Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
16 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000279 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , розлученого, офіційно непрацюючого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком колегії суддів Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 України, і призначено покарання дев`ять років позбавлення волі.

Прийнято рішення утримувати ОСОБА_5 під вартою і рахувати строк відбуття покарання з моменту його затримання 12.08.2019 року, зарахувавши в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення із розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Острозького районного суду Рівненської області від 16.08.2018 року. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 243205, 44 грн. та 200000 грн. - моральної шкоди.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 12 серпня 2019 року близько 02.00 год. ночі, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, помітивши припаркований біля приміщення «Національної лотереї», що в м. Острог вул. Східна 35 Рівненської області, автомобіль «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_1 , зайшов у вказане приміщення, де помилково сприйнявши, як власника зазначеного автомобіля, присутнього ОСОБА_8 , який напередодні взяв у власника даний транспортний засіб в користування, і представився ОСОБА_5 його власником, діючи з мотивів помсти через стосунки колишньої дружини ОСОБА_11 із власником зазначеного автомобіля, умисно наніс ОСОБА_8 один удар кулаком в обличчя та один удар стільцем по тулубу. Далі ОСОБА_5 із застосуванням фізичної сили виштовхав ОСОБА_8 проти його волі на вулицю, де завдав один удар коліном правої ноги в голову та не менше 13 ударів ногами та кулаками рук по голові, тулубу і ногах останнього. Внаслідок отриманих ударів потерпілий впав на землю та втратив свідомість, через що надалі не мав будь-якої можливості захищатися, а ОСОБА_5 справив природню потребу (помочився) на лежачого без свідомості ОСОБА_8 , та наніс йому не менше 16 ударів кулаками рук та взутими ногами в ділянки життєво-важливих органів голову і тулуб, з яких не менше 12 ударів - ногами в голову, однак не реалізував свій умисел на позбавлення життя ОСОБА_8 до кінця з причин, що не залежали від його волі, будучи затриманим працівниками поліції охорони ГУ НП в Рівненській області із застосуванням спеціальних засобів.

У поданих апеляційних скаргах:

Прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, покликаючись на незаконність вироку, доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, а призначене ОСОБА_5 покарання - ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі винного. В обгрунтування своїх доводів вказує, що встановлені судом обставини справи, зокрема, відсутність будь-яких неправомірних дій з боку свідка ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_8 стосовно обвинуваченого та інших осіб, відсутність будь-яких відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , що стало причиною помилки в особі обвинуваченим, нанесення тілесних ушкоджень потерпілому без з`ясування будь-яких обставин його відносин з колишньою дружиною ОСОБА_11 вказують саме на малозначність приводу до початку нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 та особливу зухвалість вчинення злочину. Просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, з призначенням покарання - дванадцять років позбавлення волі.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи факту заподіяння ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , не погоджується з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, вважає, що дії ОСОБА_5 підпадають під статтю Кримінального Кодексу за менш тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки наміру вбивати потерпілого ОСОБА_5 не мав, а тому його дії неправильно розцінені судом, як замах на умисне вбивство ОСОБА_8 .

Зазначає, що судом не взято до уваги спосіб вчинення злочину, кількість, характер та локалізацію ударів, причини припинення злочинних дій ОСОБА_5 , а також поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, які свідчать, що до події ОСОБА_5 не був знайомий з потерпілим ОСОБА_8 , більше того, обвинувачений помилково прийняв потерпілого за ОСОБА_12 , на якого був спрямований умисел обвинуваченого на заподіяння тілесних ушкоджень. Вказує, що ОСОБА_5 після скоєного щиро розкаявся, активно сприяв в розкриттю злочину, частково відшкодував матеріальні витрати на лікування та реабілітацію потерпілого та повністю визнав заявлені потерпілою вимоги матеріального характеру, а тому просить перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому з врахуванням всіх пом`якшуючих обставин покарання у виді шести років позбавлення волі.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник-адвокат ОСОБА_7 просить залишити скаргу без задоволення, покликаючись на те, що злочин було вчинено з мотивів помсти, а той факт, що ОСОБА_5 в ході нанесення ушкоджень ОСОБА_8 справив на нього природню потребу, підтверджує лише неприязнь обвинуваченого до того, на кого були спрямовані його умисні дії, а не на суспільство в цілому, що підлягає кваліфікації за статтями Кримінального Кодексу України, які передбачають відповідальність за злочини проти особи.

Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої прокурором, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 щодо перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України, думку представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 про залишення вироку, як законного і обґрунтованого, без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника-адвоката ОСОБА_7 не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у незакінченому замаху на умисне вбивство, за наведених у вироку обставин, підтверджується сукупністю розглянутих в судовому засіданні доказів, яким дана належна оцінка, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, про безпідставність перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 15, п. 7 ч.2 ст. 115 на ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину і особі винного, як і доводам захисника про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать саме про незакінчений замах на умисне заподіяння ОСОБА_5 смерті потерпілому, а не про вчинення цього злочину з хуліганських мотивів та як умисне нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень.

Під час судового слідства ОСОБА_5 ствердив, що 12 серпня 2019 року близько 02.00 год ночі помітив поблизу приміщення Національної лотереї в м. Острог на вул. Східній 35 припаркований автомобіль марки Mercedes» д.н.з. НОМЕР_1 , яким постійно підвозили його колишню дружину, з якою він розлучився. Дізнавшись хто є власником транспортного засобу, не з`ясовуючи особи та не повідомивши останньому мотиву і мети своїх дій, будучи в стані алкогольного сп`яніння, почав наносити численні удари руками і ногами, взутими в кросівки, по всьому тілу потерпілого, в тому числі, не менше 12 ударів ногами в голову лежачому вже без свідомості від його попередніх ударів на землі потерпілому, який не рухався і не міг чинити жодного опору.

Зазначив, що сприйняв потерпілого ОСОБА_8 за нового чоловіка своєї колишньої дружини ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , з яким раніше не був знайомий, і з метою помсти, будучи дуже злим, наносив численні удари зі значною силою, в тому числі, взутими у кросівки ногами, в голову потерпілого, який лежав, не рухаючись, на землі, навіть, коли його відтягували від потерпілого.

При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_5 не заперечив вказані показання, дані в суді першої інстанції, і підтвердив, що спочатку наніс потерпілому кулаками рук та ногами не менше 13 ударів в різні частини тіла, в тому числі і голову, а коли він впав і не чинив опору, не менше 12 ударів ногами, взутими в кросівки, в голову.

Показання обвинуваченого ОСОБА_5 щодо механізму і обставин спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не суперечать даним судово-медичної експертизи № 95 від 25 вересня 2019013 року ( т. 1 а. с. 213-216), згідно якої в потерпілого діагностовано, клінічно та рентгенологічно підтверджено поєднана травма, забій головного мозку важкого ступеня по діенцефально-мезенцефальному типу, закрита травма грудної клітки, забій лівої легені, забійні рани голови, забої-осаднення м`яких тканин голови, обличчя, шиї, грудної клітки, верхніх кінцівок, та узгоджуються з переглянутими безпосередньо в судовому засіданні відеозаписами, які містяться на DVD дисках, здобутими органом досудового розслідування в порядку вимог КПК України.
Тілесні ушкодження голови і обличчя ОСОБА_8 оцінюються в сукупності і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення.
Твердження ОСОБА_5 про те, що він не мав наміру вбивати потерпілого ОСОБА_8 , якого, ніби-то, самостійно перестав бити, не заслуговують на увагу.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України та роз`яснень п. п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, діяння, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Верховний Суд України в своїх рішеннях (справи № 5-10кс14, № 5-32кс14) неодноразово вказував, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі, й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння, і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Замах на умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження.
Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, ставлення винного до наслідків характеризується необережністю.
Вказана правова позиція знайшла своє відображення у рішеннях Верховного Суду (постанова від 09.10.2018 року у справі № 760/4968/15-к, постанова від 25.04.2019 року у справі № 163/353/17).
Якщо умисне вбивство може бути вчинено, як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто, коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.
За показаннями свідків ОСОБА_13 - знайомої обвинуваченого і ОСОБА_14 працівника закладу Національна лотерея, обвинувачений ОСОБА_5 наносив тілесні ушкодження руками і ногами потерпілому ОСОБА_8 в приміщенні вказаного закладу та на вулиці, бив зі злістю настільки сильно, що потерпілий втратив свідомість, однак, незважаючи на це, ОСОБА_5 продовжував наносити численні удари кулаками рук і ногами по нерухомому тілі в різні частини, в більшості своїй ногами в голову, кількість яких сягала більше двадцяти. До приїзду працівників поліції ОСОБА_5 намагалися відтягнути від потерпілого ОСОБА_8 , але він не зупинявся, продовжував наносити йому удари, і лише після застосування працівниками правоохоронних органів спецзасобу Терен 4м покинув місце події.

Вказані показання узгоджуються і з показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - працівників швидкої медичної допомоги, які ствердили, що обвинувачений ОСОБА_5 , який поводив себе дуже агресивно, в їхній присутності також намагався нанести удари потерпілому, котрий лежав на спині без свідомості і ні на що не реагував, однак вони його стримували, а працівники поліції змушені були застосувати до обвинуваченого спеціальний засіб Терен 4м, і виключно через ці дії останній перестав наносити лежачому ОСОБА_8 удари.

З досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що численні тілесні ушкодження ОСОБА_5 наносилися в життєво-важливі органи, після яких ОСОБА_8 втратив свідомість і опору не чинив, а, ОСОБА_5 , натомість, продовжував наносити численні удари ногами в голову та обличчя потерпілого.

Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_5 , умисно завдаючи без будь-якого попередження зі значною силою численні удари кулаками рук та взутими в кросівки ногами в життєво-важливий орган обличчя та голову, в тому числі, і коли ОСОБА_8 був без свідомості, діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, так як усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій та передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання.
Про умисел на заподіяння смерті особи свідчить і поведінка обвинуваченого ОСОБА_5 , який продовжував завдавати лежачому без свідомості потерпілому численні удари в голову та обличчя, не намагаючись з`ясувати, в якому стані перебуває ОСОБА_8 та надати останньому необхідну медичну допомогу.
Крім того, враховуючи тяжкість заподіяних тілесних ушкоджень, їхню ознаку «небезпека для життя», колегія суддів вважає, що несвоєчасне надання медичної допомоги могло призвести до непоправних наслідків - настання смерті ОСОБА_8 , який, зі слів експерта та потерпілої ОСОБА_10 , після нанесених йому травм довгий проміжок часу перебував у комі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та обєктивно зясував фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як незакінчений замах на умисне вбивство, підстав для перекваліфікації яких на ч. 1 ст. 121 КК України, як про це клопоче сторона захисту, не вбачається.

Доводи сторони захисту щодо недопустимості ряду письмових доказів, зокрема, протоколу огляду місця події, протоколу огляду речей, медичних документів потерпілого та висновку експерта № 95, не заслуговують на увагу і спростовуються дослідженими безпосередньо судом першої інстанції доказами, яким суд, з врахуванням вимог ст. 86 КПК України та практики Європейського Суд з прав людини щодо визнання допустимими/недопустимими відомостей в письмових доказах, надав правомірну правову оцінку.
Твердження сторони захисту щодо невстановлення умислу заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, беручи до уваги докази, зазначені в обвинувальному вироку, що суперечать, на їхню думку, обставинам, встановлених безпосередньо під час судового слідства, є непереконливими.
Згідно ч. 1, 6 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
У мотивувальній частині вироку суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін. Таким чином, кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь.
Відповідно до ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. У цій частині потрібно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаний доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів скоєного злочину. Після цього - докази, покладені судом на обґрунтування своїх висновків.
Вказані вимоги закону дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.
Також не заслуговують на увагу і покликання прокурора в апеляційній скарзі про безпідставність перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 на ч. 3 ст. 15. ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки, зважаючи на розяснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 року Про судову практику у справах про хуліганство, згідно якої суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставини вчинення ним кримінально-караних дій, судом першої інстанції належним чином встановлений умисел ОСОБА_5 , який був спрямований проти особи із-за неприязних стосунків, а не на суспільство в цілому, та мотив помста, що підтверджено і прокурором в суді апеляційної інстанції, а, відтак, дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особа, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманіїї, в складі організованої групи і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, та тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.
Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та наслідки, особу ОСОБА_5 , який частково визнав свою вину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, приймав участь в антитерористичній операції, являється учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 ,позицію потерпілих, які настоювали на суворому покаранні, обставину, що пом`якшує покарання часткове добровільне відшкодування завданої злочином шкоди, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і призначив ОСОБА_5 за скоєне покарання в межах закону, враховуючи положення ч. 3 ст. 68 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, і підстав для його скасування чи зміни не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора та захисника-адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)
Суддя Рівненського
апеляційного суду ОСОБА_1 18.03.2021 року