УХВАЛА
Іменем України

17 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 760/2832/2020
провадження № 51-3983 ск 21

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 , засудженого за

ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України та

встановила:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України), та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_4 покладені обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської міської прокуратури залишено без задоволення, вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_4 без змін.

Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_4 19 лютого 2020 приблизно о 23.00 год, знаходячись на східцях підземного переходу Центрального залізничного вокзалу ст. Київ-Пасажирський, що за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1, та переслідуючи корисливі мотиви, бажаючи незаконно збагатитись за рахунок чужого майна, вирішив таємно викрасти майно, що належить раніше незнайомій йому ОСОБА_5 , яка рухалась по східцях та мала на плечах рюкзак. Так, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно і переслідуючи мету наживи та особистого матеріального збагачення, впевнившись що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_4 підійшов ззаду до ОСОБА_5 , відкрив рюкзак та дістав гаманець зеленого кольору, який матеріальної цінності для потерпілої не становить і в якому знаходились 1948 гривень, українські монети на суму 36 грн. 20 коп. та картка англійського студента на ім`я ОСОБА_5 і заховав їх в кишеню своєї куртки. В подальшому ОСОБА_4 , утримуючи при собі чуже майно, що належить ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник і розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1984,20 грн.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій засудженого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність вважає ухвалу апеляційного суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить її скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зокрема, прокурор зазначає, що на момент вчинення злочину санкція ч.1 ст. 185 КК України не передбачала покарання у виді обмеження волі. Крім того, прокурор зазначає, що суд першої інстанції не надав належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше судимий, однак судимість погашена, а отже на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив.
Колегія суддів, перевіривши вимоги касаційної скарги, які по суті аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі та звільняючи від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з чим погодився і апеляційний суд, разом зі ступенем тяжкості вчинених злочинів, урахував також дані про особу засудженого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Зокрема, суд урахував дані про особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем реєстрації, не працює, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щирого каяття, а також відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції правильно визначив йому вид та розмір покарання та обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже судом першої інстанції при винесенні вироку дотримано вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначено покарання, що відповідає особі засудженого та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.
Висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст.75 КК України.
За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, а тому на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Призначене засудженому покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК України відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про обґрунтованість вироку суду першої інстанції. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності застосуванням положень статей 75, 76 КК України та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. З висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що на момент вчинення злочину санкція ч.1 ст. 185 КК України не передбачала покарання у виді обмеження волі відповідають дійсності, однак, як вірно вказав в своїй ухвалі суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. 5 КК України суд першої інстанції застосував закон, який пом`якшує відповідальність.
Що стосується наведених у касаційній скарзі доводів, то прокурор по суті, дав власну оцінку доказам стосовно винуватості ОСОБА_4 , відмінну від оцінки, наданої судами першої та апеляційної інстанцій, однак не обґрунтував існування істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, за наявності яких судові рішення щодо останнього підлягали б безумовному скасуванню.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 червня

2021 року щодо ОСОБА_4 , засудженого за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3