Дата документу 05.08.2021 Справа № 321/1594/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/863/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №321/1594/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 25 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новомиколаївка Мелітопольського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 15.12.2019 року приблизно о 16-00 год., діючи повторно, з корисливих мотивів, маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, разом з ОСОБА_8 зі сторони вулиці, шляхом відчинення вхідної хвіртки, пройшов на огороджену по периметру територію домоволодіння АДРЕСА_3 , яка належить потерпілому ОСОБА_9 . Знаходячись на вказаній території, ОСОБА_7 , шляхом відчинення віконної кватирки, проник до будинку та з внутрішньої сторони відчинив вхідні двері, де переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, своїми руками демонтував та викрав систему опалення у вигляді чавунних батарей в кількості 3-х штук по шість секцій та 2-х штук по сім секцій, загальною кількістю секцій 32 штуки загальною вартістю 1 600 грн. та саморобного металевого регістру вартістю 966 грн. 67 коп.

Крім того, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати єдиний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з приміщення вказаного житлового будинку таємно викрав брухт чорного металу загальною вагою 128 кілограм загальною вартістю 444 грн. 16 коп.

Після чого, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 завантажив викрадене майно до мотоциклу марки «ІЖ-6.114-01» та зник з місця події, чим отримав можливість розпоряджатися на власний розсуд викраденим майном.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 3 010 грн. 83 коп.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити, на підставі ст.ст.75, 76 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивував тим, що суд послався на довідку-характеристику, видану виконкомом, відповідно до якої він характеризується негативно. Однак вказана довідка не відповідає дійсності, оскільки з 2016 року він фактично не проживав на території Пришибської селищної ради, а останні півроку взагалі мешкає у м.Запоріжжі разом із співмешканкою, її дитиною та мамою, працює, піклується про своїх близьких та позитивно характеризується, що підтверджується актом та характеристикою, які додані до апеляційної скарги. Також зазначив, що не дивлячись на його прохання, йому не було запропоновано ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду справи захисника, що є грубим порушенням права на захист.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вимагав на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про його особу дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи обвинуваченого не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно зі змістом ст.75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без його ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів; обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Також суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який негативно характеризується за місцем проживання, постійного місця роботи не має, раніше двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних умисних корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Проте після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків для себе не зробив та через 5 місяців знову вчинив тяжкий корисливий злочин.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до обвинуваченого ОСОБА_7 вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання, однак обвинувачений не виконав умов випробування, не виправдав довіри, а навпаки вчинив в подальшому новий тяжкий злочин. Відтак таке звільнення не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

З огляду на таку усталену поведінку обвинуваченого у поєднанні з його негативною характеристикою, які свідчать про схильність останнього до правопорушень та очевидне небажання стати на шлях виправлення, висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є обґрунтованим, а призначене у мінімальних межах санкції ч.3 ст.185 КК покарання справедливим.

Також суд першої інстанції обґрунтовано врахував і досудову доповідь про обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до якої виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, а ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів надану виконавчим комітетом характеристику на ОСОБА_7 , про що йде мова в апеляційній скарзі. Адже така характеристика була надана саме за час проживання обвинуваченого та території Пришибської селищної ради. А тому посилання обвинуваченого на те, що він з 2016 року не проживає на зазначеній території, жодним чином не може вплинути на об`єктивність наданої характеристики, адже вона надана лише за час проживання обвинуваченого на зазначеній вище території.

Доводи обвинуваченого про порушення його права на захист через незалучення для участі у справі захисника не знайшли свого підтвердження. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час підготовчого судового засідання на виконання вимог ст.345 КПК вручив обвинуваченому пам`ятку про права та обов`язки та з`ясував чи зрозумілі йому ці права. Обвинувачений пояснив, що права йому зрозумілі, при цьому з клопотанням про призначення йому захисника до суду не звертався. Крім того, слід зазначити, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину, в апеляційній скарзі не заперечував своєї винуватості та погоджувався із встановленими судом фактичними обставинами справи і кваліфікацією його дій.

Відповідно до статті 20 КПК, що розкриває зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження, закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення; право збирати і подавати докази; брати особисту участь у кримінальному провадженні; користуватись правовою допомогою захисника; реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

На підставі положень статті 48 КПК захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні.

З аналізу вищенаведених норм випливає, що особа є вільною у своєму виборі щодо залучення захисника у кримінальному процесі у разі, коли участь останнього не є обов`язковою для реалізації та захисту таких прав.

Випадки, коли участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою, передбачені ст.52 КПК, який є вичерпним, зокрема, у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, щодо осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до 18 років та інше.

Виходячи з пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК та інших встановлених обставин, участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою.

Матеріали кримінального провадження також не містять і даних про те, що ОСОБА_7 звертався із клопотанням про призначення йому захисника під час досудового розслідування. Під час апеляційного розгляду обвинувачений також не наполягав на залученні до справи захисника.

Відтак колегією суддів не встановлено будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону, який регулює право на захист.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 25 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4