Дата документу 17.02.2021 Справа № 317/3065/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/372/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 317/3065/17
Категорія ст. 391 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001124 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь, українця, громадянина України, освіта середньо спеціальна,не одружений офіційно не працевлаштований, перебуває в ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор», зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 31.05.2012 Жовтневим районним судом м. Маріуполь Донецької області, за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до 7 років 3 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполь Донецької області від 09.08.2016 в строк відбуття покарання зараховано час попереднього ув`язнення під вартою 31.05.2012 по 30.08.2012 включно, виходячи з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі, згідно ст. 72 КК України. Звільнений за відбуттям покарання 31 травня 2019 року. Утримується в Маріупольському СІ за ухвалою слідчого судді від 11.03.2020 року,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не заперечуючи проти кваліфікації дій ОСОБА_6 та призначеного йому покарання, вважає, що судом першої інстанції невірно обчислені строки попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_6 у слідчому ізоляторі при зарахуванні у строк відбування засудженим покарання.

Зауважує, що, як зазначено у вироку суду 25.09.2017 року ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду відносно ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів. Термін дії ухвали до 23.11.2017 року. Строк дії ухвали сплив. Ухвалою від 05.12.2017 року ОСОБА_6 тимчасово залишений у слідчому ізоляторі на період розгляду кримінального провадження. При цьому запобіжний захід обвинуваченому не обирався. 31.05.2019 року ОСОБА_6 був звільнений з Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» по закінченню строку відбування покарання.

Також зауважує, що ОСОБА_6 в період з 24.11.2017 року до 05.12.2017 року без будь-яких підстав утримувався у Запорізькому СІЗО. У подальшому, ухвалою суду від 05.12.2017 року ОСОБА_6 тимчасово залишений у слідчому ізоляторі на період розгляду кримінального провадження. При цьому в порушення ст.90 КВК України та порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, запобіжний захід обвинуваченому не обирався. Засуджений ОСОБА_6 ніякої згоди на його утримання в умовах слідчого ізолятора не давав та ніякі роботи з господарського обслуговування слідчого ізолятора не виконував. Фактично засуджений ОСОБА_6 в період з 24.11.2017 року по 31.05.2019 року знаходився в умовах слідчого ізолятора, а саме в умовах попереднього ув`язнення, без обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто його утримання було в умовах приміщення камерного типу з особами, які ще не були засуджені, що є порушенням його правового статусу засудженого, передбаченого ст. 7 КВК України, та не відповідало завданням кримінального судочинства, яке здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими.

Вважає, що при винесенні вироку судом першої інстанції не враховано вищевказані обставини справи та не було усунуто порушення кримінального судочинства, а саме не було зараховано в строк відбування покарання період фактичного перебування обвинуваченого ОСОБА_9 в Запорізькому слідчому ізоляторі більш ніж 18 (вісімнадцять) місяців в період з 24.11.2017 року по 31.05.2019 року, як період його фактичного попереднього ув`язнення.

Просить змінити вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 12.10.2020 року в частині зарахування в строк відбування обвинуваченому ОСОБА_6 покарання період його фактичного попереднього ув`язнення в Запорізькому слідчому ізоляторі за період з 25.09.2017 року по 31.05.2019 року включно, та повністю звільнити його від відбування призначеного йому покарання у вигляді одного року позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який вважав, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.391 КК України, на підставі якої призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі. Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з дня набрання цим вироком законної сили. Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення (знаходження в слідчому ізоляторі під час дії запобіжного заходу) з 25 вересня 2017 року по 23 листопада 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. До набрання вироку законної сили ОСОБА_6 запобіжний захід не обирався. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , будучи засудженим вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 31.05.2012 року за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до 7 років 3 місяців позбавлення волі, з 07 жовтня 2016 року відбуваючи покарання в «Біленьківській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 99)», будучи підданим 27 червня 2017 року стягненню у виді переведення на 3 місяці у приміщення камерного типу за порушення вимог режиму відбування покарання, продовжив умисно систематично порушувати встановлений режим відбування покарання та не виконував законні вимоги адміністрації установи, у зв`язку з чим до нього застосовувались заходи стягнення, зокрема: 29 червня 2017 року за нетактовну поведінку оголошено сувору догану, 6 липня 2017 за невиконання вимог персоналу УВП оголошено догану.
Крім того, 24 липня 2017 року о 05 годині 32 хвилин перебуваючи в приміщенні камерного типу №10, в категоричній формі відмовився від виконання законної вимоги працівника адміністрації в.о. заступника начальника установи з СВПР - начальника відділу СВПР ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)» ОСОБА_10 про здійснення вологого прибирання, будучи згідно графіку чергувань черговим по камері та забезпеченим належним інвентарем, за що 25 липня 2017 року засудженому ОСОБА_6 оголошено сувору догану.
Крім того, 25 липня 2017 року близько о 05 годині 23 хвилини ОСОБА_6 , продовжуючи порушувати норми режиму відбування покарання в категоричній формі відмовився від виконання законної вимоги працівника адміністрації в.о. заступника начальника установи з СВПР-начальника відділу СВПР ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)» ОСОБА_10 , а саме виконати вологе прибирання в приміщенні камерного типу №10, будучи згідно графіку чергувань черговим по камері та забезпеченим належним інвентарем, за що 25 липня 2017 року засудженому ОСОБА_6 оголошено сувору догану.
Крім того, 26 липня 2017 року о 05 годині 30 хвилин перебуваючи в приміщенні камерного типу №10, в категоричній формі відмовився від виконання законної вимоги працівника адміністрації в.о. заступника начальника установи з СВПР-начальника відділу СВПР ОСОБА_10 , про здійснення вологого прибирання, будучи згідно графіку чергувань черговим по камері та забезпеченим належним інвентарем.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі захисником обвинуваченого.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ст. 391 КК України.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Вимоги захисника про зарахування обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання періоду його фактичного перебування у місцях попереднього ув`язнення після набрання попереднім вироком законної сили з 24.11.2017 року по 31.05.2019 року не узгоджуються з положеннями закону, оскільки цей період не є попереднім ув`язненням.
Так, згідно зі ст. 1 Закону України "Про попереднє ув`язнення" таким ув`язненням є запобіжний захід, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Зі змісту ст. 532 КПК України вбачається, що вирок суду першої інстанції набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року), попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що по даному кримінальному проваджені обвинувачений ОСОБА_6 знаходився під вартою з 25.09.2017 року по 23.11.2017 року включно, цей період був зарахований судом першої інстанції в строк відбування покарання.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував того, що згідно ухвали районного суду від 05.12.2017 року ОСОБА_6 тимчасово був залишений у слідчому ізоляторі на період розгляду цього кримінального провадження, є також необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції (в редакції Закону № 838-VIII) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. При цьому у строк попереднього ув`язнення включається строк: затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Приймаючи до уваги, що кримінально-правова норма в цій редакції діяла в період з 24.12.2015 року по 20.06.2017 року включно, а обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин вже після 20.06.2017 року, коли вже діяла ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року), колегія суддів вважає, що ч. 5 ст. 72 КК України в редакції (в редакції Закону № 838-VIII) перестала діяти з 21.06.2017 року, а тому зазначений строк знаходження обвинуваченого ОСОБА_6 в слідчому ізоляторі не можна вважати попереднім ув`язненням.

При цьому колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що період часу з 24.11.2017 року по 31.05.2019 року, коли обвинувачений ОСОБА_6 знаходився в слідчому ізоляторі, був зарахований останньому в строк відбування покарання по попередньому вироку, у зв`язку з чим останній був звільнений за відбуттям покарання 31.05.2019 року.

Таким чином зазначені положення закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року) визначають правила зарахування у строк покарання строку саме попереднього ув`язнення і не поширюються на час перебування особи в установі попереднього ув`язнення після набрання вироком законної сили, зокрема у зв`язку з участю у судовому розгляді даного кримінального провадження, адже після набрання вироком законної сили ув`язнення вже не є попереднім.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 рокуу відношенні ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення, а особою, яка тримається під вартою, з моменту отримання копії судового рішення.
Судді: