ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1386/21 Справа № 185/633/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06 червня 2021 року, 06.48 год. Розмір застави визначити в сумі 2 043 000 (два мільйони сорок три тисячі) гривень. У клопотанні ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовлено. Продовжено ОСОБА_7 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06 червня 2021 року, 06.48 год. Розмір застави визначено в сумі 408 600 (чотириста вісім тисяч шістсот) гривень. У клопотанні ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовлено. Продовжено ОСОБА_10 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06 червня 2021 року, 06.55 год. Розмір застави визначено в сумі 306 450 (триста шість тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. Строк дії ухвали закінчується 06 червня 2021 року.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 5 до 12 років з конфіскацією майна, він не працює, дітей не має, місце реєстрації та місце проживання не співпадали, тобто в нього відсутні міцні соціальні зв`язки, з огляду на обвинувачення змінював своє місце проживання, що свідчить про наявність ризику залишення ним свого місця проживання (у випадку застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу) з метою переховування від суду.
Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 5 до 12 років з конфіскацією майна, вона не працює, місце проживання та місце реєстрації різні. З обвинувального акту слідує, що обвинувачена змінювала своє місце проживання, що свідчить про наявність ризику залишення нею свого місця проживання (у випадку застосування щодо неї більш м`якого запобіжного заходу) з метою переховування від суду. Так, чинним законодавством не заборонено мати кілька місць проживання, однак, факт проживання за різними адресами разом з тяжкістю пред`явленого обвинувачення свідчать саме про наявність ризику ухилення від суду.
ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 5 до 12 років з конфіскацією майна, вона не працює, не заміжня, тобто в неї відсутні міцні соціальні зв`язки, змінювала своє місце проживання, що свідчить про наявність ризику залишення нею свого місця проживання (у випадку застосування щодо неї більш м`якого запобіжного заходу) з метою переховування від суду.
Так, згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України - при оцінці існування ризику кримінального провадження, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слід враховувати, зокрема, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання винним в інкримінованому злочині. Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування».
Також має місце ризик можливості впливу обвинувачених на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, так як станом на 07.04.2021 року кримінальне провадження не призначене до судового розгляду, відповідно, жодні потерпілі або свідки у даному кримінальному провадженні не допитані. З огляду на наявність їх анкетних даних в матеріалах кримінального провадження, в обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 буде об`єктивна можливість впливати на них, бо суд досліджує безпосередньо покази вказаних осіб, а не покази, отримані органом досудового розслідування. У той же час ризики впливу на експертів, спеціалістів та інших співучасників є надуманими та не знаходять свого раціонального підтвердження.
Що стосується ризиків вчинення іншого кримінального правопорушення обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , то даний ризик не знайшов свого підтвердження, а стороною обвинувачення не було наведено достатніх підстав його існування.
Стосовно доводів обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_10 про ризик зараження COVID-19, то суд враховує, що постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" протиепідомічні заходи встановлено на всій території України. Даний нормативний акт не перешкоджає триманню обвинувачених під вартою. Щодо доводів обвинувачених про порушення протиепідемічних заходів суд вважає необхідним довести цю інформацію до керівника установи виконання покарань.
Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що дане кримінальне провадження на час розгляду клопотань надійшло з Верховного Суду, який відмовив у направленні обвинувального акту до іншого суду.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що дані про особи обвинувачених, дані про можливість ухилення від суду та впливу на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні разом з тяжкістю пред`явленого обвинувачення свідчать на користь позиції сторони обвинувачення.
Під час розгляду клопотання не надано доказів неможливості тримання обвинувачених під вартою або потреби в негайному наданні медичної допомоги і неможливості її забезпечення в умовах тримання під вартою.
Альтернативні запобіжні заходи не попередять вказані ризики. Крім того, альтернативою є можливість внесення застави, розмір якої суд встановлює, враховуючи обставини пред`явленого обвинувачення щодо ролі, розміру збитків, які інкримінуються ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ..
Доводи захисту про необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу є безпідставними, бо більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на даній стадії судового провадження не забезпечить встановлені ризики, тому з метою запобігання їм суд вважав за необхідне на даній стадії кримінального провадження продовжити обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В апеляційних скаргах:

-захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не погодився з рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.04.2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Постановити нову ухвалу, якою у клопотаннях прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - відмовити та застосувати до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що ухвала судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.04.2021 року підлягає скасуванню внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які проявились в наступному.
Зауважує, що родина ОСОБА_7 , як і вона сама, не має жодних грошових заощаджень, рухомого чи нерухомого майна, тому не здатна внести заставу, за умови її застосування навіть у мінімальному розмірі. Також ОСОБА_8 та його мати не має жодних грошових заощаджень, рухомого майна, на нерухоме майно накладено арешт слідчим суддею в рамках зазначеного кримінального провадження.
Акцентує увагу на тому, що факт того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишаються під вартою протягом вже десяти місяців після ухвалення рішення ще слідчим суддею з визначеним непомірним розміром застави щодо останніх, свідчить про те, що суди не вжили необхідних заходів для визначення належного розміру застави.
Вважає, що клопотання прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 має формальний та шаблонний підхід, без будь-якої аргументації та документального підтвердження заявлених ризиків та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. На підтвердження переховування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від правоохоронних органів та суду не було надано та навіть не було на це посилань показів свідків про такий намір з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не було доведено та навіть не було на це також посилань факту придбання квитків, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 має як офіційне місце реєстрації за мешканням родини так і фактичне місце проживання за яким останні позитивно характеризується.
Не погоджується апелянт і з посиланням суду щодо не співпадіння місця реєстрації та фактичного місця мешкання, що свідчить про ризик залишення місця проживання у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу є надуманим та таким, що порушує взагалі конституційні права підзахисних. Не було також надано жодних відомостей щодо наявності громадянства іншої держави чи наявності в іншій державі майна у підозрюваної, або ж проживання її сім`ї за межами України, крім того остання вперше притягається до кримінальної відповідальності та не мала раніше судимостей.
Твердження про переховування від органів досудового розслідування та/або суду у зв`язку із тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ґрунтуються лише на припущеннях.
На думку апелянта, жоден ризик, що зазначений у клопотанні прокурора, не був доведений.
Рішення суду щодо обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 апелянт вважає таким, що фактично ґрунтувалося на наявності двох ризиків, а саме тяжкість покарання та можливість впливу на потерпілих та свідків. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, про що неодноразово наголошує ЄСПЛ.
Ризик впливу на потерпілих та свідків був обґрунтований лише тим, що в матеріалах кримінального провадження наявні анкетні дані потерпілих та свідків, та на даний час вони не допитані.
Однак стороною обвинувачення не надавалися покази свідків чи потерпілих (в тому числі подані ними заяви про забезпечення безпеки), а також такі заяви не були заявлені й самостійно потерпілими в ході проведення судового засідання, які б могли бути доказом незаконного впливу на потерпілих, свідків, інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні.

-захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 не погодився з рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.08.2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 .. Змінити запобіжний захід ОСОБА_10 з тримання під вартою на менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі на цілодобовий домашній арешт
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що єдиним на що посилається прокурор та слідчий у клопотання про продовження строку тримання під вартою, це те, що під час розслідування кримінального провадження виявлені нові епізоди можливої протиправної діяльності особи, однак, жодних доказів з приводу протиправної діяльності саме моєї підзахисної у вказаних епізодах слідчим не наведено.
Також, під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу, суддею не було взято до уваги, те що більшість потерпілих звернулись за поновленням своїх прав в порядку цивільного судочинства, та чомусь невідомо, чому епізоди вказаних осіб інкримінуються відносно його підзахисної.
Під час обрання запобіжного заходу у судовому засіданні прокурором зазначено, ризики щодо ОСОБА_10 , які не відповідають дійсності і фактичним матеріалам справи.
Не погоджується апелянт і з твердженням прокурора про те, що його підзахисна ОСОБА_10 може вчинити інше кримінальне правопорушення.
Не доведений і той факт, що обвинувачена ОСОБА_10 може ухилятися від слідства та суду. Тобто недоведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених частиною першою статті 194 КПК України дає підстави вважати, що відносно ОСОБА_10 дієвим буде не лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а й більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Апелянт просить врахувати те, що підзахисна раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягалась, вина не доведена, а пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена доказами, клопотання про продовження строку, не містить чіткого аргументування продовження строку запобіжного заходу, тому вважає, що утримання ОСОБА_10 під вартою незаконним та не обґрунтованим, також жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши представлені матеріали та обговоривши апеляції, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційних скарг не підлягають задоволенню з таких підстав.
14 січня 2021 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою.
Тож, як витікає з приписів ч.4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
В апеляційній скарзі обвинувачені та їх захисники не просили розглядати апеляційну скаргу за їх участю. Будь яких заяв від обвинувачених та їх захисників до суду не надходило.
Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Таким чином, з урахуванням того, що учасники апеляційного провадження не заявили клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги мають бути розглянуті за відсутності сторін кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 107 ч. 4 КПК України, без фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до абзацу 15 пункту 2.4. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисників підлягає розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Як видно з матеріалів справи, в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження №0000112 стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України.
07 квітня 2021 року судом першої інстанції в судовому засіданні було розглянуто питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України.
В даному випадку для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив факт того, що обставини, які стали підставою для взяття ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 під варту, на даний час не змінилися, ризики, які були встановлені під час обрання запобіжного заходу і під час вирішення питання про продовження його дії, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, не зменшились.
При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачуються ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , які є особливо тяжкими злочинами, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у випадку визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
Таким чином, висновки суду, що встановлені при обранні запобіжного заходу обставини та ризики не зменшились, і запобігання їх настанню можливо виключно шляхом продовження тримання ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 під вартою, з урахуванням також неможливості винесення вироку у справі до спливу терміну тримання під вартою, як і неможливості призначення судового засідання до його закінчення, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційних скарг захисників про незаконність та необгрунтованість ухвали суду, апеляційний суд вважає безпідставними.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про осіб обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Доводи апелянтів про те, що стороною обвинувачення не було доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а також про неврахування судом даних про осіб обвинувачених, на думку колегії суддів необґрунтовані, оскільки вказані факти були взяті до уваги судом в сукупності з іншими доказами по справі та їм було надано належної оцінки.
Також колегія суддів вважає, що у своєму рішенні суд розглядав можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів та належним чином аргументував, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечать належного виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та не зможе запобігти заявленим ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, а тому доводи апеляційних скарг з цього приводу не заслуговують на увагу.
Що ж стосується доводів апелянтів про тривале тримання обвинувачених під вартою, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, у рішенні ЄСПЛ від 12.12.2019 року у справі « Піхун проти України»(заява № 63754/09 ) Європейський Суд зауважив, що «розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи та поведінка заявника і відповідних органів державної влади, які розглядають справу …».
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини щодо порушення статті 5, пункту 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з надмірно тривалим триманням обвинуваченого під вартою та тривалим кримінальним провадженням, апеляційний суд у даному конкретному випадку звертає увагу на рух кримінального провадження, його складність, періодичність призначення судових засідань, об`єм матеріалів, які досліджуються судом, оскільки ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, і за результатами апеляційного розгляду не вважає тривале тримання останніх під вартою надмірним. Оскільки тривалість перебування обвинувачених під вартою сама по собі не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України, тому доводи апелянтів в цій частині є необґрунтованими.
Що ж стосується посилання захисника ОСОБА_9 діючого в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 у своїй скарзі на необгрунтованість пред`явленої його підзахисній підозри, колегія суддів вважає його безпідставним та зазначає, що вирішення питання обґрунтованості підозри можливо лише під час досудового слідства, а під час судового розгляду учасники процесу надають суду докази доведеності або недоведеності висунутого обвинувачення, які суд оцінює в нарадчій кімнаті при постановленні остаточного рішення по справі.
Посилання захисника ОСОБА_9 на те, що обвинувачена ОСОБА_10 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягалась, вина не доведена, колегія суддів вважає такими, що в цілому не зменшують встановлений судом ризик, у зв`язку з чим відсутні й підстави для застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, оскільки судовий розгляд кримінального провадження наразі триває, допитуються свідки, досліджуються докази, а тому вказаний ризик дійсно продовжує існувати і судом з урахуванням цього цілком обґрунтовано обвинуваченій ОСОБА_10 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Твердження ж захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції визначив останній завеликий розмір застави, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки зазначені в апеляції підстави були враховані судом під час вирішення питання про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою з урахуванням того, що ризики, встановлені судом, є реальними, і запобігти їхньому уникненню, окрім як продовження найбільш суворого запобіжного заходу неможливо, а тому судом першої інстанції було обгрунтовано задоволено клопотання та продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Суд першої інстанції під час продовження запобіжного заходу належним чином врахував обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченої, дані про її особу та ризики, які визнав доведеними, та як вимагають приписи норми ч.5 ст. 182 КПК України, визначив заставу у розмірі, передбаченому за скоєння особливо тяжкого злочину, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, який згідно зі ст.12 КК України є особливо тяжким злочином і за нього передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від 5 до 12 років, а тому апеляційні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг, апеляційним переглядом не встановлено.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційні скарги захисників залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4