Ухвала
Іменем України
20 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 703/1133/18
провадження № 51-4034 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року стосовно нього,
встановив:
За вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст. 185 та ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначене ОСОБА_4 покарання поглинено покаранням за вироком Смілянського міськрайсуду Черкаської області від 9 листопада 2020 року. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 9 листопада 2020 року у вигляді 1 місяця позбавлення волі та остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць. Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, апеляційну скаргу обвинуваченого задоволено частково, вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року в частині призначеного покарання змінено. Виключено з вступної, мотивувальної та резолютивної частини вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_4 рішення суду про призначення покарання із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України та ст. 71 КК України. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим: за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 263 КК України до позбавлення волі на строк 6 років; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. В решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року та призначити йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Вказує, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки призначене йому покарання є надто суворим та не відповідає особі засудженого. Посилається на те, що судами не враховано дані про його особу, зокрема, що він раніше не судимий, свою вину, у вчиненні кримінальних правопорушень, визнав повністю та щиро розкаявся.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України та правильності кваліфікації її дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів. Також врахував дані які характеризують особу обвинуваченого, який раніше судимий, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для пом`якшення покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду апеляційної інстанції, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Отже, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності зміни ухвали Черкаського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3