У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року щодо обвинуваченого
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 02 вересня 2015 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ст. 186 ч.2 КК України до 4-х років позбавлення волі;
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачений: ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати оскаржуваний вирок, та ухвалити новий вирок, яким його виправдати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
ОСОБА_5 визнано винним за ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
______________________________________________________________________________________

Провадження: № 11-кп/812/595/21 Суддя першої інстанції: ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач апеляційного суду:

ОСОБА_1

У відповідності зі ст. 71 КК України до новопризначеного покарання приєднано частково не відбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2015 року та остаточно визначено покарання у вигляді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Стверджує, що він не вчиняв злочин, не викрадав телефон у потерпілого, а знайшов його.
Встановлені судом першої інстанції обставини
ОСОБА_5 повторно, 26.07.2019 року в період часу з 20:30 год. до 20:50 год., більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, перебуваючи біля будинку №311 по просп. Богоявленському в м. Миколаєві, побачив лежачого на землі потерпілого ОСОБА_9 , поряд з яким лежав його мобільний телефон марки «Honor 7A».
В подальшому ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи мету наживи та незаконного збагачення, з корисливих мотивів, коли потерпілий піднявся та побіг в бік, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, підібрав з землі залишений потерпілим ОСОБА_9 мобільний телефон марки «Honor 7A», таким чином викрав його.
Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 з місця його вчинення зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на суму 2 599, 90 грн.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності.

Є безпідставними доводи обвинуваченого щодо недоведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Так, обвинувачений ОСОБА_5 , як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції свою вину не визнав та пояснював, що 26 липня 2019 року по пр. Богоявленському побачив лежачого на землі потерпілого, ОСОБА_5 почав його штовхати, після чого потерпілий встав та побіг, а на землі, залишився мобільний телефон, він його підняв та почав кричати потерпілому у слід, але потерпілий ще сильніше почав бігти. Вказаний мобільний телефон він хотів повернути, але ніхто на нього не телефонував, а він з нього не міг подзвонити. Він почекав та 27 липня 2019 року вийняв з телефона сім-карту та заклав його у ломбард за 1000 грн., оскільки потрібні були гроші.
Але твердження апелянта про відсутність умислу на викрадення телефону спростовуються зібраними по справі та дослідженими в суді першої інстанції доказами в їх сукупності.
Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції пояснював, що 26 липня 2019 року перебував з товаришами на дні народженні у барі. Після того, як він вийшов з бару, він втратив свідомість та впав на землю, а перед цим розмовляв по телефону зі своєю дружиною. Коли розплющив очі, почав вставати, обперся о стіну магазину та побачив коло себе обвинуваченого, який стояв над ним. Коли прийшов додому, виявив, що у нього відсутній телефон.
Свідок ОСОБА_10 що є дружиною потерпілого, пояснювала в суді першої інстанції, що у вказаний день прийшла додому з роботи, чоловіка вдома не було. Приблизно о 17:20 год. зателефонувала потерпілому, вони розмовляли. Коли ОСОБА_9 прийшов додому, він був весь в пилу, сумка збоку порвана, телефону не було. Чоловік казав, що він можливо впав, можливо його побили, через що він втратив свідомість. Відразу в цей же день та на наступний день вони намагалися додзвонитися на телефон чоловіка, однак він був вимкнений.
Крім вище вказаних показань потерпілого та свідка, вина ОСОБА_5 підтверджується наступними письмовими доказами, які є в матеріалах кримінального провадження:

- заявою потерпілого ОСОБА_9 до поліції про вчинений злочин від 08 серпня 2019 року;
- відповіддю ПТ Ломбар Гроші Тут, відповідно до якої, 27.07.2019 року о 12.33 годині ОСОБА_5 , звертався до ломбарду за отриманням фінансового кредиту під заставу побутової техніки - мобільного телефону «Honor 7A»;
- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 27.08.2019 року за участю підозрюваного ОСОБА_5 , які не протирічать показанням обвинуваченого, наданими в суді, відповідно до яких підозрюваний показав на місці та розповів як, коли та за яких обставин ним було скоєно злочин.
Суд ретельно і належним чином дослідив докази у провадженні з точки зору їх належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку.
До зазначеного обвинуваченим, що він не мав умислу на викрадення телефону, колегія суддів ставиться критично та погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_5 мав об`єктивну можливість виявити (ідентифікувати) законного власника майна, який мав намір поновити своє право власності на майно шляхом встановлення його місця перебування, однак обвинувачений такою можливістю не скористався, а вже на наступний день 27 липня 2019 року о 12 год. 33 хв. здав викрадене майно до ломбарду під заставу та отримав фінансовий кредит, що свідчить про небажання обвинуваченого вжити жодних заходів щодо повернення майна власнику.
Зазначені висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, зазначеною у постанові від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14), з якої вбачається, що заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника майна з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна. Аналогічні позиції висловлені і Верховним Судом у рішеннях від 15 травня 2018 року (справа № 51-2767км18) та 18 липня 2019 року (справа № 51-795км19).
На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.
Об`єктивна сторона крадіжки виражається в дії таємному незаконному, безоплатному, поза волею власника вилученні чужого майна. Таємним вважається викрадення, коли воно вчинюється за відсутності особи, у власності чи під охороною якої перебувало майно, що викрадається, або у присутності такої особи непомітно для неї, а також у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють акту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, який виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, сильне сп`яніння тощо). Із суб`єктивної сторони такий злочин передбачає прямий умисел, тобто особа повинна розуміти, що вилучає таке майно таємно.
Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним. Однак, в даному випадку з огляду на фактичні обставини справи та встановлені в апеляційному суді дані ОСОБА_5 таємно, шляхом вільного доступу заволодів майном належним потерпілому ОСОБА_9 .
Як вбачається з вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд дотримався вимог ст. 65 КК України. Так, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані щодо його особи - раніше судимого, судимість за попередній злочин якого не знята та не погашена у встановленому Законом порядку, інкримінований злочин вчинено обвинуваченим під час умовно-дострокового звільнення від відбуття покарання, при цьому обвинувачений в цілому позитивно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку в наркологічному диспансері.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про призначення покарання ОСОБА_5 у вигляді позбавлення волі, яке є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання, а також для попередження вчинення ним нових злочинів.
За такого, колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим, тому не вбачає підстав для його скасування, як про те просить апелянт.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді