Справа №:755/7357/21
Провадження №: 1-кп/755/1053/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" липня 2021 р. Дніпровський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

за участю потерпілого: ОСОБА_4 ,

за участю захисника: ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

провівши судове засідання у кримінальному провадженні №0000750 від 13.03.2021 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Черкаси, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого тимчасово за адресою: АДРЕСА_2 , міні-готель «Хотей», раніше судимого,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
В провадженні Дніпровського районного суду м.Києва знаходиться обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000750 по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 07 травня 2021 року було продовжено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто по 05.07.2021 (включно).

Відповідно до вимог ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

В судовому засіданні, відповідно до положень ст.331 КПК України, обговорено питання доцільності продовження строку тримання під вартою, який закінчується 05 липня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки судове провадження, з урахуванням визначеного судом обсягу дослідження доказів по справі, неможливо завершити до його спливу.

Прокурор в судовому засіданні висловила думку про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, виходячи з тяжкості злочинів у вчиненні яких він обвинувачується та наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що були враховані при обранні йому запобіжного заходу, наявність яких продовжує існувати.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засідання підтримав думку прокурора. Разом з тим, подав до суду цивільний позов, який просив суд прийняти до розгляду та визнати потерпілого ОСОБА_4 цивільним позивачем, а обвинуваченого ОСОБА_6 цивільним відповідачем.

Адвокат ОСОБА_5 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив проти продовження строку тримання під вартою та заявив клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, при цьому, зазначив, що на даний час вина ОСОБА_6 не доведена, підстави продовження запобіжного заходу є необґрунтованим, разом з тим, відсутня обґрунтована підозра, оскільки єдиним доказом може сприйматись протокол впізнання, який є недопустимим, оскільки особи, які залучались, були підібрані не за віком, не за національністю і суттєво відрізнялись від особи обвинуваченого. Записи відеоспостереження не відображають зовнішніх ознак затриманої особи і не дають можливості ідентифікувати за зовнішніми ознаками. Крім того, адвокат зазначив, що особа, яка вчиняла злочин, зі слів потерпілих та свідків, була у шапці, однак такої шапки у ОСОБА_6 не було, також не відповідає опис особи за статурою, яка вчинила злочин, зовнішнім даним ОСОБА_6 . Разом з тим, адвокат зазначив що ризики, на які посилається прокурор є необґрунтованими, оскільки обвинувачений має постійне місце проживання у місті Києві, на його утриманні знаходиться матір похилого віку, крім того є особа, яка може його працевлаштувати.

Крім того, адвокат в судовому засіданні подав заяву ОСОБА_7 (директора ТОВ «Лікос») про взяття обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки.

У своїй письмовій заяві ОСОБА_7 поручається за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язується за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу.

Проте, особа, яка виявила бажання взяти обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки в судове засідання, для підтримання своєї заяви не з`явилася.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку захисника.

Вислухавши думку прокурора, потерпілого, захисника та обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Крім того, як вбачається з положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Разом з тим, при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та заявлених стороною захисту клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому судом також враховано положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
При цьому, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).
При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України та враховано судом при вирішенні клопотань учасників судового провадження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, зокрема: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, впливати на потерпілого, свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, продовжити злочинну діяльність.

Так, відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно з положеннями ч.2 ст.177, ст.197 КПК України, підставою продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, згідно якої «термін «обґрунтована підозра» означає те, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення; вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Як вбачається з даних обвинувального акту, ОСОБА_6 до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обвинувачуються, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України, які відносяться до тяжких, за вчинення яких передбачене покарання лише у виді позбавлення волі.

Враховуючи ступінь тяжкості вищезазначених злочинів, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України, які відносяться до тяжких злочинів, суворість, передбаченого законом покарання, особу обвинуваченого, який не працював, не мав постійного джерела доходів, не має соціальних зв`язків, враховуючи суспільно-небезпечний характер дій, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та наслідки, що настали від кримінальних правопорушень, суд приходить до висновку, що наявність ризиків, передбачених положеннями ст.177 КПК України, продовжує існувати, а тому з метою запобігти спробам обвинуваченого ОСОБА_6 ухилитись від суду, перешкодити встановленню істини по справі шляхом впливу на потерпілого, свідків, продовжити злочинну діяльність, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень, вважає за доцільне збереження обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який забезпечить належну процесуальну поведінку останнього, та вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою ще на два місяці, оскільки судове провадження, з урахуванням визначеного судом обсягу дослідження доказів по справі, неможливо завершити до його спливу.

При цьому, твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час вирішення питання про необхідність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Об`єктивних даних, які б свідчили що вказаний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено, у зв`язку з чим суд вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що продовження строку тримання під вартою є виправданим, оскільки цього вимагають інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
А тому, клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту не підлягає задоволенню.

У зв`язку з наявністю обставини, передбаченої п.2 ч.4 ст.183 КПК України, суд не вбачає підстав для визначення застави обвинуваченому ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні.

Поряд з цим суд вважає, що наявні підстави для прийняття цивільного позову, поданого потерпілим ОСОБА_8 в даному судовому засіданні про відшкодування моральної шкоди, а також наявні підстави для визнання потерпілого ОСОБА_4 , цивільним позивачем.

Разом з тим, дослідивши письмові зобов`язання, ОСОБА_7 , який виявив бажання взяти обвинуваченого на поруки, вимоги ст.180 КПК України, суддя приходить до наступних висновків.

Вимогами статті 180 КПК України визначено, що особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Таким чином, особиста порука належить до запобіжних заходів, які поєднані із психологічним впливом на поведінку обвинуваченого, що ґрунтується на моральній відповідальності цієї особи перед тою особою, яка за нього поручилися.

Крім того, однією з умов обрання такого запобіжного заходу є впевненість судді в тому, що поручитель дійсно може впливати на поведінку обвинуваченого та забезпечити його доставлення до суду на першу про те вимогу. При цьому важливою передумовою ефективної дії запобіжного заходу у вигляді особистої поруки є почуття довіри і поваги обвинуваченого до поручителя. Такі взаємовідносини гарантують, з одного боку, прагнення самої особи до дотримання цього запобіжного заходу, а з другого забезпечують можливість реального впливу поручителя на поведінку обвинуваченого.

Аналізуючи зазначені вимоги чинного кримінального процесуального законодавства та зважаючи на те, що ОСОБА_7 , який є особою, яка виявила бажання взяти обвинуваченого на поруки в судове засідання не з`явився для підтримання свого клопотання, що може свідчити про відсутність дійсного наміру взяти обвинуваченого на поруки, або відсутність реального впливу на поведінку обвинуваченого, і, як наслідок, не виключає наявних ризиків, зокрема ризику продовження чи повторення протиправної поведінки ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, слідчий суддя не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_7 про взяття обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 177, 180, 183, 331, 369 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИВ:
Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці, тобто по 01 вересня 2021 року (включно).

У зв`язку з наявністю обставини, передбаченої п.1 ч.4 ст.183 КПК України, підстав для визначення застави обвинуваченому у даному кримінальному провадженні немає.
Клопотання адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або визначення застави залишити без задоволення.

В задоволенні заяви ОСОБА_7 про взяття ОСОБА_6 на поруки відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з моменту оголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено: 05 липня 2021 року о 13 годині 15 хвилин.

Суддя: