Справа № 727/1482/21
Провадження № 1-кп/727/197/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці, у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2

сторони обвинувачення, прокурора ОСОБА_3

сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 1 м. Чернівці, кримінальне провадження №0000546 від 13.03.2019 року за обвинуваченням: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, румун, розлучений, на утриманні неповнолітніх дітей немає, не являється інвалідом, з середньо освітою, працюючий по найму різноробочим, раніше неодноразово судимий (останні судимості), зокрема, вироками від: 30.01.2007р. Шевченківським районним судом м. Чернівці за ст. 187 ч.1, ст. 186 ч.2 , 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та 6 місяців; - 24.09.2015р. Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, - у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.162, ч.1 ст.129 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 12.03.2019 року приблизно о 19 год. 40 хв., обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, переслідуючи злочинний умисел направлений на порушення конституційного права громадянина на недоторканість житла чи іншого володіння, протиправно, усвідомлюючи незаконність своїх дій, всупереч волі власника, потерпілої ОСОБА_5 , зайшов через незачинену хвіртку на територію подвір`я господарства останньої, розташоване за адресою - АДРЕСА_2 . Після чого, позаду будинку, через незачинені гаражні ворота потрапив всередину приміщення будинку, а саме на кухню, тим самим порушивши основоположні конституційні принципи недоторканості права приватної власності громадян, передбачені ст. 30 Конституції України. Надалі, цього ж числа, 12.03.2019 року біля 19.43 годин, обвинувачений ОСОБА_4 , знаходячись всередині будинку АДРЕСА_2 , а саме, на кухні, маючи на меті викликати в потерпілої ОСОБА_5 , реальне побоювання за своє життя та посягаючи на її особисту безпеку, виявивши на місці сокиру, взяв її до рук, виражаючись нецензурною лайкою, шляхом розмахування перед обличчям потерпілої, демонстрації леза сокири, схопив останню за одяг та погрожував фізичною розправою позбавити її життя (вбивством) із застосуванням сокири, які ОСОБА_5 розцінювала реально та побоюючись за своє життя, просила обвинуваченого не вчиняти щодо неї протиправних дій.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 129, ч.1 ст. 182 КК України визнав в повному обсязі та надав показання про те, що він 12.03.20219 року до 19.40 годин випив в компанії незнайомих йому людей біля 10 чарок горілки домашнього виробництва (самогону) та біля 19.40. годин, проходячи АДРЕСА_2 , переліз через паркан на подвір`я будинку АДРЕСА_2 , та обійшовши будинок, побачив незачинені ворота через які, не маючи дозволу власника, усвідомлюючи що це не його помешкання, зайшов всередину будинку і пройшов на кухню, де побачив жінку, як згодом дізнався це була потерпіла ОСОБА_5 , до якої підійшов, при цьому взявши сокиру, що там знаходилася в праву руку, а своєї лівою рукою, схопив жінку за одяг та став говорити за гроші та розмахувати сокирою біля обличчя потерпілої, висловлював погрози вбити її сокирою, викрикуючи нецензурну лайку. Потерпіла плакала та просила її не вбивати, говорила що усе віддасть що має в будинку. Що було надалі не пам`ятає, так як перебував в стані сп`яніння. У скоєному щиро розкаявся та просив його суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з"явилася, однак в матеріалах справи знаходиться її заява, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, покарання обвинуваченому ОСОБА_4 визначити на розсуд суду.

Прокурор, відповідно, обвинувачений не заперечували проти судового розгляду кримінального провадження у відсутність потерпілої ОСОБА_5 .

У відповідності до ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Суд, заслухавши думку прокурора та думку обвинуваченого, дійшов висновку, що судовий розгляд кримінального провадження можливо провести без участі потерпілої.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, просив суд визнати недоцільним дослідження доказів, повністю погодившись із пред`яленим обвинуваченням. Судом встановлено, що покази обвинуваченого надані в судовому засіданні є послідовними і логічними, не викликають сумнівів у правильності розуміння ОСОБА_4 змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції. За таких обставин, суд, з урахуванням позиції прокурора, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу, не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, документів, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів.

Вимоги ч. 3 ст. 349, ч. 1 ст. 337 КК України обвинуваченому ОСОБА_4 в засіданні роз`яснено.

Виходячи з наведеного, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162 та ч. 1 ст. 129 КК України.

За результатами судового розгляду, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 з врахуванням з`ясованих в засіданні обставин знайшло своє підтвердження в судовому засіданні та дії обвинуваченого вірно кваліфікує за ст. 129 ч.1 КК України, як погрозу вбивством, якщо були реальні підстави побоюватись здійснення цієї погрози та ст.. 162 ч.1 КК України, як порушення недоторканості житла тобто в незаконному проникненні до житла та іншого володіння особи.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає його щире каяття, визнання вини у вчиненому. Суд, таку пом`якшуючу обставину, як активне сприяння розкриттю злочинів не визнає, оскільки обвинувачений неодноразово в судові засідання не з`являвся; до ОСОБА_4 застосувався примусовий привід в суд та останнього було оголошено в розшук. В засіданні ОСОБА_4 пояснив, що неявка в судові засідання була зумовлена побоюванням його взяття під варту. Окрім наведеного, за матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_4 переховувався і від органів досудового розслідування (а.с.кр пр.125, 135,154).

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння, оскільки чітко при наданні показів, ОСОБА_4 пояснив, що 12.03.2019 року до 19.40 годин він вжив спиртне біля 10 чарок самогону; від огляду на стан сп`яніння ОСОБА_4 відмовився, про що свідчить досліджена довідка з Чернівецького обласного наркологічного диспансеру (а.с.кр.пр.81).

Виходячи, з засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують, без урахування й належної оцінки всіх цих обставин, у своїй сукупності, обрана міра покарання не може вважатися справедливою (постанова Верховного Суду від 10.04.2020р., справа 722/191/18к).

Судом, за з`ясованими обставинами і дослідженими матеріалами, що характеризують особу обвинуваченого, з врахуванням пом`якшуючих і обтяжуючих обставин, установлено, що ОСОБА_4 перебуває на обліку за місцем реєстрації у лікаря нарколога; в лікаря-психіатра не перебуває, має постійне зареєстроване місце проживання, за яким характеризується задовільно, раніше, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини; кримінальні проступки вчинив в період умовно дострокового звільнення за вироком від 24.09.2015 року Шевченківського районного суду м. Чернівці за ч. 2 ст. 186 КК України засудженням до позбавлення волі строком на 4 роки; у вчиненому розкаявся, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не являється учасником бойових дій та не має інвалідності (зі слів обвиунваченого).

Досліджені документи, що характеризують обвинуваченого, вказують на те, що оточуюча його обстановка в сім`ї та побуті, не виражає допустимі соціальні зв`язки, а отже, із врахуванням наведеного вище і з врахуванням способу життя обвинуваченого; а саме, що матеріали кримінального провадження не містять даних про офіційне працевлаштування ОСОБА_4 , враховуючи ступінь тяжкості ним вчиненого, особливості й обставини скоєння кримінальних проступків, форму вини, мотив і мету, спосіб, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у межах санкції ст.. 129 ч.1 та ч. 1 ст. 162 КК України у вигляді обмеження волі та приходить до висновку, що перевиховання та виправлення обвинуваченого є не можливим без ізоляції від суспільства і йому слід призначити покарання достатнє й необхідне для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і при цьому, не вбачає підстав до застосування вимог ст.ст. 69, 75, 76 КК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Призначення покарання має бути співмірним зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, особою винного та обставинами, що впливають на визначення його виду і розміру, є завершальним етапом розгляду кримінальної справи. Призначене покарання має на меті не тільки покарати, а й сприяти виправленню засуджених, а також запобігти вчиненню нових злочинів. (ч.2 ст.50 КК України).

Судом, встановлено в засіданні і, даного не заперечувалося обвинуваченим, що вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2015 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Згідно довідки про звільнення, ОСОБА_4 було за даним вироком умовно достроково звільнено та не відбутий термін покарання складає 6 місяців 3 дні. (а.с. 78 кр.пр.). Отже, суд вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому, слід застосувати правила вимог ч.1 ст. 70 КК України, правила вимог ст. 71, 72 КК України, як на це вказує правова позиція Верховного Суду (постанова в справі справа № 511/37/16-к; провадження № 51-830км18). Об`єднана палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з приписів кримінального закону, правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу. Призначення покарання за сукупністю вироків застосовується у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком. Верховний Суд, роз`яснив, що у такому випадку процес призначення покарання проходить наступні стадії: 1) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо; 2) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК); 3) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених новим та попереднім вироками, і зарахування у строк покарання повністю або частково відбутого покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК); 4) призначення покарання за злочин, вчинений після постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо; 5) визначення та призначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК); 6) призначення остаточного покарання за сукупністю вироків (ч. 1 ст. 71 КК).

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до якого, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК України…

Заходи забезпечення даного кримінального провадження відносно ОСОБА_4 не застосовувалися; на даній стадії судового розгляду справи, прокурор не звертався із клопотанням про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, до вступу вироку в законну силу. Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні. Цивільного позову потерпілою як на стадії досудового розслідування так, і до початку судового розгляду, подано не було. Речові докази підлягають вирішенню в порядку вимог ст.. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст. 162, ч.1 ст. 129 КК України та призначити йому наступне покарання:

за ч.1 ст. 162 КК України 1 рік обмеження волі,

за ч.1 ст. 129 КК України 2 роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 покарання у виді двох років обмеження волі.

На підставі ст.. 71, ч.1 ст.72, КК України, з врахуванням вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2015 року (не відбутого строку покарання 6 місяців 3 дні), шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити до відбування ОСОБА_4 основне покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі.

Початком строку відбування покарання ОСОБА_4 , вважати перший день фактичного приведення до виконання вироку суду.

Речовий доказ, за постановою слідчого від 13.03.2019р. (а.с. кр.пр. 122-123) сокиру, яку було вилучено в ході огляду місця подій від 12.02.2019 року та здану на зберігання до камери схову речових доказів (квитанція 4297 від 13.03.2019р.) Шевченківського ВП ЧВП ГУНП у Чернівецькій області знищити.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 ти діб, з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці (в порядку ч. 3 ст. 349, п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України). Вирок суду підлягає врученню, в порядку ч. 6 ст. 376 КПК України прокурору, обвинуваченому. В порядку визначеному ч.7 ст. 376 КПК України судове рішення - вирок направити не пізніше наступного дня після ухвалення, потерпілій.

Суддя ОСОБА_1