ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1575/21 Справа № 205/3109/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000728 за апеляційними скаргами прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костянтинівка Донецької області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 10 319 гривень 40 копійок матеріальної шкоди та 20 000 гривень моральної шкоди.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з 18 березня 2020 року.
Судом також вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним в тому, що він 14.03.2020 року близько 16-00 години знаходився поблизу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , де у нього виник конфлікт з ОСОБА_8 , в ході якого у ОСОБА_9 раптово виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .
Так, ОСОБА_9 , реалізуючи вищевказаний злочинний умисел, знаходячись у вказаному місці та час, визначив знаряддям вчинення злочину власний ніж, який мав при собі. Після чого, ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи та свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, тримаючи вищевказаний ніж у правій руці наніс ним один удар в область живота ОСОБА_8 .
В результаті завданого удару, ОСОБА_9 своїми злочинними діями спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого сліпого колото-різаного поранення черевної порожнини, що починається раною в лівій клубовій області, ушкоджуючи по своєму ходу шкіру, підшкірно- жирову клітковину, м`язи, проникає в черевну порожнину, ушкоджуючи по своєму ходу бокову стінку аорти, сальникову сумку, задню стінку шлунка в пілоричному відділі та сліпо закінчується в порожнині шлунка, що призвело до розвитку внутрішньочеревної кровотечі з утворенням позачеревної гематоми, та має направлення ранового каналу спереду назад, зліва направо, та дещо знизу вверх, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_9 , які виразилися у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, кваліфікуються за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31.03.2021 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що не оспорюючи кваліфікацію скоєного, вважає, що вказане рішення судом прийнято незаконно та необгрунтовано через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_9 не має жодної пом`якшуючої обставини, та крім того на протязі всього судового розгляду його позиція щодо невизнання вини була незмінною, жодні дії щодо відшкодування потерпілому витрат на лікування за наслідками спричинення тяжкого тілесного ушкодження ним не вживалися.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить змінити вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31.03.2021 року частині призначеного покарання, а саме застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 положення ст.ст.75, 76 КК України та зменшити суму моральної шкоди, визначивши її в розмірі 15 000 грн.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що вирок суду за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. ОСОБА_9 провину у скоєному визнав, розкаявся у вчиненому злочині та співпрацював з слідством. Обвинувачений має на утриманні малолітню дитину, проживає з цивільною дружиною, неофіційно працював, раніше не судимий.
Вказує, що потерпілим ОСОБА_8 надано копії чеків, що не завірені належним чином, як доказ матеріальних витрат, що не відповідає вимогам ЦПК. Та не зважаючи на вказаний факт, обвинувачений мав намір відшкодувати суму збитків. Вважає, що потерпілим жодним чином не обґрунтовано, які моральні страждання покладені в розмір суми заявлену ним, чим підтверджується реальне моральне страждання.
На думку захисника, є всі підстави вважати можливим виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Під час судового розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляції захисника.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляції прокурора.
Потерпілий заперечував проти задоволення апеляції захисника, підтримав апеляцію прокурора.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадженняя, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, а іншими сторонами і учасниками кримінального провадження апеляційних скарг не надано, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом дотримано вимоги ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, відповідають вимогам закону та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, так і у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
З положень ч. 1 ст. 75 КК України витікає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_9 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, офіційно не працевлаштований, неодружений, має на утриманні малолітню дитину 2015 року народження, за місцем мешкання характеризується задовільно, а також відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 .
В даному випадку колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України строком 5 років, з реальним його відбуттям, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України з огляду на насильницький характер та тяжкість вчиненого ОСОБА_9 злочину, з урахуванням встановлених обставин кримінального провадження, а також відсутності у обвинуваченого проявів щирого каяття та дій направлених на відшкодування потерпілому шкоди, заподіяної злочином.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані по особу ОСОБА_9 та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим доводи як апеляційної скарги захисника про наявність підстав для звільнення її підзахисного від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.. 75 КК України, так і вимоги апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 більш суворого покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Обговорюючи доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для зміни вироку шляхом зменшення розміру стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В даному випадку колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав в повному обсязі.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення, у відповідності до якого потерпілий просив суд стягнути з ОСОБА_9 на його користь в якості відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 100 000 гривень. Свої позовні вимоги потерпілий підтримав і під час допиту в судовому засіданні, прохаючи задовольнити їх у повному обсязі.
Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , дійшов висновку, з яким повністю погоджується і апеляційний суд, що позовні вимоги останнього про відшкодування моральної шкоди на суму 100 000 гривень мають бути задоволені частково в розмірі 20 000 гривень та стягнуті з обвинуваченого на користь останнього, оскільки судом встановлена винність обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та причинний зв`язок між вчиненим обвинуваченим злочином та наслідками його злочинних дій.
В даному випадку місцевий суд дійшов такого висновку, врахувавши характер вчиненого кримінального правопорушення, ступінь вини обвинуваченого, характер немайнових втрат, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_8 , та визнав заявлену потерпілим суму в розмірі 20 000 гривень, які підлягають стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди, обґрунтованою та співрозмірною з душевними хвилюваннями та глибиною страждань, які поніс потерпілий ОСОБА_8 у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями та подальшими наслідками, що сталось з вини обвинуваченого ОСОБА_9 .
Таким чином, рішення суду про часткове задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 20 000 гривень в рахунок спричинення моральної шкоди є обґрунтованим та вмотивованим.
Враховуючи наведене, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого в цій частині колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає, а тому в даному конкретному випадку це питання не є підставою піддавати сумніву законність оскаржуваного судового рішення і не тягне за собою його зміну або скасування в частині заявлених апеляційних вимог.
Отже, за результатами апеляційного перегляду можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а подані апеляційні скарги сторін захисту та обвинувачення залишенню без задоволення.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4