Справа № 527/884/21
провадження № 1-кп/527/123/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2021 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,
неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 ,
законного представника обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника потерпілого ОСОБА_8
представника ради з органу опіки та піклування ОСОБА_9 ,
представника центру пробації ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глобине кримінальне провадження № 0000006 від 13 січня 2021 року за обвинуваченням -

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Градизьк, Глобинського району, Полтавської області, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, освіта загальна середня, студента 1-го курсу Решетилівського аграрного промислового ліцею ім.І.Боровецького, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 01.04.2021 року вироком Глобинського районного суду Полтавської області за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді штрафу 850 грн. (штраф сплачено), -
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Так, 01 січня 2021 року, близько 04:00 год. неповнолітній ОСОБА_4 , на ґрунті виниклих неприязних відносин, перебуваючи біля приміщення Градизької селищної ради, яке розташоване, по вул. Київська, 51 смт. Градизьк, Кременчуцького району, Полтавської області, діючи з прямим умислом, наніс ОСОБА_7 , умисно 2 удари, правою рукою стиснутою у кулак в область обличчя та перенісся, чим спричинив тілесні ушкодження, згідно висновку судово-медичної експертизи Глобинського відділення Полтавського обласного бюро СМЕ №36 від 16.04.2021, у вигляді лицевої травми: синців обох очей: перелому передньої стінки гайморової пазухи; перелому кісток носа зі зміщенням; перелому нижньої стінки правої орбіти зі зміщенням, яка утворилася від дії тупих твердих предметів, що не відобразили в пошкодженнях особливостей своєї травмуючої поверхні, малоймовірно при падінні з висоти власного зросту, якими могли бути як і руки зігнуті в кулак, так і будь-який інший предмет з подібними характеристиками, які за ступенем тяжкості відповідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року, відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я ОСОБА_7 , неповнолітній ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Допитаний в ході судового розгляду справи неповнолітній обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та показав, що, дійсно, у вказані час, місце та спосіб вчинив зазначений злочин. У вчиненому неповнолітній обвинувачений ОСОБА_4 щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати, вказав, що частково відшкодував шкоду потерпілому у сумі 1000 грн. Шкодує про свій вчинок, на сьогоднішній день він переглянув свої погляди на життя та зробив належні висновки. В залі суду прохав вибачення у потерпілого ОСОБА_7 . Заявлені прокурором цивільні позови про стягнення витрат на лікування потерпілого визнав в повному обсязі. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 визнав частково, а саме в частині стягнення матеріальної шкоди погодився, а в частині відшкодуванню моральної шкоди вважає дану суму завищеною, і такою що підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 10000 грн.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що потерпілий та прокурор також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі законний представник та обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, вислухавши думку прокурора, потерпілого, захисників, законного представника обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого та стосуються цивільного позову заявленого прокурором та потерпілим, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 , що виразилися в спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України.

П. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р. звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому, кримінальне правопорушення вчинив в неповнолітньому віці, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, навчається, групи інвалідності не має, посередньо характеризується за місцем проживання та навчання.

Крім того, при визначенні покарання обвинуваченого, суд відповідно до вимог ст. 485 КПК України враховує умови його проживання та виховання, інформацію, зазначену у досудовій доповіді Глобинського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області про неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме згідно досудової доповіді існує середній рівень ризику вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення, у зв?язку з цим його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, за умови застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобіганню вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, вчинення кримінального правопорушення в неповнолітньому віці. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, є вчинення злочину повторно.

З урахуванням викладених вище обставин у кримінальному провадженні, характеру вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованого йому злочину, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, враховуючи данні досудової доповіді, суд вважає, що відповідно до вимог ст. 50 КК України виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк, згідно статей 75, ст.104 КК України, а також вважає необхідним покласти на обвинуваченого обов`язки у відповідності зі ст. 76 КК України. Підстав для застосування ст. 69 КК України, суд не вбачає.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер та наголошує, що призначення покарання є дисикрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

По кримінальному провадженню потерпілим ОСОБА_7 заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 , в якому він просив стягнути з останнього, законним представником якого є ОСОБА_5 , на свою користь завдану матеріальну шкоду у сумі 22 730,78 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., та витрати на правову допомогу 4 000 грн.

Завдану матеріальну шкоду обґрунтовує тим, що він змушений був перебувати на стаціонарному лікуванні де переніс операцію, в зв`язку з чим ним понесено затрати на лікування. Моральну шкоду потерпілий мотивує тим, що спричинення йому тілесних ушкоджень потягло за собою психологічний дискомфорт, він та його сім`я знаходиться в стані морального пригнічення. Вказав, що він переніс болісну операцію, до цього часу має незадовільний стан здоров`я, який супроводжується головними болями, постійним підвищенням артеріального тиску та знижено чутливість верхніх зубів. Вказане підтверджується наданими суду копіями виписного епікризу з медичної карти хворого та чеками у підтвердження понесених витрат на лікування.

Заслухавши сторони кримінального провадження з підстав заявленого цивільного позову потерпілим, суд приходить до такого висновку.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, якщо не доведе, що шкоду завдано не з її вини.
За змістом частини 2 статті 1179 ЦК України у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.
На підтвердження суми заподіяної матеріальної шкоди подано фіскальні чеки, які визнано та не оспорюється обвинуваченим. Отже, суд вважає доведеною суму заподіяння матеріальної шкоди, що становить 22730,78 грн., а тому вона підлягає стягненню за вироком суду.
Задовольняючи позов по відшкодуванню моральної шкоди частково, суд бере до уваги тяжкість заподіяних наслідків, глибину моральних та психічних страждань потерпілого, перенесення фізичного болю, вимушеність змін у звичному житті останнього, відчуття болю як стверджує останній і на даний час.
Приймаючи таке рішення судом враховується також, що обвинувачений є неповнолітнім, навчається на першому курсі учбового закладу, постійних доходів не має.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 р., суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд погоджується з тим, що потерпілому дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілий зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до змін в його житті.

Тому, виходячи з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, а також з урахуванням позиції відповідача, що визнав моральну шкоду частково, а саме у розмірі 10000 грн., характеру немайнових витрат і їх тривалості, суд вважає, що розмір заявленої моральної шкоди необхідно задовольнити частково в розмірі 10 000,00 гривень, зважаючи, що відшкодування шкоди в такому розмірі відповідає суті позовних вимог, конкретних обставин справи та характеру вчиненого злочину обвинуваченим ОСОБА_4 .

Крім того, судом в повній мірі стягуються із обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_7 витрати, пов`язані із наданням останньому правової допомоги, оскільки такі витрати підтверджено документально.

Разом з цим, у кримінальному провадженні процесуальним прокурором Глобинської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі КП «ПОКЛ ім.Скліфосовського ПОР» та в інтересах держави в особі КН МП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» пред`явлено цивільні позови про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в розмірі 2406,35 грн. та в розмірі 1032, 80 грн. відповідно. Обвинувачений позови визнав в повному обсязі.
Враховуючи те, що під час досудового розслідування запобіжний захід у відношенні обвинуваченого не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження на розгляд суду не надходило, а тому підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає. Заходи забезпечення кримінального провадження у відношенні обвинуваченого, не застосовувались.

Речові докази та процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Неповнолітнього ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. ст. 75, 104 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Згідно зі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили не обирати.
Цивільний позов прокурора Глобинської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі КП «ПОКЛ ім.Скліфосовського ПОР» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину - задовольнити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави в особі КП «ПОКЛ ім.Скліфосовського ПОР» витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в розмірі 2406,35 грн.
Цивільний позов прокурора Глобинської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі КН МП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину - задовольнити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави в особі КН МП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в розмірі 1032, 80 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 22 730,78 грн., моральну шкоду у сумі 10 000 грн.
Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 витрати, пов`язані із наданням останньому правової допомоги в розмірі 4000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Глобинський районний суд Полтавської області.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно ст. 376 ч. 6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення законному представнику, обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1