Справа № 728/1324/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/196/21
Категорія - ч.1 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000173 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Сергінське, Тюменської області РФ, житель АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, освіта середня, фізична особа-підприємець, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком двісті годин.

Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 8000 грн. моральної шкоди та 8729,50 грн. витрат на правову допомогу.

Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 16 березня 2020 року, близько 18 години, ОСОБА_8 , перебуваючи у господарстві АДРЕСА_2 , під час сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_10 один удар долонею в область потилиці, один удар ногою в область живота та грудної клітини, від якого остання упала на землю, чим заподіяв потерпілій легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та закрити щодо нього кримінальне провадження, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Апелянт зазначає, що суд безпідставно поклав в основу його обвинувачення показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які доводяться потерпілій чоловіком та донькою. При цьому, суд критично оцінив показання його дружини та свідка ОСОБА_13 . Послався на суперечність показань потерпілої та їх невідповідність показанням свідків, висновкам експертів, а також результатам слідчих експериментів. Також вказав на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, так як з 01 липня 2020 року, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, віднесено до кримінальних проступків. Однак, після повернення місцевим судом обвинувального акту щодо ОСОБА_8 прокурору для внесення з урахуванням вимог глави 25 КПК України, останнім, на думку апелянта, було допущено ряд порушень. Зокрема, прокурором винесено постанову про відновлення досудового розслідування та визначено слідчий відділ Бахмацького відділу поліції для його подальшого проведення у формі дізнання у даному кримінальному провадженні, а не орган дізнання, як того вимагає КПК України. Тобто, Бахмацький відділ поліції не мав законних підстав на проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, а слідчий - повноважень підписувати обвинувальний акт. Тому вважає, що обвинувальний акт щодо нього від 04.08.2020 року не відповідає вимогам КПК України і підлягає поверненню прокурору.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України не визнав і показав, що жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_10 не наносив. Пояснив, що коли він забирав свою доньку з будинку потерпілої, то ОСОБА_10 бігла за ним, хапала його за куртку ззаду і впала на сходах будинку. На його думку, від падіння вона могла отримати тілесні ушкодження. Наполягав на тому, що у такий спосіб ОСОБА_10 хоче вирішити на свою користь спір, який існує між ними тривалий час, з приводу місця проживання його малолітньої дитини, мати якої (донька потерпілої) померла. Тому ОСОБА_10 навмисно звинувачує його в нанесенні тілесних ушкоджень, щоб дитина залишилась проживати у неї.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитана у місцевому суді потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що 16 березня 2020 року ОСОБА_8 приїхав до неї забрати свою малолітню доньку, яка їй доводиться онукою. Між ними виникла сварка, під час якої обвинувачений у будинку наніс їй один удар долонею по голові. Коли вони вийшли на подвір`я, то ОСОБА_8 наніс їй удар ногою в область живота, він якого вона впала на клумбу та отримала тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_12 (донька потерпілої) у суді першої інстанції показала, що 16.03.2020 року, біля 18.00 години, до них додому прийшов ОСОБА_8 , щоб забрати свою малолітню доньку ОСОБА_14 . Так як остання ще не була одягнена, він розлютився і почав кричати на дитину. При цьому ОСОБА_10 , захищаючи дитину, просила ОСОБА_8 не кричати на неї. В ході сварки обвинувачений наніс її матері удар рукою в потилицю. Коли вона вийшла на вулицю слідом за ОСОБА_8 і матір`ю, то побачила, що потерпіла лежала на клумбі. ОСОБА_10 пояснила, що її ногою в груди вдарив ОСОБА_8 , від чого вона впала.

Допитаний у місцевому суді свідок ОСОБА_11 (чоловік потерпілої) показав, що 16.03.2020 року, біля 18.00 години, до них прийшов ОСОБА_8 , щоб забрати свою доньку ОСОБА_14 . Перебуваючи в іншій кімнаті, свідок почув крик дитини, тому вийшов подивитися, що трапилось. Обвинувачений забрав доньку і пішов з будинку. За ним до хвіртки бігла ОСОБА_10 і намагалася віддати теплі речі дитини, так як остання була легко одягнена. ОСОБА_11 стояв на сходах будинку та бачив, як ОСОБА_8 біля хвіртки ударив ногою в живіт потерпілу, від чого остання впала на клумбу з бордюрами та цеглою.

Окрім показань потерпілої та свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

- висновком судово-медичного експерта за № 86 від 16.03.2020 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 встановлені тілесні ушкодження у вигляді синців надчеревної ділянки живота, правої кисті та правої сідниці, а також синя та саден лівого ліктьового суглобу. За ступенем тяжкості вони як в комплексі, так і окремо відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, які не спричинили короткотривалий розлад здоров`я чи незначну втрату працездатності, а особливості їх характеру та локалізації не виключають можливості утворення 16 березня 2020 року за умови, на які вказує потерпіла, а саме «...вдарив ногою в ділянку живота, внаслідок чого впала та вдарилась задньою поверхнею тіла об тверду поверхню» та виключають можливість одномоментного утворення в умовах падіння на площині, в тому числі, якому могло передувати можливе прискорення тіла (удар або поштовх) (а.к.п.30-31);

- висновком експерта за № 193 від 17.07.2020 року (додатковим до висновку експерта № 86 від 17.03.2020-23.03.2020 року) відповідно до якого судово-медичні дані щодо механізму утворення тілесних ушкоджень, які були встановлені в ділянці правої кисті, лівого ліктьового суглобу та правої сідниці у ОСОБА_10 не суперечать даним, на які вона вказує у протоколі її допиту та під час проведення слідчого експерименту, а саме: одномоментне виникнення їх в умовах падіння на площині на задню поверхню тіла, якому передувало його прискорення (удар), що підтверджується особливістю характеру та локалізації ушкоджень, зокрема, формою та розмірами ушкодження, встановленого в ділянці сідниці, обумовленого дією тупого предмета з подовжньою поверхнею на місці контакту, яким може бути частина бордюру (а.к.п.79-80);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 09.04.2020 року за участю потерпілої ОСОБА_10 , під час якого остання детально розповіла та показала, яким чином обвинувачений ОСОБА_8 наносив їй тілесні ушкодження в приміщенні будинку та на подвір`ї господарства, за місцем її мешкання, а також відеозаписом до нього (а.к.п.25-26).

- протоколом проведення слідчого експерименту від 03.08.2020 року за участю свідка ОСОБА_11 , під час якого останній детально розповів та показав за яких обставин та яким чином обвинувачений наносив потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження на подвір`ї будинку за АДРЕСА_2 та відеозаписом до нього (а.к.п.81-82).

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.125 КК України, як умисне нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 , з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи ОСОБА_8 з приводу відсутності доказів на підтвердження його вини у скоєнні інкримінованого проступку є непереконливими, з огляду на таке.

Зокрема, матеріалами кримінального провадження підтверджується, та не заперечується обвинуваченим, наявність існування особистих неприязних стосунків між потерпілою та ОСОБА_8 , через виховання та місцеперебування доньки обвинуваченого, яка також є онукою ОСОБА_10 .

Посилання апелянта на можливість заподіяння самою потерпілою тілесних ушкоджень, унаслідок падіння, спростовуються дослідженим судом висновком судово-медичного експерта за № 86 від 16.03.2020 року та за № 193 від 17.07.2020 року, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , особливості їх характеру та локалізації, не виключають можливості утворення 16.03.2020 року за умов, на які вказує потерпіла, і не суперечать даним, про які вона вказує у протоколі її допиту та під час проведення слідчого експерименту.

Дані висновки експерта є послідовними, не містять суперечностей та повністю відповідають вимогам ст.ст.101, 102, 242 КПК України.

Твердження обвинуваченого, що місцевий суд узяв до уваги та послався у вироку на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є близькими родичами потерпілої, при цьому критично оцінив показання свідка ОСОБА_15 (дружини обвинуваченого) та свідка ОСОБА_13 , є безпідставними.

Так, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду, були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Під час судового розгляду даного кримінального провадження у місцевому суді вони були приведені до присяги, а їх показання є логічними, послідовними, вони узгоджуються між собою, а також з іншими матеріалами справи, зокрема, з показаннями потерпілої, а також із локалізацією виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Крім того, ані потерпіла, ані свідки не мали підстав для обмови ОСОБА_8 , з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

У той же час, показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_13 про те, що обвинувачений не наносив ОСОБА_10 тілесних ушкоджень на подвір`ї останньої, а вона сама впала зі східців, коли виходила з будинку за ОСОБА_8 , не узгоджуються з іншими доказами, які були досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом.

А оскільки свідок ОСОБА_15 є дружиною обвинуваченого, а свідок ОСОБА_13 перебуває з ним у дружніх стосунках, їх показання можуть бути спрямовані на уникнення ОСОБА_8 відповідальності за скоєне.

До того ж обвинуваченим не надано жодних доказів, які б спростовували показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і доводили б його невинуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Посилання апелянта на істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, допущені прокурором після повернення йому місцевим судом обвинувального акту щодо ОСОБА_8 для внесення з урахуванням вимог глави 25 КПК України, а також на невідповідність нового обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам КПК України, є необґрунтованим, з огляду на наступне.

Ухвалою Бахмацького районного суду від 07.07.2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, повернуто прокурору для внесення з урахуванням вимог глави 25 КПК України.

05 серпня 2020 року прокурор направив до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , з урахуванням вимог глави 25 КПК України (а.к.п.1).

При цьому доводи апелянта щодо невідповідності нового обвинувального акту вимогам КПК України, а саме, що він складений та підписаний неуповноваженими на те особами, були предметом перевірки у підготовчому судовому засіданні суду першої інстанції. За результатом заявленого захисником клопотання 01.09.2020 року Бахмацьким районним судом була постановлена ухвала від про відмову у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про повернення обвинувального акта прокурору та про призначення кримінального провадження до судового розгляду.

При цьому, колегія суддів погодилась з позицією місцевого суду, що з урахування положень п.2 ч.4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», досудове розслідування здійснюється в порядку, встановленому главою 25 цього Кодексу тим органом, що здійснював досудове розслідування.

Отже, дії прокурора, після повернення йому обвинувального акту, повністю відповідали вимогам КПК України, з урахуванням внесених змін.

Як убачається з обвинувального акту, в ньому зазначені всі обов`язкові відомості, про які йдеться в ч.2 ст.291 КПК України, тобто цей процесуальний документ за своєю формою та змістом повністю відповідає вимогам КПК України, так як в ньому з достатньою повнотою відображені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, його правова кваліфікація з посиланням на положення КК України, сформульовано обвинувачення та виконані інші вимоги, передбачені вказаною статтею. До обвинувального акту додано реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому відображено дані про проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії, про прийняті процесуальні рішення, а також відомості про заходи забезпечення кримінального провадження застосовані в ході досудового розслідування.

Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено. Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду.

Відтак, позицію ОСОБА_8 колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення ним відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального проступку, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; врахував думку потерпілої щодо міри покарання; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей, одне з яких немовля (2 місяці), а також дружину, яка в даний час перебуває на лікарняному, у зв`язку з вагітністю та пологами; відсутність рідних та близьких, які б проживали поряд з ним та допомагали з вихованням дітей.

А тому, на переконання колегії суддів, ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді штрафу у розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.125 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим вирок місцевого суду підлягає зміні у частині призначеного покарання.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Задовольняючи частково позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 про стягнення на її користь з обвинуваченого завданої моральної шкоди, місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з чим погоджується і колегія суддів. На переконання апеляційного суду, розмір стягнутого з ОСОБА_8 морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнала потерпіла внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відтак, місцевим судом обґрунтовано та з дотриманням вимог Закону стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_10 витрати на правову допомогу загальною сумою 8729,50 грн.

Керуючись ст.ст.404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

ОСОБА_8 призначити покарання за ч.1 ст.125 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4