Ухвала

Іменем України
27 травня 2021 року

м. Київ
Справа № 336/2025/20
Провадження № 51 - 1867 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2021 року щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В строк відбування покарання ОСОБА_4 зараховано строк попереднього ув`язнення з 27 лютого 2020 року по 26 квітня 2020 року включно.

У задоволенні клопотання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні за залучення експерта на загальну суму 653 грн. 80 коп. (шістсот п`ятдесят три грн. 80 коп.).
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
27 лютого 2020 року приблизно о 10.50 годині ОСОБА_4 ,маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, застосувавши відмичку для відкриття вхідних дверей, незаконно проник до квартири АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав з кімнати вказаної квартири належне ОСОБА_5 майно на загальну суму 18437,29 грн., спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2021року апеляційна скарга засудженого ОСОБА_4 залишена без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року щодо нього без зміни.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок суворості, просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. В обґрунтування своїх вимог засуджений указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні йому покарання не врахували встановлені судом обставини, які можуть бути також враховані як пом`якшуючі, а саме те, що він має на утриманні малолітню дитину та мати пенсіонерку, яка потребує його допомоги, відшкодована моральна та матеріальна шкода потерпілому.
Мотиви Суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, його вік та стан здоров`я, який перебуває на обліку у лікаря-нарколога і не перебуває на обліку лікаря-психіатра, за місцем проживання характеризується формально, що він працевлаштувався. Також судом враховано, що ОСОБА_4 неодноразово судимий за злочини, в тому числі і аналогічні, проти власності, кожного разу звільнявся від відбування частини покарання умовно достроково, а також і в порядку ст. 75 КК України з випробуванням, але на шлях виправлення не став.
Мотивуючи своє рішення суд врахував, обставину, яка пом`якшує покарання визнання ним вини у скоєному злочині. Проте, судом не було враховано щире каяття та сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючу покарання обставину, оскільки, суду не було надано будь яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 вчиняв активні дії, які б сприяли розкриттю злочину, фактично він був затриманий невдовзі після скоєння злочину з викраденим майном, також він не вчиняв заходів для відшкодування потерпілому моральної шкоди, що могло б бути ознакою щирого каяття. Враховано судом також і сімейний стан ОСОБА_4 і встановленим з цього приводу обставинам, в тому числі і тим на які є посилання в його касаційній скарзі, дана відповідна мотивована оцінка.
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції зробив висновок про неможливість виправлення засудженого ОСОБА_4 без його ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини 3 статті 185 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Підстав для застосування вимог ст. 69 КК України КК України суд не встановив.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України.
При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції його доводи щодо призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України, перевірив і своє рішення належним чином мотивував, вказавши, що обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання і підстав для звільнення засудженого від відбування покарання не знайшов. Апеляційний суд вказав про те, що доводи апеляційної скарги засудженого щодо необхідності призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України у даному випадку не можуть бути підставами для застосування зазначених положень закону та свідчать про неможливість його виправлення без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.
Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що судами не враховано обставини, які можуть бути пом`якшуючими, оскільки судами взяті до уваги всі ті обставини, на які він посилається.
Отже, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни вироку та ухвали щодо ОСОБА_4 і застосування до нього ст.69 КК України немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргоюна вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3