УХВАЛА
23березня 2021 року
м. Київ
провадження № 13-21зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14
розглянула заяву засудженого ОСОБА_15 про перегляд за виключними обставинами вироку Донецького обласного суду від 30 червня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 11 січня 2001 року і
встановила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Донецького обласного суду від 30 червня 2000 року, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України від 11 січня 2001 року ОСОБА_15 було засуджено за пунктом «а» ч. 3 ст. 93, статтями 94, 101Кримінального кодексу України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 грудня 2020 року в справі «Лопата та інші проти України» (заяви № 84210/17 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_15 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ ОСОБА_15 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами рішень національних судів. Вказував, що призначенейому покаранняу виді довічного позбавлення волі суперечить статті 28 Конституції України, а констатоване порушення Конвенції є підставою для зміни оскаржених рішень та заміни призначеного покарання на інший вид максимального покарання.
Зазначена заява через недотримання її автором вимог ст. 462 КПК ухвалою судді Великої Палати від 22 лютого 2021 року була залишена без руху з наданням строку на усунення допущених недоліків.
У межах визначеного строку ОСОБА_15 повторно звернувся до Великої Палати із новою заявою, в якій наводячи аналогічні за змістом доводи, наголошує на можливості застосування щодо нього заходу індивідуального характеру відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який він мав до порушення Конвенції, зокрема, шляхом повторного розгляду справи щодо нього судом.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «Лопата та інші проти України», констатуючи порушення ст. 3Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для дотримання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. Разом із цим ЄСПЛ відхилив решту доводів заявників і постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, яке заявник зазначає як підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру шляхом внесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, які б на законодавчому рівні забезпечували уперспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб,засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні єВерховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_15 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права засудженого, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Рішення ЄСПЛ у справі «Лопата та інші проти України» не містить вказівок на те, що воснові констатованих щодо ОСОБА_15 порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи.
З огляду на викладене відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_15 про перегляд оскаржених судових рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом,а його твердження про протилежне є необґрунтованими.
Ураховуючи наведене, у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_15 слід відмовити, а заяву з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_15 про перегляд за виключними обставинами вироку Донецького обласного суду від 30 червня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 11 січня 2001 року.
Заяву ОСОБА_15 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_9
ОСОБА_3 ОСОБА_16
ОСОБА_5 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_6 ОСОБА_13
ОСОБА_7 ОСОБА_14
ОСОБА_8