Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

13 липня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000087 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2021 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Соколівка Бобровицького району Чернігівської області, фактично проживаючого у АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах, маючого на утриманні п`ятеро малолітніх дітей, непрацюючого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.309 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.115 КК України на вісім років шість місяців позбавлення волі, за ч.1 ст.309 КК України - на два місяці арешту.
На підставі ч.1 ст.70, п.п.«а» п.1 ч.1 ст.72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років шість місяців.
Також судом продовжено ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22 червня 2021 року.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня його затримання - з 23 травня 2020 року.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи у розмірі 1307,60 грн.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 23 травня 2020 року приблизно о 18-й годині, перебуваючи на території, призначеній для обслуговування гаражних приміщень, що по АДРЕСА_2 , де раніше виконував роботи з ремонту маршрутних транспортних засобів належних фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 , після спільного вживання з потерпілим алкогольних напоїв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час суперечки у зв`язку з відмовою ОСОБА_9 , оплатити за виконану ним упродовж трьох днів до того роботу, після словесної образи ОСОБА_9 , дітей ОСОБА_6 , реалізовуючи свій умисел на заподіяння ОСОБА_9 невизначеного кола тілесних ушкоджень життєво важливих органів, свідомо допускаючи можливість заподіяння смерті останньому, внаслідок цілеспрямованих ударів руками та ногами в область голови, оскільки впродовж декількох років непрофесійно займався одним із видів бойових мистецтв та вивчав техніку рукопашного бою, умисно наніс ОСОБА_9 не менше семи ударів кулаками рук та ногами, зокрема кулаком лівої руки в лобну ділянку голови, один удар кулаком правої руки в підборіддя та один удар правою ногою в лобну ділянку голови, від яких ОСОБА_9 помер. В результаті вказаних дій, за результатом проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 на тілі потерпілого, були виявлені тілесні ушкодження, заподіяні потерпілому прижиттєво, в короткий проміжок часу тупим твердим предметом (предметами) із обмеженою контактуючою поверхнею, зокрема кулаком руки чи ногою, а саме: а) забій м`яких тканин спинки носа та перенісся; смугасте осаднення та садна-ранки спинки носа (з ушкодженнями передніх та бокових різців верхньої щелепи, з забійою раною слизової оболонки верхньої губи та ясневої тканини верхньої щелепи, з забійною раною нижньої губи та з забійною раною кута рота зліва; з синцями-напливниками навколоорбітальних ділянок); б) уламковий перелом кісток носа; перелом верхньої щелепи з переходом ліній переломів в межі гратчастих структур з розповсюдженням перелому по нижньорбітальним кістковим структурам з переходом на шовну межу (з частковим її травматичним розходженням) між великим та малим крилом основної кістки справа з масивними насиченими (майже субтотальними) крововиливами під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку (що більш інтенсивно виражені в межах основи головного мозку), з крововиливами в м`які тканини обличчя; в) синець підборіддя зліва з переходом на передню поверхню шиї (зліва); г) смугасто-переривчасте осаднення щічно-нижньощелепної ділянки справа, перелому тіла нижньої щелепи справа; д) синець-гематоми підщелепно-шийної ділянки справа; д) гематома та суцільне садно підочно-вилично-скроневої ділянки справа, з крововиливами в м`які тканини голови (з боку внутрішньої поверхні) в скроневій ділянці справа; е) серповидне садно та обширний синиць-гематома («сітчасто-чарункового» вигляду потилично-тім`яної ділянки справа (з крововиливом в м`які тканини голови); ж) обширне переривчасто-зливне осаднення тім`яно-потиличної ділянки зліва (з крововиливами в м`які ткнаини голови); з) синці, садна розгинальних поверхонь ліктьових суглобів; садна передніх поверхонь колінних суглобів.
Згідно висновку експерта № 107 від 24 липня 2020 року причиною смерті ОСОБА_9 є важка відкрита черепно-мозкова травма, множинний відкритий перелом кісток лицевого скелета (кісток носа, гратчастих структур, верхньощелепної кістки з переходом на кісткові структури основи черепа), з масивними крововиливами під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, що призвело до висхідного набряку структур головного мозку, розвитку мозкової коми, порушення функції центральної нервової системи, зупинки серцевої діяльності та дихання.
Крім того, на початку серпня 2019 року ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу приміщень недіючого колгоспу, що розташовані по АДРЕСА_1 виявив 3 дикорослих рослини коноплі. Будучи обізнаним про наркотичні властивості вказаної рослини та усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, ОСОБА_6 всупереч вимогам Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини, їх аналоги і прекурсори» та Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №589 від 03 червня 2009 року, незаконно зірвав, привласнив, подрібнив вказані рослини коноплі та впродовж декількох днів після цього висушив їх в побутових умовах з метою подальшого споживання як наркотичного засобу, який періодично вживав впродовж 2019 та 2020 року.
23.05.2020 о 19:10 год., після затримання ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а саме умисного вбивства, тобто, умисного протиправного заподіянні смерті іншій людині у внутрішній лівій кишені його куртки було виявлено паперовий згорток з наявною в ньому подрібненою сухою речовиною рослинного походження зеленого кольору, яка згiдно висновку експерта №2.1-924 вiд 20 липня 2020 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабіс, маса якого в перерахунку на висушену речовину становить 6,34 г, обіг якого заборонено.
Вилучений наркотичний засіб є залишками речовини, яку ОСОБА_6 незаконного придбав в серпні 2019 року та зберігав без мети з буту з метою особистого споживання.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить суд цей вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк дванадцять років.
Обґрунтував свої вимоги тим, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Вважає, що потерпілий ОСОБА_9 перебував у матеріальній залежності від обвинуваченого на суму грошового боргу за виконану ним раніше роботу, що, на думку потерпілого, є обтяжуючою обставиною.
Також апелянт вказав, що суд не взяв до уваги його та прокурора прохання призначити обвинуваченому максимальну міру покарання, який позбавив життя його батька, залишивши їх родину без годувальника і жодних коштів на відшкодування моральної шкоди не сплатив. Зазначив, що ОСОБА_6 не визнав своєї вини ні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, ні у злочині, передбаченому ч.1 ст.309 КК України, раніше притягався до кримінальної відповідальності, не працює.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк сім років, а за ч.1 ст.309 КК України - один місяць арешту. Остаточне покарання ОСОБА_6 просить призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді сім років позбавлення волі.
На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що місцевим судом було прийнято до провадження обвинувальний акт, в якому сформульоване обвинувачення, яке не відповідає кваліфікації і не розкриває усіх ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони, а саме у чому проявилась суть конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, в чому проявився умисел обвинуваченого саме на умисне заподіяння смерті іншій людині, та зазначено кількість ударів ногами і руками, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Зокрема, суд у вироку зазначив, що обвинувачений умисно наніс потерпілому не менше семи ударів кулаками рук та ногами, а у висновку експерта №107 від 24 травня 2020 року вказано, що ушкодження виникли не менше як від семи травматичних, ударних, ударно-стискуючих дій тупим, тупим твердим предметом…, могли виникнути внаслідок удару кулаком, ногою, іншим предметом. При цьому, захисник покликався на те, що судово-медичний експерт при допиті пояснила, що розмежувати та визначити кількість ударів не може, таке питання їй слідчим у постанові не ставилось, а спричинені удари слід розглядати як єдиний механізм травмування, а також не вказувала, що саме другий удар був смертельний. Тому апелянт вважає, що обставини, які суд вважає встановленими, не відповідають фактичним обставинам справи.
Також апелянт не погодився з кваліфікацією дій його підзахисного за ч.1 ст.115 КК України та вважає, що показання свідків підтверджують, що між обвинуваченим і потерпілим не було конфліктів, а існували нормальні робочі стосунки. На його переконання, стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_6 , завдаючи удари руками та ногою потерпілому, діяв з метою заподіяння йому смерті, передбачав та бажав настання такого наслідку, тобто не доведено умислу на заподіяння смерті потерпілому.
Адвокат зазначив, що достовірно встановлено, що ОСОБА_6 умисно завдав ОСОБА_9 тілесні ушкодження з метою його виховання за аморальну поведінку стосовно дітей обвинуваченого, тому вважає, що його підзахисний діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом.
На думку захисника, поведінка обвинуваченого після нанесення ударів потерпілому. а саме виклик медичної допомоги, підтверджує відсутність умислу на заподіяння йому смерті. При цьому, другий і третій удари ОСОБА_6 наносив не умисно, а у відповідь на агресивну поведінку потерпілого, який намагався нанести йому удар.

На апеляційну скаргу потерпілого від захисника-адвоката ОСОБА_7 подано заперечення з проханням, аналогічним його апеляційним вимогам.

Заслухавши суддю-доповідача, думку потерпілого ОСОБА_5 на підтримання своєї апеляційної скарги та безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.2 ст.121 КК України та призначення йому покарання відповідно до санкції цієї статті, а також про безпідставність апеляційних вимог потерпілого, думку прокурора ОСОБА_4 щодо законності оскаржуваного вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині потерпілому ОСОБА_9 , та кваліфікації його дій за ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів вважає правильним та таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції.

Також судом було правильно встановлено наявність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, що в апеляційних скаргах не оспорюється.

Частина 3 ст.404 КПК передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас захисник, ставлячи вимоги про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, не заявляв клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених місцевим судом, із належним обґрунтуванням такого дослідження.

Зважаючи на вказане, колегія суддів приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав суд.

Так, теорія кримінального права визначає, що умисне вбивство відмежовується від умисного тяжкого тілесного ушкодження в основному за суб`єктивною стороною складу злочину, тобто за спрямованістю умислу винної особи.

За роз`ясненнями, які містить п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоровя особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для зясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є субєктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності в обвинуваченого ОСОБА_6 умислу саме на вбивство потерпілого.

Зокрема, з висновку експерта №107 від 24 травня 2020 року з фототаблицею до нього, який був безпосередньо досліджений місцевим судом, вбачається, що на тілі потерпілого ОСОБА_9 було виявлено ряд тілесних ушкоджень, які були спричинені множинними травматичними діями (ударами) тупим твердим предметом, з достатньою травмуючою силою, щоб спричинити останні. Смерть, як зазначено у даному висновку, настала після завданих ударів, які заподіювались у швидкій послідовності один за одним у короткий проміжок часу.

Ушкодження у вигляді серповидного садна та обширного синця-гематоми потилично-тім`яної ділянки справа могло бути спричинене внаслідок удару «взутою» ногою нападника, а тіло потерпілого, ймовірно, знаходилось в горизонтальному (близько до цього) положенні.

Аналіз характеру та локалізація тілесних ушкоджень, завданих обвинуваченим потерпілому, дозволив дійти висновку, що усі вони наносились зі значною силою у життєво важливу ділянку тіла голову потерпілого, при цьому деякі з них наносились ногою, коли потерпілий вже перебував у горизонтальному положенні.

Щодо доводів захисника про відсутність між потерпілим і обвинуваченим конфліктних відносин, що, на його думку, стверджується показаннями свідків, слід зазначити, що згідно показань свідка ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_6 , безпосередньо після вчинення інкримінованого йому злочину, прийшов до магазину, де вона працює продавцем, розповівши їй про обставини його скоєння. Зокрема, обвинувачений вказував, що підставою для вчинення цього злочину стала образа потерпілим його дітей, зокрема образливе висловлювання на їх адресу.

Ці обставини підтвердив під час допиту у суді першої інстанції і сам обвинувачений, зазначивши, що потерпілий заборгував йому кошти за оплату виконаної роботи.

Таким чином, наявні достатні підстави стверджувати, що безпосередньо перед вчиненням даного злочину, між потерпілим та обвинуваченим виникла конфліктна ситуація, яка і стала мотивом вчинення цього злочину.

Також колегія суддів зауважує, що умисне вбивство може бути вчинено не лише з прямим умислом, але й непрямим умислом, тобто коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Таким чином, вбивство, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне вбивство. Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і у випадках, коли винний, умисно завдаючи шкоду потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі й смерті, яка фактично настає.
При цьому, умисне нанесення ушкоджень у життєво важливі органи потерпілого, внаслідок чого сталася смерть, судова практика розцінює як свідчення умислу винного на позбавлення життя і кваліфікує такі дії як умисне вбивство.
Згідно роз`яснень п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 наніс потерпілому із значною силою не менше семи ударів кулаками рук і ногами в область голови, що є життєво важливим органом людини, раніше займався непрофесійно одним із видів бойових мистецтв та вивчав техніку рукопашного бою, тому колегія суддів вважає, що він свідомо припускав можливість настання наслідків у виді смерті, хоча, можливо, й не бажав позбавити життя, а тому в його діях присутній непрямий умисел на спричинення смерті потерпілому.
Стосовно кількості ударів, які були нанесенні обвинуваченим потерпілому, що в своїй скарзі оскаржує захисник, то місцевим судом було досліджено висновки експертів, допитано судового експерта, та встановлено, що ОСОБА_9 нанесено не менше семи ударів, чітко вказано ділянки нанесення та механізм, від яких потерпілий помер. Тому зазначені у вироку кількість, локалізація ударів та характер їх нанесення не викликають жодного сумніву у колегії суддів.

Санкцією ч.1 ст.115 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

За приписами ст.ст.50 і 65 КК, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових злочинів. Така функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через мякість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, в контексті ст.414 КПК, означає зясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п.3 ч.1 ст.65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Місцевий суд вказаних вище вимог дотримався з огляду на таке.

Обґрунтовуючи висновок щодо обраних ОСОБА_6 за ч.1 ст.115 КК України виду і міри покарання та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції виходив не лише зі ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а й відповідно до вимог статей 65, 66 КК урахував усі помякшуючі покарання обставини, встановлені у ході судового розгляду, а саме - з?явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відповідно до ст.67 КК обставину, які обтяжує покарання - вчинення цього правопорушення у стані алкогольного спяніння. Також судом було враховано спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого і його поведінку та стан здоров?я, наявність пяти неповнолітніх дітей на утриманні і позитивну характеристику за місцем проживання.

Тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого, адже призначене ОСОБА_6 вид та міра покарання відповідає як тяжкості вчинених ним злочинів, так і особі обвинуваченого.

При цьому, доводи потерпілого щодо неврахування місцевим судом обтяжуючої покарання обставини перебування потерпілого у матеріальній залежності від обвинуваченого, не ґрунтуються на законі, оскільки наявність у потерпілого заборгованості по оплаті праці ОСОБА_6 не свідчить, що потерпілий перебував у нього в матеріальній залежності.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для йог зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 у той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3