Справа №705/4373/15-к
Номер провадження1-кп/701/1/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 серпня 2021 рокуМаньківський районний суд, Черкаської області
в складі: колегії суддів - головуючого судді - суддів - ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря -ОСОБА_4
з участю прокурора - адвоката - ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Маньківка кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сусуман Магаданської області Російської Федерації, та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня - технічна, одруженого, особа з інвалідністю 3 групи, раніше не судимого, обвинуваченого в скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

І. ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті та підтримане прокурором під час судового розгляду, такого змісту:
06.10.2014 року, близько 23 години 50 хвилин, ОСОБА_7 , попередньо домовившись на початку жовтня 2014 року з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, на викрадення з метою подальшого умисного вбивства ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , діючи разом та за попередньою змовою з ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, а також разом з невстановленою під час досудового розслідування особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, на ґрунті неприязних відносин, з метою подальшого умисного вбивства, умисно, способом, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, викрали ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті останнього та на ґрунті неприязних відносин, з метою помсти, вчинили умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті, ОСОБА_9 , з яким ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, перебував у неприязних відносинах, у зв`язку з незаконними, на думку останнього, діями ОСОБА_9 , пов`язаними з продажем нерухомого майна, що належало його знайомим, за наступних обставин.

Так, на початку жовтня 2014 року, близько 19 години (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_7 , знаходячись неподалік від торгівельного ринку «Міщанка», що розташований по вул. М. Залізняка в м. Умань Уманського району Черкаської області, зустрівшись зі своїм знайомим ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, погодився на усну пропозицію останнього щодо спільного вчинення злочинів, а саме викрадення та подальшого умисного вбивства ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пообіцявши посприяти вчиненню зазначених злочинів шляхом використання транспортного засобу - автомобіля марки «Део Ланос» сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він користувався, для полегшення викрадення та умисного вбивства ОСОБА_9 , подальшого транспортування його трупа у визначене ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, місце.

У свою чергу ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, не повідомляючи ОСОБА_7 , та за відсутності останнього, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин домовився про спільне вчинення злочинів, які полягали у викраденні та умисному вбивстві ОСОБА_9 , разом з невстановленою під час досудового розслідування особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження.

У подальшому, 06.10.2014 року, близько 19 години, ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з якою він попередньо домовився про спільне вчинення злочинів - викрадення та умисного вбивства ОСОБА_9 , знаходячись поблизу торгівельного ринку «Міщанка», що розташований по вул. М. Залізняка в м. Умань Уманського району Черкаської області, зустрілись з ОСОБА_7 , який, з метою сприяння вчиненню злочинів, приїхав на автомобілі марки «Део Ланос» сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що був необхідний для реалізації їх злочинних дій, направлених на викрадення та умисне вбивство ОСОБА_9 .

Після чого, тієї ж доби, близько 19 години 30 хвилин, ОСОБА_7 , разом з ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, та невстановленою досудовим розслідуванням особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, на зазначеному вище автомобілі марки «Део Ланос» приїхали до будинку АДРЕСА_2 , повз який, за наявною у ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, інформацією, ОСОБА_9 , завжди проходив, коли повертався до місця свого проживання, а саме до будинку АДРЕСА_3 , де почали очікувати на ОСОБА_9 А коли біля будинку АДРЕСА_2 , 06.10.2014 року, близько 23 години 50 хвилин, проходив ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, пішли на зустріч останньому з метою його викрадення та подальшого умисного вбивства, а ОСОБА_7 , повністю підтримуючи їх злочинні дії, залишився очікувати за кермом зазначеного вище автомобіля, при цьому будучи готовим до подальшого транспортування трупа ОСОБА_9 , до місця, на яке йому вкаже ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження.

У подальшому, реалізовуючи спільний умисел на викрадення та умисне вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, підійшовши до ОСОБА_9 , умисно наніс чисельні удари руками в область обличчя, голови та грудної клітки останнього та разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, застосовуючи фізичну силу, схопили ОСОБА_9 , з обох сторін під руки та силоміць, проти волі останнього, помістили його в салон вищевказаного транспортного засобу марки «Део Ланос», за кермом якого перебував ОСОБА_7 , з метою подальшого умисного вбивства ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з метою подолання можливого опору з боку ОСОБА_9 , зв`язали йому за спиною руки липкою стрічкою. В подальшому ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, знаходячись в салоні зазначеного автомобіля, схопив за шию та утримував ОСОБА_9 , ліктьовим згином своєї правої руки, при цьому застосовуючи силу, стиснув органи шиї ОСОБА_9 , перекривши надходження кисню до легень останнього, та протягом часу більше п`яти хвилин, утримував стиснені органи шиї потерпілого, а ОСОБА_7 , разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, маючи єдиний спільний умисел направлений на вчинення злочину, спостерігали за діями ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, та повністю підтримували їх, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та дій ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки у вигляді настання смерті ОСОБА_9 , та бажаючи їх настання.

Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_7 , разом з ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, та невстановленою досудовим розслідуванням особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перевезли ОСОБА_9 , рухаючись автомобілем по місту Умань Уманського району Черкаської області до приватного сектору, що розташований по вул. Заводській в м. Умань Уманського району Черкаської області, де ОСОБА_7 , зупинив автомобіль, а ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, силоміць викинули ОСОБА_9 , який вже не подавав ознак життя, з салону вказаного транспортного засобу, а самі з місця вчинення злочину зникли.

Таким чином, ОСОБА_8 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , та невстановленою під час досудового розслідування особою чоловічої статі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, спричинив ОСОБА_9 , тілесні ушкодження у вигляді: синця, садна та забійних ран голови, синця тильної поверхні лівої кисті та садно на ньому, синця правого променево-зап`ястного суглобу, садна передньої поверхні правого колінного суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи №474 від 05.11.2014 року, виникли незадовго до настання смерті від дії тупих твердих предметів, та відносяться до легких тілесних ушкоджень; переломи шийок нижніх чотирьох різців, згідно вищезазначеного висновку судово-медичної експертизи, також виникли незадовго до настання смерті від дії тупих твердих предметів, та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили стійку втрату загальної працездатності менше ніж на 10%.

Відповідно до зазначеного вище висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_9 , настала внаслідок механічної асфіксії від стиснення шиї, на що вказують: крововилив під зовнішню оболонку правого ока, масивний суцільний крововилив м`яких тканин всієї передньої поверхні шиї без клітинної реакції, венозна повнокровність внутрішніх органів, рідка кров в порожнинах серця і великих судинах, гостра вогнищева емфізема легень та ділянки ателектазу альвеол, плями Тард`є, набубнявіння головного мозку, набряк м`яких тканин мозкових оболонок. Вказане тілесне ушкодження виникло від дії тупих твердих предметів, має прямий причинний зв`язок зі смертю і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя. Смерть потерпілого ОСОБА_9 , могла наступити за 5 хвилин від початку стискання шиї.

Дані дії обвинуваченого ОСОБА_7 органи досудового розслідування кваліфікували за:

- ч. 3 ст. 146 КК України - викрадення людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб, способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, що спричинило тяжкі наслідки;
- за п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене відносно викраденої людини, за попередньою змовою групою осіб.
ІІ. Докази, здобуті під час судового розгляду із показань учасників провадження:
Свідок ОСОБА_10 , будучи безпосередньо допитаний в судовому засіданні суду показав, що 06.10.2014 року, біля 12 год-12:30 год. ночі його розбудила дружина і сказала, що щось відбувається під балконом. ОСОБА_10 , вийшов на балкон і побачив, що лежить людина, а двоє біля нього в темному, він не бачив їх обличчя, а тільки чув як він казав: «Не бийте мене хлопці». Він зрозумів по голосу, що це не молодий, а дорослий чоловік, тому він вибіг в двір. ОСОБА_10 , для захисту взяв молоток, бо не знав скільки їх там. Коли він вибіг на вулицю уже під`їхала машина і людину заштовхували в середину. Коли він підбіг, двері закрились і машина від`їхала. Автомобіль марки «Ланос» світлого кольору. Більш точно сказати не може. Це було пів першої ночі і він був спросоння. Реєстраційний номер теж не бачив. Скло в авто тоновані. Він не бачив як несли людину до авто. Він бачив, як двоє людей нахилились над людиною і вона кричить «не бийте мене». Коли ОСОБА_10 , вибіг із-за будинку, він побачив ноги, які виглядали із авто із задньої дверки. Якщо дивитьсь із ззаду авто з правої задньої дверки. Він не придивлявся, бо було темно, глянув і знову побіг. Коли він вибіг, то не бачив, як під`їхав автомобіль, він уже стояв. ОСОБА_10 , не знає чи він під`їхав чи він там уже стояв. Двох людей він бачив, які стояли і скоріше за все хтось був за кермом. Він підбіг до авто і хотів відкрити двері, але автомобіль дуже швидко поїхав і ОСОБА_10 , тримаючи в руках молоток для маленьких гвіздків, взуттєвий, збоку лівою рукою вдарив бокові задні ліві двері та розбив скло ліве заднє, якщо стояти позаду авто. В ту ніч працівники поліції приїжджали і відбирали в нього пояснення. Це було і на другий день і через день. ОСОБА_10 , не пам`ятає прізвища працівників поліції. ОСОБА_10 , особу, яка лежала на асфальті в лице не бачив. Він не може сказати, знайома йому ця особа чи ні. Він може лише сказати, що це голос чоловіка, не хлопця молодого.

Свідок ОСОБА_11 , будучи безпосередньо допитаний в судовому засіданні суду показав, що вже пройшло багато часу, дату він приблизно пам`ятає. Тоді він працював в Уманському відділенні поліції. Він був тоді на чергуванні, коли відбулась ця подія. Чергування вони несли на службовому авто, номер не пам`ятає, разом із ОСОБА_12 Їм був виклик від чергового і вони виїхали, адреси він не пам`ятає. Їм черговий повідомив, що там викрали людину. Під`їхали вони, потім під`їхала оперативна група. Потім вони поїхали патрулювати місто. Тієї ночі обвинуваченого ОСОБА_7 він не зустрічав. Йому не відомо на якому авто він їздить. Відносно їх із напарником було розпочато кримінальне провадження по службовій недбалості, що вони нібито в цей день зупиняли авто ОСОБА_7 і перевіряли документи. ОСОБА_11 , не знає, що з тією справою, там було і відтворення і покази вони давали. Він не пам`ятає чи поступала орієнтировка на автомобіль ОСОБА_7 їх екіпажу. Вони в ту ніч зупиняли автомобілі. В той період небагато вони зупиняли, але один автомобіль їм не зупинився. Він про це рапортом доповів. Не зупинився автомобіль «Део Ланос» сірого кольору, номерні знаки вони вказали. Вулиць ОСОБА_11 , не пам`ятає, де це відбувалось, це було біля церкви вниз, там погана дорога, вони переслідували даний автомобіль. Вони цей автомобіль не наздогнали. Їм не вдалося розгледіти даний автомобіль на предмет ушкоджень. Це все відбувалось на швидкості і в темну пору доби. Службова недбалість була в тому, що вони не наздогнали даний автомобіль. Що було в авто їм не відомо. Вони повідомили, що такий авто не зупинився і вони не змогли його затримати;

Свідок ОСОБА_12 , будучи безпосередньо допитаний в судовому засіданні суду показав, що в жовтні 2014 року він здається працював в Державтоінспекції патрульним. Всіх даних щодо цієї справи він точно не знає. Знає лише приблизно, нібито в ніч з 6 на 7 жовтня 2014 року перебував на чергуванні. Він точної дати не може згадати, не пам`ятає. Йому ніхто не телефонував і ні про яке зникнення людини не повідомляв. Числа він не пам`ятає, він не може конкретно сказати чи то було по вбивству ОСОБА_13 . Коли він був на чергуванні, була вказівка чергового і здійснено виїзд. Прибувши туди, вулиці він не пам`ятає їм повідомили, що була бійка чи побиття. Чи було викрадення він не пам`ятає. Він не пам`ятає чи брали вони участь у пошуку злочинця. В ту ніч, настільки він пам`ятає, вони зупиняли автомобіль і складали матеріал на водія, який був у стані алкогольного сп`яніння. Марки авто не пам`ятає. За кермом був не обвинувачений. ОСОБА_12 , не пам`ятає чи зупиняли вони авто «Део Ланос» сірого кольору, не може цього стверджувати. На запитання захисника, свідок пояснив, що ОСОБА_7 бачив на очній ставці в Черкасах вперше. Він в ту ніч чергував з ОСОБА_11 , здається. Вони чергують щоразу на різних авто. Йому здається в ту ніч вони чергували на «Тойоті Приус». Від чергового поступив дзвінок, він точного часу не пам`ятає, в темний час доби. Вони були на чергуванні, де саме він не пам`ятає. Він не пам`ятає, що саме сказав черговий. Вони під`їхали по тій адресі, а плану перехвату не було. Він не пам`ятає чи здійснювали вони переслідування автомобіля «Део Ланос». ОСОБА_7 точно йому не знайомий, в ту ніч він його не бачив, в авто до них не сідав і переслідуванням не займався.

Свідок ОСОБА_14 , будучи безпосередньо допитаний в судовому засіданні суду показав, що йому відомо лише те, що його допитували як свідка по даній події. Тільки тоді він взнав, що сталося. Більше йому нічого не відомо. ОСОБА_7 йому телефонував на його особистий телефон, він пам`ятає коли це було. Коли його перший раз визвав начальник кримінального розшуку, на другий день, то тоді ще цей номер був збережений, це було близько 12 год. ночі. ОСОБА_7 йому зателефонував, але він не пам`ятає про що вони говорили, бо він вже почав провалюватись в сон, він був спросоння. Говорили обачно, він сказав, що вже оформлюється на пенсію. Він зараз удома відпочиває. Чітко сказати, передати всі слова він не може. Потім він зателефонував до ОСОБА_12 , а потім до ОСОБА_7 . ОСОБА_7 його запитав, що сталось, бо машини по місту з мигалками їздять. Він відповів, що все нормально і все. На його думку все було так. Зараз стверджувати, що все 100% було так він не може. Інших розмов, прохань не було. В 2014 році він обіймав посаду інспектора ДПС відділення ДАІ з обслуговування автомобільних доріг м. Умань, ОСОБА_12 обіймав ту саму посаду, тільки він ст. прапорщик, а ОСОБА_12 ст. сержант. Саме йому зателефонував ( ОСОБА_15 ), бо він знав, що він на чергуванні, ОСОБА_14 , тільки почав оформлятися на пенсію. Вони тоді ще спілкувалися як колишні колеги.

Свідок ОСОБА_16 , будучи безпосередньо допитаний в судовому засіданні суду показав, що коли приїхав ОСОБА_7 на станцію СТО, він не пам`ятає. Він йому зателефонував і запитав заднє сидіння і обшивку до задніх карт. Спитав чи є в наявності до автомобіля «Ланос». Він відповів, що є і він сказав, що під`їде. Через годину чи дві він під`їхав і спитав, чи можуть вони на місці замінити. Вони йому замінили, а старі його сидіння залишилися у них. Він розрахувався і поїхав. А потім приїхали працівники поліції, слідчий, він вже не пам`ятає хто саме. Вони почали питати чи бачили, знаєте хто брав сидіння. Вони ці сидіння вилучили, він підписався де треба і вони поїхали. Він працює на СТО. ОСОБА_7 до нього приїжджав на СТО в АДРЕСА_4 . Номер телефону ОСОБА_7 міг знайти в Інтернеті, як і всі хто до нього приїжджає. Їх приїхало двоє і хто з них хто він не знав. Ця особа, що в залі суду була тоді. А хто з них був за кермом, він не пам`ятає. Вони були на автомобілі «Ланос» сірого кольору. Ідентифікуючих ознак автомобіля не пам`ятає. Звичайний автомобіль, таких за день приїжджає багато. Вони замінювали заднє сидіння, спинку до нього і обшивки задніх дверей. Ще він запитував про антену на кришу, але здається у нього її тоді не було. Разом зі ним працював ще напарник на прізвище ОСОБА_17 і він проводив заміну деталей. Він їх зняв і поставив під гараж. Коли вже приїхав слідчий, то він вже потім зрозумів, що там щось є. Там були якісь такі наче плями. Слідчий запитав, де сидіння, він одразу показав, вони стояли під гаражем. ОСОБА_7 причину заміни деталей не пояснював. За заміну ОСОБА_7 заплатив близько 700 грн. ОСОБА_16 , встановлював свої деталі, які в нього були, б/у. Деталі, які він замінював були не кращі за ті, які він замінив. Причину чому замінювали не озвучував. Коли приїхали працівники поліції, він добровільно видав вказані речі. Працівники складали документи, описували, що саме вилучають. ОСОБА_16 , якісь документи підписував. Назву їх він не пам`ятає, але щось підписував. Працівник поліції складав документ під його диктовку, тобто він казав йому, а він писав при ньому і він одразу ж підписав. Коли приїхали працівники поліції, вони запитали чи бачив він таких людей і пред`явили фото. ОСОБА_16 , подивився на фото і відразу не впізнав особу. А потім працівники поліції почали запитувати, може щось продавав йому і він одразу ж згадав, що продав йому салон. Після того як вони приїжджали, більше із ним ніяких слідчих дій не проводили. На станції його допитував слідчий і він ставив свій підпис. ОСОБА_16 , зазначив що по роду своєї праці бачить багато людей. Він ОСОБА_7 просто запам`ятав, вони з ним розмовляли. Йому запам`яталось його обличчя. Працівники поліції запитали, чи бачили вони цих людей і показали їм з напарником фото. Там наче було дві фото, він вже на пам`ятає як це було. Наче спілкування з працівниками поліції почалося з того, що вони запитали чи бачив ОСОБА_16 , таку людину, і показали одну фотографію. На фото була особа, яка на час даних показів знаходиться в залі суду. Він його тоді згадав по фото, згадав, що він йому продавав салон, карти та сидіння. Він особисто запчастини не міняв. Міняв ОСОБА_17 , а він при цьому був присутній. Впізнання, це коли сидять люди, ти заходиш в кімнату і впізнаєш людину, із ним так не проводили. Калейдоскоп фото слідчий перед ним теж не розкладав. ОСОБА_16 , не пам`ятає, чи пред`являли йому якісь документи на підставі яких у нього вилучали речі. Він не міг працівникам поліції не видати ці речі. Працівники поліції запитали, що він брав, а ОСОБА_16 , повідомив, що у нього залишились ті його запчастини, він показав, де вони лежать і запитали чи може їх їм віддати. Він віддав ці речі, бо вони йому теж не потрібні. Його ніхто не змушував це робити. 06.11.2014 року він не пам`ятає скільки фото розкладалось для впізнання. Його не викликали до поліції для дачі показів. Все проводилось на місці в СТО. Місце складення протоколу впізнання АДРЕСА_5 . Він підтверджує, що саме там все відбувалось. Підпис на протоколі, який пред`явив прокурор його. Тут декілька підписів, всі його. Якщо ОСОБА_16 , підписав, значить надавались фото для впізнання. Він підтверджує, що то його підпис стоїть. Він не пам`ятає скільки фото надавалось, декілька років пройшло. Спочатку одну фото показали, а потім ще дві.

Обвинувачений ОСОБА_7 допитаний у судовому засіданні, вину у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) не визнав та пояснив, що він ОСОБА_8 , знав ще із 1996 року. Вони зустрілися випадково із ОСОБА_8 він взяв його номер телефону, пояснив тим, що можливо буде потрібна його допомога по сімейних обставинах. 06.10.2014 року близько 20 год. 30 хв., до ОСОБА_7 , подзвонив ОСОБА_8 , та запропонував йому поїхати до кафе-бару «Сага», що м. Умань Черкаської області, так як він працював на автомобілі «Ланос» не офіційно таксистом, тобто «грачував», ОСОБА_7 , погодився повозити. Коли він поїхав до кафе-бару «Сага», що м. Умань Черкаської області. Там його чекав ОСОБА_8 і ще двоє людей (Вова, а іншого він не знає як звати), вони сіли до автомобіля і поїхали всі разом до магазину «Євродім», м. Умань Черкаської області по вул. Л.Іскри і повернули на вул. Урицького і зупинилися між двома будинками. ОСОБА_8 , сидів спереду у автомобілі, ОСОБА_7 за кермом, а два інших чоловіки на задньому сидінні. ОСОБА_7 , спілкувався із ОСОБА_8 , про політику. Не відомих два чоловіки вийшли із ОСОБА_8 , і попросили його зачекати їх хвилин 40. ОСОБА_7 , не замикаючи автомобіль і не глушив мотор, пішов на вул. Леніна, м. Умань Черкаської області, щоб придбати собі цигарки. Коли повернувся із цигарками до свого автомобіля він був відсутній, пройшовши квартал в пошуках свого автомобіля він зателефонував ОСОБА_18 , який працює в поліції. По вул. Урицького працівники поліції зупинили його автомобіль і ОСОБА_8 зателефонував йому і повідомив, що із автомобілем все добре, але автомобіль щоб він забрав наступного дня. Наступного дня коли йому повертали автомобіль дали 800 грн., ОСОБА_8 повідомив йому, що поломали карти в автомобілі. ОСОБА_7 , помітив, що в автомобілі відсутні автомобільні чохли. Згодом ОСОБА_7 , поїхав в м. Київ у відрядження до Арбітражного керуючого і під час поїздки зателефонував по телефону із оголошення в інтернеті на розбору автомобілів, щоб замінити дві карти із двері автомобіля і сидушки в зв`язку з тим, що все тарабанило. Ремонт він здійснював за власні кошти. Скільки саме коштів він заплатив не пам`ятає. Сидіння він замінив в зв`язку з тим, що пасажири жалілися, що воно пошкоджено і не зручно на ньому сидіти. 15 числа коли його затримали в м. Умань Черкаської області того ж дня завезли в м. Черкаси і до 17 числа возили по м. Черкасах. О 8 ранку 18 числа повезли його в м. Умань Черкаської області для проведення слідчого експерименту. Френкеля він знав лише як пересічного громадянина, міг привітатися із ним. Про наміри ОСОБА_8 , і тих двох чоловіків щодо ОСОБА_13 він нічого не знав. Машину йому повернули зовні без ушкоджень, але без чохла на задньому сидінні. ОСОБА_7 зазначив, що коли повернувся від кіоску з цигарками, то подумав, що ОСОБА_8 та його друзі вирішили його розіграти. Він зателефонував знайомому який працював в поліції і поцікавився як йому діяти в даній ситуації. Знайомий ОСОБА_14 був допитаний в якості свідка по даному кримінальному провадженню. ОСОБА_7 обійшовши один круг по кварталу і повернувся на вул. Урицького, що м. Умань. ОСОБА_14 по телефону сказав, щоб він зателефонував на лінію 102 з місця, де викрали автомобіль. Коли він уже повертався на місце, де стояв його автомобіль, то побачив там працівників поліції і в цей час йому зателефонував ОСОБА_8 та повідомив йому, що все добре із автомобілем, але щоб він за ним прийшов на наступний день. Він поцікавився в нього чому він так робить, а він йому відповів, потім все розкаже йому, а наступного дня пригнав йому автомобіль. ОСОБА_7 зазначив, що під час слідчого експерименту слідчий йому нічого не повідомляв, по якій то справі, чи по якому факту. Попередили, щоб він про адвоката нічого не говорив. Йому пояснили щоб за адвоката забув, а потім після експерименту будеш спілкуватися із адвокатом. Він себе обмовив тому, що у нього не було іншого виходу, був тиск, він хвилювався за свою сім`ю. Обставини не відповідають дійсності на слідчому експерименті які він все розказував. 17.12.2014 року у нього вже був захисник із м. Черкаси. Заяви про відмову від захисника він не писав. Він не може пояснити точно можливо була якась заява підписана ним. Можливо вище зазначена заява могла бути підписана і після 17.12.2014 року ним. ОСОБА_7 також зазначив, що він не може вказати прізвища працівників поліції, які застосовували до нього незаконні методи слідства, їх було чотири особи. У нього була дівчина слідчий, а здійснювали незаконні методи інші працівники поліції. На слідчому експерименті один із працівників поліції ішов перед ним. Під час затримання і проведення слідчого експерименту його змушували давати покази. Він перебував у лікарні в м. Києві, до нього прийшла особа яка представилася йому як працівник МВС і відібрала у нього покази. Даний працівник поліції не фігурує у даному кримінальному провадженні. Це було в 2015 р.. Більше він нічого доповнити не може.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 зазначив, що саме сторона обвинувачення повинна довести кожний факт, пов`язаний із злочином та вказаний в обвинувальному акті, тобто поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Ця вимога має на меті дотримання законних інтересів учасників кримінального провадження і служить гарантією досягнення істини у справі. Натомість, матеріалами справи не встановлено які саме дії вчинив ОСОБА_7 , що свідчать про посягання на життя потерпілого, наслідки цих дій (у вигляді смерті потерпілого) та причинний зв`язком між його діями та смертю потерпілого, а також не встановлені ознаки спрямованості умислу, мотиву дій та мети обвинуваченого ОСОБА_7 , тобто не розкрита об`єктивна і суб`єктивна сторони складу злочину, передбаченого п. п. 3, 12 ч.2 ст.115 КК України, які у відповідності до ст. 91 КПК України входять до предмету доказування. Теж саме, стосується і сформульованого обвинувачення за ч. 3 ст. 146 КК України, оскільки з матеріалів провадження не вбачається, що обвинувачений безпосередньо приймав участь у нападі та викрадені потерпілого у спосіб небезпечний для його життя чи здоров`я, що супроводжувалось заподіянням останньому фізичних страждань; не встановлений і причинний зв`язок між зазначеними прокурором діями ОСОБА_7 та спричиненими наслідками; не підтверджено наявність кваліфікуючих ознак цього злочину; як і не доведено умислу обвинуваченого саме такого характеру, який є необхідним елементом складу інкримінованого злочину. Крім того, матеріали провадження не містять ніяких об`єктивних даних про те, що була попередня змова між обвинуваченим та ОСОБА_8 і невстановленою досудовим розслідуванням особою, на вчинення викрадення для подальшого вбивства потерпілого. Між тим, саме по собі декларування попередньої змови без підтвердження конкретизації її змісту, про що конкретно була домовленість, як спільники вирішили реалізувати процес виконання злочину та досягти злочинного результату, не може розцінюватися як доведення наявності попередньої змови, а є припущенням, на якому не може ґрунтуватися обвинувачення, зворотне стороною обвинувачення в суді не доведено. Разом з цим, кримінальна відповідальність за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України передбачена лише у випадку вчинення вбивства саме за попередньою змовою групою осіб. Така ж кваліфікуюча ознака встановлена і в ч.3 ст. 146 КК України інкримінованій ОСОБА_7 . Однак, стороною обвинувачення не надано жодних доказів такої спільної змови, яка би виразилась у формі домовленості між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , або такої спільної дії, яка б була охоплена єдиним умислом та спрямована на досягнення єдиної злочинної мети - викрадення та вбивства потерпілого. Зрештою, за версією обвинувачення, вбивство вчинено одноосібно ОСОБА_8 , в той час коли ОСОБА_7 знаходився в машині та участі в ньому не приймав, при цьому обвинувачення не зазначає в чому конкретно виразилась співучасть ОСОБА_7 у викраденні та позбавленні життя потерпілого, також прокурором і не доведено, що умислом ОСОБА_7 охоплювались такі дії ОСОБА_8 . Сторона обвинувачення, затвердивши обвинувальний акт в такій редакції, по суті, визнає недоведеність викладених в ньому обставин, але замість того, щоб відмовитися від хибних обвинувачень, вона настільки ж необґрунтовано та бездоказово, просить суд визнати ОСОБА_7 винним в тому, що він ніколи не вчиняв. Так, на обґрунтування причетності ОСОБА_7 до вчинення вказаних злочинів стороною обвинувачення суду були представлені показання свідків, висновки експертів, документи та речові докази. Однак, докази зібрані органом досудового розслідування, на які посилається сторона обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , є неналежними, суперечливими та здобуті з порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим є недопустимими, і як наслідок останній вважає що суд має визнати невинуватим ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначених кримінальних правопорушень.

ІІІ. Письмові та речові докази, досліджені судом, їх оцінка, а також мотиви неврахування окремих доказів.
На підтвердження винуватості ОСОБА_7 стороною обвинувачення були надані суду та досліджені наступні докази:

-протокол огляду місця події від 07.10.2014 в м. Умань, вул. Заводська, в ході якого виявлено труп ОСОБА_9 та попільничку з автомобіля, з додатками у вигляді фото таблиці та скриншот з гуглкарти (а.с.179-188, т.2);
-протокол огляду трупа ОСОБА_9 від 08.10.2014, у ході якого зафіксовано наявні тілесні ушкодження та описано одяг останнього (а.с.204-206,т.2);
-висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 №474 від 08.10.2014 відповідно до якого смерть ОСОБА_9 настала внаслідок механічної асфіксії від стиснення шиї, на що вказують: крововилив під зовнішню оболонку правого ока, масивний суцільний крововилив м`яких тканин всієї передньої поверхні шиї без клітинної реакції, венозна повнокровність внутрішніх органів, рідка кров в порожнинах серця і великих судинах, гостра вогнищева емфізема легень та ділянки ателектазу альвеол, плями Тард`є, набубнявіння головного мозку, набряк м`яких тканин мозкових оболонок. Вказане тілесне ушкодження виникло від дії тупих твердих предметів, має прямий причинний зв`язок зі смертю і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя. Смерть потерпілого ОСОБА_9 , могла наступити за 5 хвилин від початку стискання шиї. Смерть настала за 24-48 годин до проведення експертизи, внаслідок механічної асфіксії від стиснення шиї, наявні тілесні ушкодження виникли незадовго до настання смерті від дії тупих твердих предметів та відносяться до легких тілесних ушкоджень, окремі тілесні ушкодження можуть вказувати на боротьбу та самооборону потерпілого (а.с.189-193,т.2);
-протокол огляду місця події від 08.10.2014 - території біля буд. АДРЕСА_2 , де було викрадено ОСОБА_9 , в ході якого виявлено та вилучено бите автомобільне скло, з фото таблицею(а.с.194-203,т.2);
-рапортом о/у ОСОБА_19 щодо належності попільнички, виявленої біля трупа ОСОБА_9 автомобілю DAEWOO HANYANG-ZAS корейського виробництва випуску 2001-2003 р. р. які мають серію та номер кузова, що починаються літерами KLAFT(а.с.206,т.2);
-протокол огляду місця події від 06.11.2014 - приміщення гаражу № НОМЕР_2 по АДРЕСА_4 , у ході якого були вилучені елементи салону з автомобіля «Део Ланос»(а.с.210-211,т.2);
-протокол впізнання особи ( ОСОБА_7 ) по фотокартках за участю працівника СТО ОСОБА_20 , згідно з яким останній впізнав ОСОБА_7 як особу, яка приїжджала 02.11.2014 на СТО для заміни елементів салону з автомобіля «Део Ланос»(а.с.212-215,т.2);
-протокол впізнання особи по фотокартках ( ОСОБА_7 ) за участю працівника СТО ОСОБА_16 , згідно з яким останній впізнав ОСОБА_7 як особу, яка приїжджала 02.11.2014 на СТО для заміни елементів салону з автомобіля «Део Ланос» (а.с.216-219,т.2);
-протокол огляду від 08.11.2014 р. частин салону автомобіля «Део Ланос», вилучених у ході огляду місця події від 06.11.2014 в приміщенні гаражу № НОМЕР_2 по АДРЕСА_4 , у ході якого встановлено наявність на них слідів речовини бурого кольору, схожої на кров, які вилучено та направлено на експертизу (а.с.220-229,т.2);
-висновок судово-молекулярно-генетичної експертизи №903/МГЕ від 21.11.2014, згідно з яким на карті автомобільної дверцяти виявлено кров людини, генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками крові ОСОБА_9 (а.с.16-21,т.3);
-протокол допиту свідка ОСОБА_7 , та диск з відеозаписом допиту, у ході якого ОСОБА_7 повідомив обставини вчинення злочину(а.с.230-231,246 т.2);
-протокол слідчого експерименту від 17.12.2014 р. за участю підозрюваного ОСОБА_7 та диск з відеозаписом зазначеної слідчої дії. У ході слідчої дії ОСОБА_7 повідомив обставини вчинення злочину (а.с.232-234,247 т.2);
-висновок експерта №33 від 18.12.2014, згідно з яким тілесні ушкодження, виявлені на трупі ОСОБА_9 могли утворитися за обставин, указаних ОСОБА_7 , під час проведення слідчого експерименту (а.с.235-236, т.2);
-протокол слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_21 , у ході яких останні повідомили обставини викрадення ОСОБА_9 (а.с.190-193, т.3);
-рапорт о/у ОСОБА_22 , згідно з яким 06.10.2014 ОСОБА_8 спілкувався по телефону з ОСОБА_7 (а.с.202,т.3);
-протокол одночасних допитів між ОСОБА_7 , та ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_23 , які повністю узгоджуються з показаннями ОСОБА_7 , наданими в ході допиту та у ході проведення з ним слідчого експерименту (а.с.194-201,т.3);
Протокол допиту свідка ОСОБА_7 , та диск з відеозаписом допиту, у ході якого ОСОБА_7 повідомив обставини вчинення злочину(а.с.230-231,246 т.2) згідно ухвали суду від 27.06.2018 р. (а.с.109-110,т.3) визнано очевидно недопустимим доказом та припинено його дослідження в судовому засіданні.
Під час судового розгляду, в якості доказу вини ОСОБА_7 , прокурором наданий протокол огляду місця події від 06.11.2014 року (а.с.210-211,т.2) в ході якого у гаражі № НОМЕР_2 авто гаражного кооперативу за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 93 виявлено та вилучено : ліву карту до задньої дверцяти автомобіля «Део Ланос»; праву карту до задньої дверцяти автомобіля «Део Ланос»; заднє сидіння до автомобіля «Део Ланос»; дві спинки (дві частини) заднього сидіння до автомобіля «Део Ланос»; автомобільну попільничку сірого кольору до автомобіля «Део Ланос»; ковпак до автомобільного колеса сірого кольору.

Відповідно до ст. 237 КПК України (в редакції чинній на момент проведення слідчої дії) - з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий проводить огляд приміщення, який здійснюється за правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

За нормами ст.234 КПК України, обшук проводиться виключно на підставі ухвали слідчого судді.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, події, які були предметом розслідування, відбувалися у місті Умань, Черкаської області, а тому приміщення гаражу № НОМЕР_2 авто гаражного кооперативу за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 93, не є місцем вчинення кримінального правопорушення.

На неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у постановах від 8 квітня 2020 року (справа №447/1765/16-к), 22 травня 2019 року (справа №640/2449/16-к), 19 березня 2019 року (справа №380/157/14-к), 30 вересня 2020 (справа № 523/16917/15-к), 24 лютого 2021 року справа № 761/27114/14-к, оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені статтею 233, частиною 2 статті 243 КПК України.

Отже, огляд місця події, оформлений протоколом від 06.11.2014 р., приміщення гаражу № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 , фактично був обшуком, який згідно приписів ч.2 ст. 234 КПК проводиться лише на підставі ухвали слідчого судді.

Аналогічна правова позиція, щодо застосування норм права, які регулюють проведення огляду в житлі чи іншому володінні особи, сформульована Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 року (справа №159/451/16- к) , де зазначено, що за загальним правилом, встановленим у ч.2 ст. 234 та ч.2 ст. 237 КПК України, огляд та обшук житла чи іншого володіння особи здійснюється на підставі ухвали слідчого судді. У винятковому випадку, передбаченому ч.3 ст. 233 КПК, слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, однак у такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій (постфактум) звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Докази, встановлені внаслідок огляду та обшуку, проведених з порушенням зазначених правил, а також якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, є недопустимими».

Під час судового розгляду, достовірно встановлено, що огляд, а фактично обшук гаражу № НОМЕР_2 проведено не лише без попередньої ухвали слідчого судді, а також без постановлення її у подальшому у відповідності з ч.3 ст.233 КПК України.

Щодо посилання прокурора на можливість проведення огляду та обшуку гаража за згодою його власника, то вони є безпідставними, оскільки положення ч.1 ст.233 КПК України не регламентує проведення огляду житла чи іншого володіння особи, а встановлює винятки із загального правила (недоторканість житла та іншого володіння особи) можливість проникнення в житло чи інше володіння особи тільки на підставі ухвали слідчого судді чи за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або у невідкладних випадках, зазначених у ч.3 ст.233 цього Кодексу.

Крім того, твердження прокурора про наявність дозволу власника гаража на проведення обшуку не підтверджується матеріалами справи, оскільки в них відсутні будь-які документи, що підтверджують право власності або право користування вищевказаним гаражем, не були такі відомості представлені і в ході судового розгляду.

Між тим, сам по собі, запис у протоколі огляду місця події від 06.11.2014 року «з дозволу ОСОБА_16 » не можна брати до уваги як підставу для проведення цієї слідчої дії, без ухвали слідчого судді, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутня заява ОСОБА_16 про надання добровільної згоди на проведення слідчих дії у гаражі.

Більш того, в протоколі огляду місця події від 06.11.2014 року не зазначається, що серед учасників слідчої дії був ОСОБА_16 , немає ні його прізвища, імені, по батькові, дати народження, місця проживання, не містить протокол і його підпису, що є порушенням ст.104 КПК України.

За вказаних обставин, твердження прокурора про нібито наявність згоди власника на проведення обшуку гаражу не підтверджуються належними доказами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що протокол огляду місця події від 06.11.2014 року в силу ч.1 ст.87 КПК України є недопустимим доказом, як і похідні від нього докази - вилучені предмети в ході огляду та висновок експерта, оскільки отримані внаслідок здійснення процесуальної дії, яка відповідно ст. ст. 237, 233,234 КПК України потребувала дозволу суду, без такого дозволу.

Огляд місця події було проведено 06.11.2014 року в період часу з 12:50 по 13:30, за участю понятих: ОСОБА_24 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_25 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Разом з цим, згідно протоколу від 06.11.2014 року (а. с. 212-215, т.2) пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_20 вбачається, що ті ж самі особи (поняті) брали участі і у цій слідчий дії, яка проводилась того ж дня в період часу з 13:05 по 13:15.

Отже, поняті ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , одночасно приймали участь у двох різних слідчих діях, які проводились різними суб`єктами слідчим Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_26 , та оперуповноваженим сектору карного розшуку Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_27 , що не передбачено нормами КПК України та викликає об`єктивні сумніви у дійсності та вірогідності, викладених у вказаних протоколах відомостях та результатах.

Також суд звертає увагу, що фактичний обшук гаражу проведено неповноважною особою, оскільки згідно ст. 40 ч. 2 п. п. 2, 3 КПК України слідчий уповноважений проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; доручати проведення слідчий (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам. Проте станом на 06.11.2014 року слідчий Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_26 , не входив в групу слідчих, визначених постановою від 07.10.2014 року начальника СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_28 (а.с.37, 39, 51 107-108 т.3, 35-87 т.5), яким було доручено здійснювати досудове розслідування по кримінальному провадженні №0001265, а тому докази зібрані не уповноваженою особою є недопустимими.

В судовому засіданні прокурор погодився з тим, що слідчий ОСОБА_26 , згідно постанови від 07.10.2014 року дійсно не входив в групу слідчих, проте зазначив, що відповідно до постанови від 15.10.2014 року начальника СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_28 , ОСОБА_26 входив в групу слідчих, яким доручено розслідування кримінального провадження №0001265.

При цьому, прокурор в судовому засіданні зазначив, що ця постанова стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не відкривалась, оскільки її не було в матеріалах кримінального провадження, постанова нібито зберігалась в наглядовому провадженні. Однак, будь яких доказів та посилань на норми закону, якими підтверджуються ці обставини прокурором не надано. Більш того, вимоги ч. 11 ст. 290 КПК України також не виконанні, а означена постанова, так і не відкрита прокурором стороні захисту. Оскільки постанова про створення групи слідчих, від 15.10.2014 року, відсутня в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, а також відсутня в реєстрі матеріалів досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001265, і не відкривалась стороні захисту, при відкритті матеріалів кримінального провадження, то відповідно до ч.12 ст.290 КПК України, суд не приймає ці відомості до уваги. Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 16.03.2017 року(провадження 5-364кс16) та від 12.10.2017 року (провадження 5-237кс15) за якими не відкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку ст. 290 КПК України після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як доказ. Водночас відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.

Відповідно до сформованої практикою ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева» - визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі, тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого доказу, самі є недопустимими як доказ (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 50-52 рішення у справі «Шабельник проти України (№2)», пункт 66 рішення у справі «Яременко проти України (№2)»).

Оскільки протокол огляду місця події від 06.11.2014 року є недопустимим доказом, то, всі вилучені в ході його проведення речі (в т.ч. предмет експертного дослідження -дверна карта задньої дверцяти автомобіля) та висновок експерта №903/МГЕ від 21.11.2014 року (а.с.16-19,т.3) про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимий доказ, суд також визнає недопустимими.

Аналогічні за змістом, правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 року (справа №243/2194/18), від 10.12.2020 року (справа №761/19749/13-к) від 16.03.2021 року (справа № 473/2010/17).

В судовому засіданні, прокурором надані протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.11.2014 (а. с. 212-215, 216-219, т.2), складені оперуповноваженим СКР Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_27 , відповідно до яких свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_20 впізнали на фото ОСОБА_7 , як особу, яка 02.11.2014 року здійснювала заміну заднього сидіння та дверних карт задніх дверцят автомобіля «Део Ланос» у гаражі № НОМЕР_3 , що по вул. Закревського, 93 в м. Києві. Однак, суд вважає, що результати пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 06.11.2014 року є недопустимими , оскільки слідчі дії 06.11.2014 року проведені не уповноваженою особою оперуповноваженим СКР Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_27 , який діяв на підставі доручення від 05.11.2014 року слідчого Уманського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_26 , який в свою чергу, станом на 05.-06.11.2014 р. не був уповноважений на проведення досудового розслідування кримінального провадження №0001265.

Крім того під час допиту свідка ОСОБА_16 в судовому засіданні встановлено факт того, що безпосередньо до проведення даної слідчої дії, свідку ОСОБА_16 демонструвалися фотозображення ОСОБА_7 , що підтвердив сам ОСОБА_16 при допиті у судовому засіданні 05.12.2017 року, що свідчить про те, що данні протоколу від 06.11.2014 року (а.с.216-219, т.2) пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_16 є недопустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням вимог кримінального процесуального закону, та їх неможливо використовувати для прийняття процесуальних рішень, а тому суд не може на них посилатися при ухваленні вироку.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02.02.2021 року у справі № 366/1365/17.

Крім того, суд не бере до уваги відомості протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.11.2014 (а. с. 212-215, т.2), за участю свідка ОСОБА_20 , оскільки даний свідок не допитувався судом у судовому засіданні, оскільки прокурор відмовився від його допиту, однак протокол впізнання фактично є доповненням до показань свідка, тобто показання даного свідка суд не досліджував безпосередньо, а тому даний доказ є недопустимим. Крім цього, всупереч вимогам статей 228, 231 КПК України перед пред`явленням особи для впізнання оперуповноваженим не зазначено, за якими саме рисами обличчя свідок може впізнати особу, яка буде пред`явлена йому для впізнання.

Щодо протоколу слідчого експерименту від 17.12.2014 року (а.с. 232-234 т.2) за участю ОСОБА_7 , то суд приходить до висновку, що даний доказ здобутий з порушеннями норм кримінального процесуального законодавства, оскільки із змісту зазначеного протоколу вбачається, що вказана слідча дія проведена слідчим-криміналістом СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_29 , за участю підозрюваного ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000512 внесеного до ЄРДР 15.12.2014 року, правова кваліфікація ч. 2 ст. 146 КК України.

Однак, згідно, дослідженого в суді, доручення заступника начальника СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_30 проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000512 було доручено старшим слідчим СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_31 та ОСОБА_32 і слідчому СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_33 (а.с.56,т.3), тобто під час судового розгляду, встановлено, що слідчий - криміналіст СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_29 , станом на 17.12.2014 року не мав повноважень щодо вчинення будь-яких процесуальних дій(в т.ч. на проведення слідчого експерименту 17.12.2014 р.) у кримінальному провадженню №0000512. Отже, вказана слідча дія була проведена не уповноваженою на те особою, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону (ст. ст.39, 40, 214 КПК України), що в наслідку унеможливлює використання даних отриманих в результаті незаконної слідчої дії для прийняття процесуальних рішень, а тому суд не може покласти їх в основу вироку.

Прокурором в судовому засіданні надано примірник постанови заступника начальника відділу прокуратури області ОСОБА_34 від 17.12.2014 про об`єднання кримінальних проваджень №0001265 від 07.10.2014 року та №0000512 від 15.12.2014 року в одне кримінальне провадження, яке зареєструвати в ЄРДР під №0001265 (а.с.49-50 т.3).

В судовому засіданні прокурор зазначив, що постанова про об`єднання кримінальних проваджень стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не відкривалась, оскільки вона відсутня в матеріалах досудового розслідування кримінального провадження. При цьому, прокурором не дано будь яких доказів та не наведено правового обґрунтування вказаних обставин. В порушення вимоги ч.11 ст.290 КПК України, доступ стороні захисту до постанови від 17.12.2014 року так і не був наданий.

За приписами ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

З врахуванням вищенаведених вимог закону та правових позицій Верховного Суду України викладених у постанові від 16.03.2017 року провадження №5-364кс16, Верховного Суду у постановах від 07.06.2018 року у справі №604/1071/14-к, від 18.09.2018 №489/522/15-к, та подібним за змістом висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.10.2019 року №640/6847/15-к, суд приходить до висновку що відомості, що містяться у постанові від 17.12.2014 р. як докази є недопустимими.

Прокурором під час судового розгляду не надано належних доказів визначення, станом на 17.12.2014 р., групи слідчих в об`єднаному кримінальному провадженні №0001265 відповідно до п.1 ч. 2 ст. 39 КПК України. Також в матеріалах кримінального провадження відсутнє, і доручення керівника, органу досудового розслідування на проведення, станом на 17.12.2014 року, досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні слідчому СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_29 .

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» та Рішення Конституційного Суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 року - докази, повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено не уповноваженою на це особою чи органом.

Отже, здійснення досудового розслідування не уповноваженими на те особами визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими. Аналогічні правові висновки викладені, за подібних обставин цієї справи, викладені у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі №473/3712/18, від 05.02.2020 року у справі №676/5972/17 та від 28.04.2021 р. у справі №759/833/18.

В ході судового розгляду встановлено та підтверджено матеріалами справи, і не спростовано прокурором, що об`єднання вищевказаних кримінальних проваджень в одне, було проведено, лише 18.12.2014 року.

У постанові про залучення захисника для проведення окремої процесуальної дії від 18.12.2014 р.( а.с.216, т.3) винесеної старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_35 зазначено, що об`єднання кримінальних проваджень №0001265 від 07.10.2014 року та №0000512 від 15.12.2014 року в одне кримінальне провадження проведено - 18.12.2014 року.

Відповідно до клопотання про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 19.12.2014 року (а.с.104, т.3), складеного старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_35 та погодженого заступником начальника відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_36 , вбачається, що об`єднання кримінальних проваджень №0001265 від 07.10.2014 року та №0000512 від 15.12.2014 року в одне кримінальне провадження проведено - 18.12.2014 року.

Судами, при розгляді питання про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу, серед іншого також встановлено, що об`єднання вищевказаних кримінальних проваджень в одне кримінальне провадження проведено саме 18.12.2014 року, що підтверджується ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2014 року у справі №711/13815/14-к (а.с.217,т.3) та ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17.01.2015 року (а. с. 219-220 т.3).

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування до нього, який складений прокурором, взагалі не містить посилання на постанову від 17.12.2014 року. А згідно наданих Офісом Генерального прокурора відомостей (а.с.35-87,т.5) у вигляді завірених у встановленому порядку роздруківок (витягів) з електронної інформаційної системи Єдиний реєстр досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0001265 відомості про яке внесені до ЄРДР від 07.10.2014 року та по кримінальному провадженню №0000512 відомості про яке внесені до ЄРДР від 15.12.2014 року у межах всієї внесеної до Реєстру інформації по розділах: "Основні відомості", "Кримінальні правопорушення", "Рух провадження", "Прикріплені файли" вбачається, що об`єднання вказаних кримінальних проваджень зареєстроване 18.12.2014 року (а.с.38 п.9, а.с.42 п. 23, т.5), а слідчий ОСОБА_29 не значиться серед слідчих, які станом на 17.12.2014 року здійснювали досудове розслідування кримінального провадження №0000512 відомості про яке внесені до ЄРДР від 15.12.2014 року (а.с.38 п.1-9, т.5)

Суд звертає увагу, на те що наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних в ході досудового розслідування недопустимими на підставі ст. 86, ст. 87 ч. 3 п. 2 КПК України як таких, що зібрані (отримані) не уповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку. Саме такий висновок викладено об`єднанню палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 24.05.2021 року у справі №640/5023/19.

Дані, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 17.12.2014 року, є недопустимими доказами.

Крім того судом встановлено та підтверджено в судовому засіданні, що слідчий експеримент від 17.12.2014 р. проведений без участі захисника, чим порушено права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист.

Право підозрюваного, обвинуваченого на захист є конституційною гарантією, яка закріплена положеннями ст. ст. 59 і 63 Конституції України, та однією з основних засад судочинства, передбачених ст. 129 Основного Закону.

Забезпечення права людини на захист від обвинувачення у вчиненні злочину закріплено у ст. 11 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН, та у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно п. 3 статті 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має що найменше такі права: a)бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b)мати часі можливості, необхідні для підготовки свого захисту; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

Вказані положеннями кореспондуються з приписами статті 42 КПК України, якими передбачені права підозрюваного, обвинуваченого. Зокрема, ч. 3 ст. 42 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений серед інших прав має право на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - мати такі побачення без обмеження їх кількості й тривалості; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій.

Пунктом 3 частини 2 статті 87 КПК України встановлено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння як порушення права особи на захист.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо: підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 16.12.2014 року у кримінальному проваджені №0000512 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України. Цього ж дня, 16.12.2014 року, старшим слідчим СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_35 прийнято постанову про доручення призначити адвоката для здійснення захисту за призначенням. Зі змісту постанови слідує, що підозрюваний ОСОБА_7 заявив клопотання про залучення захисника для захисту його прав та інтересів. З огляду на вказане слідчим прийнято рішення про доручення Черкаському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити адвоката для здійснення захисту ОСОБА_7 та забезпечити його (адвоката) прибуття на 12 год. 00 хв. 16.12.2014 року. до СУ УМВС України в Черкаській області (а.с.106, т.3). В цей же день, адвокат ОСОБА_37 прибувши до СУ УМВС України в Черкаській області надав слідчому ОСОБА_32 , для підтвердження повноважень захисника ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні №0000512, доручення Черкаського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №023-0001259 (а.с.105, т.3) та ордер серії ЧК №022785 від 16.12.2014 року (а.с.98, т.3). Починаючи з 16.12.2014 року захист підозрюваного ОСОБА_7 , здійснював адвокат ОСОБА_38 .

Згідно з ч. 2 ст. 47 КПК України, захисник зобов`язаний прибувати для участі у виконанні процесуальних дій за участю підозрюваного, обвинуваченого. Неприбуття захисника для участі у проведенні певної процесуальної дії, якщо захисник був завчасно попереджений про її проведення, і за умови, що підозрюваний, обвинувачений не заперечує проти проведення процесуальної дії за відсутності захисника, не може бути підставою для визнання цієї процесуальної дії незаконною, крім випадків, коли участь захисника є обов`язковою (ч. 2 ст. 46 КК України).

Із наведеного фактично вбачається, що слідчий визнав обов`язкову участь захисника у цьому кримінальному провадження для захисту інтересів підозрюваного ОСОБА_7 , участь захисника у проведенні слідчих дій за участі особи, яку він (адвокат) захищає є обов`язковою, можливість проведення слідчої дії за відсутності захисника можливе виключно за дотримання двох умов завчасне попередження захисника про проведення слідчої дії та відсутність заперечень з боку підозрюваного щодо проведення процесуальної дії за відсутності захисника.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідча ОСОБА_39 , визнала обов`язковою участь захисника у даному кримінальному провадженні, а органу, який визначає захисника за призначенням, доручено забезпечити участь адвоката у проведенні процесуальних дій. Водночас, слідчий експеримент за участю підозрюваного ОСОБА_7 , проведений 17.12.2014 року за відсутності захисника. При цьому, матеріали кримінального провадження не містять жодної інформації про те, що захисник ОСОБА_37 попереджений про проведення вказаної слідчої дії за участю підозрюваного ОСОБА_7 , не надано таких даних, стороною обвинувачення, і під час судового розгляду.

Крім того при відтворенні в судовому засіданні відеозапису зазначеного слідчого експерименту встановлено, що слідчим ОСОБА_29 в порушення ст.ст. 20, 42 КПК України, підозрюваному ОСОБА_7 взагалі не роз`яснювалось право на правову допомогу захисника, яка включає його (адвоката) участь при проведенні цієї процесуальної дії, що вочевидь свідчить про порушення права на захист та штучне створення слідчим обставин для позбавлення ОСОБА_7 права користуватися правовою допомогою захисника під час проведення цієї слідчої дії. Таким чином проведення слідчого експерименту за відсутності призначеного захисника, належно не попередженого про його проведення, як того вимагають положення ч. 2 ст. 46 КК України, без роз`яснення підозрюваному його права на захист та без забезпечення його права на правову допомогу, не можна вважати законним, оскільки це прямо порушує його право на захист, гарантовані державою і встановлені статтями 59, 63 Конституції України, статтями 20, 48, 49, 52 КПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи прокурора з приводу того, що у матеріалах кримінального провадження наявна заява ОСОБА_7 про те, що підозрюваний не заперечував проти проведення слідчого експерименту без участі його захисника, а тому вказана процесуальна дія є законною, є неспроможними виходячи з наведеного вище, а саме через недотримання слідчим вимог ч. 2 ст. 46 КПК України (належного завчасного повідомлення захисника про проведення процесуальної дії за участі підозрюваного), окрім цього, заява не зареєстрована, не містить часу(дати) її складання та подання, при цьому прокурором не доведено, що вказана заява існувала до або на час проведення слідчого експерименту.

Із змісту вказаного протоколу вбачається, що слідча дія проведена за участю ОСОБА_40 та ОСОБА_41 , які проживають за адресою: АДРЕСА_6 . Однак, в порушення ст. 104 КПК України, вказаний протокол не містить відомостей про дату народження понятих, внаслідок такого порушення неможливо ідентифікувати цих осіб, зокрема з метою встановлення відповідності критеріям, визначеним ч. 7 ст. 223 КПК України, згідно з якою понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Для встановлення або спростування цих обставин, а також для перевірки дотримання процедури проведення слідчого експерименту, суд приймав міри щодо виклику до суду свідків ОСОБА_42 , та ОСОБА_43 , які зазначені слідчим, як особи що були понятими під час проведення слідчого експерименту, шляхом направляння судових викликів, проте вищевказані свідки до суду не з`явилися, а поштові відправлення повернуті без їх вручення, з причини відсутності останніх за вказаною адресою.

Згідно повідомлень відділу державної реєстрації Уманської міської ради та Уманського відділу Управління ДМС України в Черкаській області (а.с.225, 244-246,т.4) громадяни ОСОБА_44 та ОСОБА_45 зареєстрованими по місту Умань не значаться, за адресою АДРЕСА_6 зареєстровані не були. Відтак, поняті ОСОБА_46 та ОСОБА_47 в суді не допитані, а доводи ОСОБА_7 , що під цими прізвищами скриті діючі працівники міліції, які в порушення ч. 7 ст. 223 КПК України були залучені слідчим в якості понятих, прокурором не спростовані.

Оскільки слідчий ОСОБА_48 , не мав повноважень приймати рішення про призначення судово-медичної експертизи постанову від 17.12.2014 року (а.с.42-43, т.3), бо він не входив до складу групи слідчих, яким доручено досудове розслідування кримінального провадження №0000512 внесеного до ЄРДР 15.12.2014 року, висновок судово-медичної експертизи №33 від 18.12.2014 року (а.с. 237-238,т.2) як доказ є недопустимим. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі № 555/456/18 та від 08.10.2020 року у справі №448/1443/17.

Показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_49 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_16 , протоколи огляду місця події, предметів, висновки експертиз, речові докази, як окремо так і у своїй сукупності не свідчать безпосередньо про скоєння ОСОБА_7 інкримінованих злочинів.

IV. Висновки суду.
Як передбачено ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості та підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором є основними засадами судочинства та закріплені в ст. 129 Конституції України.

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченими злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист.( §39 Рішення Суду «Капо проти Бельгії» №4291/98 від 13 січня 2005 року).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.

За змістом ч. 2 ст. 28 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення. Отже, домовленість про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин.

Аналогічні правові висновки викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи та Постановах Верховного Суду у справах від 10.09.2018 р. у справі №737/98/14 та від 15.04.2021 у справі №751/2824/20.

Відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

При розгляді кримінальних проваджень суд має суворо дотримуватися закріпленого в ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України принципу презумпції невинуватості, згідно якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

За приписами ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Наведене кореспондується з обов`язком доказування який покладений на прокурора, а тому саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом(ст.92 КПК України), чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Вимоги зазначених нормативних актів повністю відповідають вимогам ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, які в силу приписів ст.9 КПК України є одним із джерел кримінального процесуального законодавства України.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм доведення винуватості особи «поза розумним сумнівом», таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі Нечипорук і Йонкало проти України заява №42310/04, від 10.07.2001 року «Авшар проти Туреччини» заява N 25657/94).

При застосуванні вказаного стандарту ЄСПЛ виходить з наступного :

- стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину;

- поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій;

- обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Згідно вимог ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Згідно частини 2 статті 5 КПК України допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.

Статтею 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

За приписами ст. 85 КПК України - належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.87 КПК України недопустимими, зокрема, є докази, отримані в результаті істотного порушення прав і свобод людини, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Натомість, дослідивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не подано достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо і разом в їх сукупності, які б свідчили, що обвинуваченим ОСОБА_7 , за обставин, вказаних у висунутому йому обвинуваченні, вчинено відповідні злочини.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 не була підтверджена поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Отже, відповідно до статті 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в статті 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до ч.1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

У зв`язку із чим виходячи із загальних засад кримінального судочинства: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого.

V. Вирішення цивільних позовів.
В даному кримінальному провадженні цивільний позов відсутній.

VI. Мотиви ухвалення інших рішень суду.
Долю речових доказів необхідно вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

На підставі ст. 124 КПК України процесуальні витрати в кримінальному провадженні в сумі 5391 гривня 96 копійок, що становить вартість проведених експертиз, віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

ОСОБА_7 визнати невинуватим та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

ОСОБА_7 визнати невинуватим та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні за проведення судово-дактилоскопічної експертизи №438 від 15.10.10.2014 року в сумі 491 грн. 92 коп.; судово-дактилоскопічної експертизи №439 від 13.10.2014 року в сумі 196 грн. 70 коп.; судово-дактилоскопічної експертизи №449 від 23.10.2014 року в сумі 368 грн. 94 коп.; молекулярно-генетичної експертизи №903/МГЕ від 19.12.2014 року в сумі 3548 грн. 16 коп.; молекулярно-генетичної експертизи №904/МГЕ від 19.12.2014 року в сумі 393 грн. 12 коп.; молекулярно-генетичної експертизи №905/МГЕ від 19.12.2014 року в сумі 393 грн. 12 коп., в загальній сумі 5391 гривня 96 копійок, що становить вартість проведених експертиз, віднести за рахунок держави.

Після набрання вироком законної сили речові докази:
-шкіряні коричневі черевики, чоловіча сорочка, чоловічі джинси синього кольору, коричневий шкіряний пояс, зелені чоловічі труси, окуляри скляні прозорі, мобільний телефон «Nokia 1280», «Nokia 1101», «Nokia 2300», сім картка «Лайф», задня спинка від заднього сидіння, права частина заднього сидіння від автомобіля, права карта задніх дверей, частина задньої спинки від заднього сидіння автомобіля(більша частина), ліва карта задніх дверей автомобіля, автомобільна попільничка та скотч, що знаходиться на зберіганні згідно квитанції №306 (номер книги обліку Д-350) в камері зберігання речових доказів Уманського МВП ГУНП в Черкаській області залишити за місцем їх знаходження для зберігання в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України у відповідності до ч.2 ст. 100 КПК України, для подальшого використання під час досудового розслідування кримінальних проваджень відносно ОСОБА_8 та невстановленої під час досудового розслідування особи чоловічої статі, матеріали відносно яких виділено в окремі провадження.

-обшивка сидіння 2 шт., дверна карта, чоловіча спортивна куртка, шапка, кросівки, куртка, туфлі, джинси, металева коробка, куртка, дерев`яна палиця, воздушка, взуття, кросівки, молоток, скотч, металева фомка, гумовий кийок, наручники, ножі 3 шт., які знаходяться на зберіганні в камері схову речових доказів СУ УМВС України в Черкаській області залишити за місцем їх знаходження для зберігання в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України у відповідності до ч.2 ст. 100 КПК України, для подальшого використання під час досудового розслідування кримінальних проваджень відносно ОСОБА_8 та невстановленої під час досудового розслідування особи чоловічої статі, матеріали відносно яких виділено в окремі провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано і може бути оскаржений в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Маньківський районний суд Черкаської області - протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а також ознайомитись із журналом судового засідання та подати на нього письмові зауваження.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3