Справа № 760/8601/21
Провадження №: 1-кс/760/2878/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2021 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5 , про скасування арешту в рамках кримінального провадження № 0001993 від 17 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України,

В С Т А Н О В И В:
До провадження слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва надійшло клопотання ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5 , про скасування арешту в рамках кримінального провадження № 0001993 від 17 березня 2020 року.
У поданому клопотанні особа, яка подала скаргу просить скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 , накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року за клопотанням прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 міста Києва ОСОБА_6 про арешт майна.
Клопотання мотивоване тим, що накладення аршету здійснено без наявності на те правових підстав із якими кримінальне процесуальне законодавство пов`язує можливість арешту майна тертьої особи.
Зазначає, що доводи про наявність ризиків відчуження квартири АДРЕСА_1 , як підстави для винесення ухвали слідчим суддею Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року про накладення арешту на майно спростовуються тим, що жодних ризиків реалізації або відчуження в інший спосіб на користь третіх осіб квартири чи її втрати, або приховування не існувало, оскільки зазначена квартира перебувала під арештом на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року.
Крім того вказує, що обгрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог статті 132 КПК України, прокурором не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчим суддею, у відповідності до вимог статті 94 КПК України, належним чином не перевірено обґрунтованість клопотання та не оцінено ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Зокрема, жодних підтверджень того, що квартира АДРЕСА_1 є доказом кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190 та частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування.
Як вбачається із інформаційної довідки № 223004502 від 07 вересня 2020 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ініціатор кримінального провадження ОСОБА_7 ніколи не володів квартирою АДРЕСА_1 , що спростовує міркування органу досудового розслідування про можливість протиправного позбавлення володільця квартири права власності в результаті її реалізації.
ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі- продажу квартири від 07 липня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (зареєстрований у реєстрі за № 1433), сплативши продавцю повну суму вартості квартири, а саме: 1 067 500,00 грн.
Прокурор та слідчий суддя під час накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 не звернули увагу на зміст та умови договору № 214-2 про участь у фінансуванні будівництва від 27 березня 2017 між громадянином ОСОБА_7 та ТОВ «Фінансова компанія «Толока». Так, ОСОБА_7 не виконав свої зобов`язання за договорм № 214-2 від 27 березня 2017 року, а саме, не здійснив повний розрахунок зважаючи на збільшення площі об`єкта інвестування.
Невиконання ОСОБА_7 обов`язків за договором та як наслідок відсутність в останнього документів, які б підтверджували права на квартиру АДРЕСА_1 додатково підтверджується рішенням № 50819264 від 27 січня 2020 року про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію. Більше того, наказом Міністерства юстиції України від 16 червня 2020 року № 2007/5 було скасовано рішення про державну реєстрацію прав на квартири за особами, які як і ОСОБА_7 порушили вимоги договору про участь у фінансуванні будівництва, та як наслідок не набули права власності на квартири, адже сплачені за договорами про участь у фінансуванні будівництва кошти ТОВ «Фінансова компанія «ТОЛОКА» було повернуто ОСОБА_7 , що підтверджується заявою останнього.
Крім то, зазначає, що в матеріалах, які додані до клопотання прокурора, не міститься жодного доказу того, що квартира АДРЕСА_1 , відповідає критеріям речових доказів, зазначених у статті 98 КПК України .
Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту майна.
Адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав викладених у ньому, та просив скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі № 760/21231/20.
Прокурор Солом`янської окружної прокуратури міста Києва в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив.
Статтею 26 КПК України передбачено, що, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд вважає за можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.
Вислухавши адвоката ОСОБА_3 , вивчивши клопотання та дослідивши матеріали додані до клопотання слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Частинами першою, четвертою статті 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 16 КПК України обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється на підставі вмотивованого судового рішення.
Таким чином, розглядаючи клопотання про скасування арешту, слідчий судя встановлює обґрунтованість/необґрунтованість накладеного арешту та наявність/відсутність підстав для його подальшого застосування в залежності від того, на яку підставу вказує заявник. В даному випадку заявник вказує на те, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 був накладений без достатніх на те правових підстав, оскільки ОСОБА_7 (особа, яка подала заяву про вчинення кримінального правопорушення) ніколи не був власником вищевказаної квартири, доводи про можливе відчуження, реалізацію чи втрату нерухомого майна є безпідставними, з огляду на те, що вже був накладений арешт на цю ж квартиру ухвалою слідчого судді від 17 серпня 2020 року, прокурором не доведено, що майно відповідає критеріям статті 98 КПК України та необхідність накладення такого арешту, крім того за своїми ідентифікаційними ознаками дана квартира не може бути речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001993 від 17 березня 2020 року.
Обґрунтованість накладення арешту обумовлюється наявністю підстав для накладення арешту; дотриманням законодавчих приписів при вирішенні питання про арешт; співвідношенням майна, на яке накладено арешт, з заявленою у клопотанні метою; зв`язком майна з обставинами, що розслідуються (крім конфіскації та відшкодування шкоди); обґрунтованістю належності майна певній особі (особливо після обшуку); належним мотивуванням застосованого заходу забезпечення кримінального провадження в ухвалі слідчого судді про накладенні арешту; розумністю і співмірністю арешту.
В судовому засіданні встановлено, що постановою дізнавача-інспектора ВД Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_9 від 13 липня 2020 року вищевказану квартиру визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001993 від 17 березня 2020 року.
Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва по справі № 760/17779/20 від 17 серпня 2020 року накладено арешт в кримінальному провадженні № 0001993 від 17 березня 2020 року, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 .
При цьому, в рамках кримінального провадження № 0001993 від 17 березня 2020 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва по справі № 760/21231/20 від 30 вересня 2020 року накладено арешт, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 та заборону використовувати, відчужувати і вчиняти з вищевказаним майном будь-яких реєстраційних дій.
Накладаючи арешт на майно, слідчий суддя виходив із того, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просить накласти арешт прокурор, може бути незаконно реалізовано або відчужено в інший спосіб на користь третіх осіб, що позбавить права власності законних володільців, а також майно відповідає критеріям, визначеним статтею 98 ЦПК України, а тому є підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.
19 березня 2021 року арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді від 17 серпня 2020 року, був скасований ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва.
Згідно інформації з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 вересня 2020 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .
Частиною першою статті 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Порядок скасування арешту майна визначений статтею 174 КПК України, якою передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Відповідно до пункту частини першої статті 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно зі статтями 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з пунктом 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, відповідно до пункту частини першої статті 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Між тим, при розгляді клопотання, поданого в порядку статті 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.
Згідно з частиною першою статті 318 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Разом з тим, під час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту майна, органом досудового розслідування не надано суду доказів на підтвердження того, що арештоване майно набуте в результаті вчинення кримінальних правопорушень, є предметом кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні № 0001993 від 17 березня 2020 року
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є законним та добросовісним власником вказаної квартири, яку придбано ним у ТОВ «Юридична компанія» Право та Гроші» на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2020 року № 1433. Крім того, ОСОБА_4 не є підозрюваним, обвинуваченим або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого в рамках досудового розслідування вказаних кримінальних проваджень.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Таким чином, на час розгляду клопотання про скасування арешту майна, матеріалами доданими до клопотання обґрунтовано відсутність ризиків як підстави продовження арешту майна, тоді як прокурором не було наведено жодних доводів в обґрунтування наявних ризиків, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірну власність ОСОБА_10 належним йому майном, а також про обґрунтованість клопотання та його задоволення.
З огляду на викладене та керуючись статтями 98, 170-173, 309, 372, 392, 395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :
Клопотання ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5 , задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі № 760/21231/20 у межах кримінального провадження № 0001993 від 17 березня 2020 року, на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована на прав власності за ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1