КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/844/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 296 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у кримінальному провадженні №0004898 щодо ОСОБА_7 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_12 ,

представника потерпілих ОСОБА_13 ,

зак. представника ОСОБА_14 ,

ВСТАНОВИЛА :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року застосовано відносно неосудного ОСОБА_7 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом, внаслідок вчинення ним у стані неосудності суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України та продовжено запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, з утриманням у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3, до набрання ухвалою законної сили та приведення її до виконання.
Вирішено долю речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , 09.07.2019 року, приблизно о 20:00 годині, перебуваючи на дитячому майданчику в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок та виражаючи явну неповагу до суспільства, знаходився в громадському місці, перебуваючи під дією неідентифікованої речовини психотропної дії важкого ступеня, повністю оголеним та демонстрував геніталії прохожим громадянам, проявляючи при цьому винятковий цинізм, а також проявляв особливу зухвалість, яка полягала в тому, що він підійшов до малолітнього ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та наніс один удар кулаком своєї лівої руки по обличчю останнього і відразу після цього наніс ще один удар кулаком руки по голові ОСОБА_12 , 1944 року народження, який є особою похилого віку, та стояв поруч з малолітнім ОСОБА_15 .
У результаті хуліганських дій, ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді двох синців в ділянці чола зліва, на спинці носу по центру та трьох саден в ділянці чола зліва ближче до зовнішнього кута лівої надбрівної дуги, на спинці носу зліва, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, а малолітній ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця на верхньому та нижньому повіках правого ока та садна в ділянці чола справа, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Після чого ОСОБА_7 став чинити опір прохожим громадянам, серед яких був громадянин ОСОБА_16 , які припиняли його хуліганські дії. У подальшому ОСОБА_7 був затриманий працівниками поліції та доставлений до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що суспільно небезпечне діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, а саме грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом (хуліганство), яке пов`язане з опором іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії, мало місце, його вчинив ОСОБА_7 у стані неосудності, яка виключає можливість застосування покарання та останній за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
З приводу зазначених в клопотанні слідчого обставин вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України , а саме, відкритого заволодіння майном із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, то суд першої інстанції прийшов до висновку, що будь яких доказів вчинення ОСОБА_7 суспільно - небезпечного діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України суду не надано, а тому виключив з клопотання дане формулювання.

Не погодившись з прийнятим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, вказуючи на ряд процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду клопотання.

До початку апеляційного розгляду відповідно до вимог ч. 3 ст. 403 КПК України, захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 подано змінену апеляційну скаргу, в якій апелянт просить змінити ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року та пом`якшити ОСОБА_7 вид примусових заходів медичного характеру.
За доводами сторони захисту, застосований до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру не відповідає тяжкості суспільно небезпечності діяння, умов його скоєння, особи ОСОБА_7 , та його захворюванню.
В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що з урахуванням спричинених потерпілим тілесних ушкоджень, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, вважає, що в даному випадку було відсутнє посягання на життя інших осіб, оскільки дії ОСОБА_7 , носили одноразовий характер без застосування будь-яких предметів небезпечних для здоров`я, що вказує на відсутність у суду першої інстанції підстав для застосування до нього найсуворішого виду примусового медичного характеру, передбаченого ст. 94 КК України.
На думку апелянта, суд першої інстанції обмежився формальним підходом до обрання виду примусового заходу медичного характеру з урахуванням висновку експертизи, яка суперечить дослідженим в судовому засіданні доказам. Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_17 не скоїв діяння передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, яке вмінялося йому органом досудового розслідування і яке за ступенем тяжкості є тяжким злочином відповідно до ст. 12 КК України.
Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що висновки стаціонарної судової психологічно-психіатричної експертизи, яка проводилася під час досудового розслідування враховували скоєння ОСОБА_7 також і діяння передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке фактично не мало місце, тому суд першої інстанції і виключив з клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру вказане формулювання, однак, не дивлячись на відсутність підстав, судом першої інстанції обрано найсуворіший примусовий захід медичного характеру, передбачений ч. 1 ст. 94 КК України.
На думку сторони захисту, ОСОБА_7 , не становить суспільної небезпеки з урахуванням стану свого здоров`я та обраний судом першої інстанції примусовий захід медичного характеру відносно нього не відповідає обставинам справи та особі до якої його застосовано, що також є підставою для зміни ухвали суду першої інстанції.

Як на первинну, так і на змінену апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 подав заперечення, в яких просить їх залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Щодо посилання сторони захисту про те, що спричинені потерпілим тілесні ушкодження, по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, а тому в даному випадку було відсутнє посягання на життя інших осіб, та те, що дії ОСОБА_7 носили одноразовий характер без застосування будь-яких предметів небезпечних для здоров`я, то представник потерпілих зазначає, що посягання психічно хворої особи на життя інших осіб не є єдиною обов`язковою умовою для застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. Для застосування найсуворішого заходу медичного характеру стороні обвинувачення, потерпілим достатньо довести, що психічно хвора особа за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
На переконання представника потерпілих, не дивлячись на те, що зі сторони ОСОБА_7 , під час здійснення ним суспільно небезпечних діянь, відбулося посягання на життя та здоров`я потерпілих, існує друга незалежна від першої підстава для госпіталізації ОСОБА_7 до психіатричного закладу із суворим наглядом, зокрема - за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння, ОСОБА_7 становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду, проте що вказують судові експерти у висновку судово-психіатричного експерта №138 від 22 жовтня 2019 року.
Представник потерпілих зазначає, що він та потерпілі переконані, що характер вчинених ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, які були поєднанні з посяганням на життя таздоров`я дитини і осіб похилого віку, а також факти його попереднього лікування в психіатричному стаціонарі, узгоджуються разом звисновком судово-психіатричного експерта № 138 від 22 жовтня 2019 року, а тому суд першої інстанції, застосувавши відносно ОСОБА_7 примусовий захід медичногохарактеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом,вирішив справу у повній відповідності до фактичних обставин та Закону, оскільки ОСОБА_7 становить особливу небезпеку для суспільства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу зі змінами та просили її задовольнити, думки прокурора, потерпілих та їх представників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги зі змінами, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги зі змінами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає до задоволенню частково, виходячи з наступного.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України (глава 39 КПК України) встановлено особливий порядок кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.
Відповідно до ст. 513 КПК України, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» при розгляді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру суд повинен з`ясувати: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Частина 2 ч. 1 ст. 513 КПК України передбачає, що визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Водночас, згідно з ч. 3 ст. 513 КПК України, встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що саме ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння (кримінальне правопорушення),суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.
З системного аналізу наведених вище норм КПК України вбачається, що при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру суд у кожному випадку зобов`язаний встановити факт вчинення суспільно небезпечного діяння (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення), вчинення його тією особою щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру та дослідити надані сторонами та наявні у справі докази із надання їм юридичної оцінки відповідно до ст.ст. 94, 84-89 КПК України.
Проте, суд першої інстанції під час розгляду клопотання не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог закону.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчий СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_18 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з клопотанням про застосування відносно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом, внаслідок вчинення ним у стані неосудності суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 296 КК України
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року за результатом розгляду клопотання вищезазначене клопотання слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_18 задоволено та застосовано відносно неосудного ОСОБА_7 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом, внаслідок вчинення ним у стані неосудності суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України.

Мотивуючи висновки про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, суд першої інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_12 , законного представника потерпілого ОСОБА_15 ОСОБА_14 , показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , висновок стаціонарної комплексної судової психолого - психіатричної комісійної експертизи, та прийшов до висновку, що суспільно небезпечне діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, а саме грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом (хуліганство), яке пов`язане з опором іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії, мало місце, його вчинив ОСОБА_7 у стані неосудності, яка виключає можливість застосування покарання та останній за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду. І в резолютивній частині ухвали застосував відносно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.
З приводу іншого суспільно небезпечного діяння, за ч. 2 ст. 186 КК України, вчинення якого інкримінувалось ОСОБА_7 , згідно з клопотанням слідчого, то суд першої інстанції прийшов до висновку, що належних доказів вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України суду не надано. І в мотивувальній частині ухвали суд вказав, що виключає із клопотання дане формулювання.
При цьому, в резолютивній частині ухвали суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 513 КПК України взагалі не прийняв рішення про застосування до ОСОБА_7 заходів медичного характеру чи відмову в застосуванні таких заходів за ч. 2 ст. 186 КК України, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що у відповідності до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України, тягне за собою скасування оскаржуваної ухвали.
Допущені судом першої інстанції порушення вимог КПК України не можуть бути усунуті судом апеляційної інстанції, та не дають можливості ухвалити рішення по суті апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 підлягає до задоволення частково (лише в частині скасування ухвали).
Крім того, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне розглянути питання щодо можливості продовження ОСОБА_7 попередньо обраного судом запобіжного заходу у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку з утриманням у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3.
Так, відповідно до ст. 508 КПК України до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом такі запобіжні заходи: 1) передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом; 2) поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку. Вказані запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби і застосування цих запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.
Вказані запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби і застосування цих запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.11.2019 року змінено запобіжний захід щодо ОСОБА_7 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку, з утриманням у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.12.2019 року продовжено відносно ОСОБА_7 строк застосування запобіжного заходу у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку до 15 лютого 2020 року.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2020 року запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді поміщення до закладу з наданням психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, до набрання ухвалою законної сили залишено без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Колегія суддів враховує, що періодичний судовий контроль (у порядку ст. 331 КПК України) забезпечує дотримання прав обвинуваченого чи особи, яка бере участь у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру, згідно зі ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині реалізації права на забезпечення періодичного контролю за законністю застосування запобіжного заходу в судовому провадженні, в тому числі - на стадії апеляційного провадження.
На даному етапі апеляційного розгляду колегія суддів не має повноважень висловлюватись щодо доведеності чи недоведеності вини, правильності юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, тощо, тобто тих питань, які слід вирішити за результатами апеляційного розгляду.
Колегія суддів вважає, що на даний час не відпали ризики, які були покладені в основу ухвали про обрання запобіжного заходу, а саме - передбачені п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави, за яких ОСОБА_7 судом було застосовано запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку, не відпали, обраний запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає його особі, характеру та тяжкості діяння, психічному стану ОСОБА_7 , висновкам судових психолого-психіатричних експертиз.
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 , з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати імовірність повторного рішення про застосування заходів медичного характеру, ураховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені главою 31 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у виді госпіталізації до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку, на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом першої інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу зі змінами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року, якою застосовано відносно неосудного ОСОБА_7 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом, внаслідок вчинення ним у стані неосудності суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Продовжити відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, з утриманням у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3 строком на 60 днів, а саме до 16 квітня 2021 року включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4