В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 348/2521/19

Провадження № 1-кп/348/109/21

22 квітня 2021 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченої - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Надвірна кримінальне провадження №0000961 від 01.12.2019 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньою освітою, не працює, вдови, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, українки, громадянки України, не судимої, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачена ОСОБА_5 вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Кримінальний проступок нею вчинено при наступних обставинах:

30.11.2019 року близько 10 год. 25 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні магазину взуття « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по АДРЕСА_2 , побачила на виставкових стелажах жіночі черевики і в неї виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 діючи умисно, тобто усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, з метою заволодіння чужим майном, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла із виставкового стелажа пару жіночих шкіряних черевиків марки «ЕL РАSSО» та поставила їх до своєї сумки.

Після вчинення крадіжки ОСОБА_5 місце вчинення кримінального проступку покинула та в подальшому розпорядилася викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила майнову шкоду ФОП ОСОБА_6 на суму 1399 грн.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнала повністю та пояснила, що 30.11.2019 року близько 10 год. 25 хв. вона зайшла в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що по АДРЕСА_2 . Розглядаючи виставкові стелажі їй сподобалися жіночі черевики, які вона приміряла. В подальшому, скориставшись тим, що за нею ніхто не спостерігає, вона поклала черевики в свою сумку, після чого вийшла з магазину. Однак, в той же день до неї подзвонив працівник поліції і запропонував їй приїхати у відділ поліції для дачі показань з приводу вчинення нею крадіжки.

Просить її суворо не карати, у вчиненому щиро розкаюється, обіцяє стати на шлях виправлення та розуміє, що вчинила умисне кримінальне правопорушення. Завдану шкоду відшкодовано і потерпіла не має до неї претензій.

Беручи до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_5 в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Умисні дії ОСОБА_5 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вірно кваліфіковано за ч.1 ст.185 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінального правопорушення якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку кримінально-протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальні правопорушення, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого кримінального правопорушення, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа №166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння кримінального правопорушення, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа №629/847/15-к).

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Суд, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали кримінального провадження, прийшов до висновку, що ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, яке виразилось у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), проте у вчиненому розкаялась і активно сприяла його розкриттю, добровільно відшкодувала потерпілій ОСОБА_6 заподіяні збитки, в якої відсутні матеріальні та моральні претензії до обвинуваченої, має постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризуються позитивно, на обліку у психіатричному і наркологічному кабінетах не перебуває.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, суд враховує повне визнання вини у вчиненому, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування потерпілій ОСОБА_6 заподіяних збитків, відсутність у потерпілої матеріальних та моральних претензій до обвинуваченої, а також те, що обвинувачена є вдовою та виховує троє неповнолітніх дітей.
Обтяжуючих вину ОСОБА_5 обставин судом не встановлено.
Згідно досудової доповіді Надвірнянського міськрайонного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області у обвинуваченої ОСОБА_5 середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а тому вважають, що її виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства ( в тому числі для окремих осіб).
Таким чином, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України є кримінальним проступком, обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої: має постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризуються позитивно, на обліку у психіатричному і наркологічному кабінетах не перебуває та обставини, що пом`якшують покарання, приписи статей 50, 65 КК України, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 року, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами ч.2 ст.50 КК України є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК України не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у ч.3 ст.99 КК України при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що 01.07.2020 року набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень». Згідно зі приписами Закону №2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК України, так і до процесуального закону, тобто КПК України.

Зі змісту пункту 119 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 185 КК України внесені зміни: в абзаці другому частини першої слова «від п`ятдесяти до ста» замінити словами «від однієї тисячі до трьох тисяч», а слова «або позбавленням волі на строк до трьох років» - словами «або обмеженням волі на строк до п`яти років». Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому ч.3 ст.5 КК України регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_5 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи ч.3 ст.5 КК України, оскільки внесені Законом №2617-VIII зміни як посилюють відповідальність, так і послаблюють її. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про доцільність призначення ОСОБА_5 кримінального покарання у виді штрафу, таке покарання має бути призначено відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого обвинуваченій діяння, тобто КК України у редакції до 01.07.2020 року.

Питання речових доказів слід вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати у даному кримінальному провадженні, питання щодо яких має вирішувати суд відсутні.

Запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_5 на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався, арешт на майно не накладався.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.6 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ №2617-VIII від 22.11.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», ст.ст.370, 371, 373, 374, 381, 382 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначити їй покарання штраф у розмірі п"ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 гривень (вісімсот п"ятдесят гривень).
Речовий доказ: добровільно видані жіночі шкіряні черевики чорного кольору, розміром 39 см., які згідно постанови слідчого СВ Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_7 від 04.12.2019 року визнані речовим доказом та після проведення всіх необхідних слідчих дій передані на зберігання потерпілій, після набрання вироком законної сили повернути потерпілій ОСОБА_6 .

Речовий доказ: вилучений DVD-R диск, на якому наявний відеозапис з камер спостереження, які знаходяться в приміщенні магазину «Сандоліно», що по вул. Г.Мазепи, 4Б в м. Надвірна, Івано-Франківської області, який згідно постанови слідчого СВ Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_7 від 02.12.2019 року визнані речовим доказом та зберігається при матеріалах кримінального провадження №0000961, після набрання вироком законної сили залишити зберігати при матеріалах справи.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_5 не обирався.

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченою ОСОБА_5 в той самий строк з часу отримання копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1