахована процесуальна поведінка обвинуваченого до застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яка була бездоганною, а саме: він з`являвся на усі виклики слідчого та прокурора. ОСОБА_6 не відмовлявся від дачі показів та жодним чином не перешкоджав органу досудового розслідування у встановленні істини у справі, а навпаки надавав усю необхідну інформацію для встановлення усіх обставин справи.

Посилається на те, що неповнолітній ОСОБА_6 жодного разу, з моменту первинного допиту його у якості свідка, який відбувся 1 квітня 2020 року і аж до 5 травня 2020 року, не порушив покладені на нього процесуальні обов`язки та своєю процесуальною поведінкою довів, що не має наміру переховуватися від органу досудового слідства, прокурора чи суду, не має на меті перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, не має на меті тиснути на свідків, інших обвинувачених, експертів та інших осіб у вказаному кримінальному провадженні з метою зміни їхніх показів тощо.

Вказує, що суд не в повній мірі оцінив обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема: судом не оцінено, що ОСОБА_6 не загрожує довічне позбавлення волі, як про це зазначено у клопотанні прокурора, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 64 КК України до особи, яка вчинила злочин у віці до 18 років не може бути застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі.

Судом не взято до уваги, що в обвинуваченого наявні міцні соціальні зв`язки, зокрема у нього є батьки, сестра, він належно здав ЗНО та має можливість навчатися, всі його родичі та знайомі проживають у Львівській області. Таким чином, твердження про відсутність міцних соціальних зв`язків не відповідає дійсності.

Крім того, врахована судом така обставина як відсутність роботи не може братися до уваги, оскільки обвинувачений є неповнолітнім і відсутність у нього роботи є нормою, оскільки такі особи повинні навчатися, а не працювати.

Також сторона захисту зазначає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Зазначає, що судом належно не обґрунтовано чому до ОСОБА_6 не може бути застосовано запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. При цьому судом з 5 травня 2020 року до ОСОБА_6 не було застосовано альтернативного запобіжного заходу, незважаючи на те, що пройшов значний час з моменту взяття його під варту, а також він є неповнолітнім.

Апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а відтак апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час розгляду клопотання колегією суддів першої інстанції встановлено, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачена відповідальність (з урахуванням вимог ч. 2 ст. 64 КК України) від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, які спричинили загибель двох людей.

Також колегією суддів першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний та матеріальний стан, крім того враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого колегія суддів місцевого суду дійшла висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_6 колегія суддів місцевого суду враховувала не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, твердження сторони захисту на те, що в обвинуваченого ОСОБА_6 наявні міцні соціальні зв`язки, зокрема у нього є батьки та сестра, він належно здав ЗНО та має можливість навчатися, всі його родичі та знайомі проживають у Львівській області, само по собі не може слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Доводи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_6 на момент вчинення злочину був неповнолітнім, а тому не може працювати та, відповідно, мати місце праці, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки п. 5 ч. 1 ст. 178 КПК України передбачає як обставину, що підлягає оцінці при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання. Наведе не зобов`язує обвинуваченого працювати або навчатися, однак, у такому випадку, судом оцінюється факт відсутності в обвинуваченого роботи та навчання.
Аргументи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_6 до обрання йому запобіжного заходу жодного разу не порушив покладені на нього процесуальні обов`язки, а також тривале перебування останнього під вартою є неспроможними, оскільки вказані обставини відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховуються при обранні обвинуваченому запобіжного заходу чи продовженні строку його дії.

Крім цього, оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я двох осіб, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого підозрюється, а також ті обставини, що ОСОБА_6 ніде не навчається, відсутність даних про його позитивну репутацію, колегія суддів не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Стосовно того, що до обвинуваченого судом першої інстанції не було застосовано альтернативного запобіжного заходу, то дані доводи не беруться до уваги колегією суддів, оскільки така позиція узгоджується з вимогами п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено право суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.
З огляду на наведене, колегія суддів першої інстанції прийняла рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняла відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано продовжено раніше застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4