Справа № 161/8155/21
Провадження № 1-кп/161/771/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 26 травня 2021 року
Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000125 від 05 квітня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Торчин, Луцького району, Волинської області, фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, згідно ст. 89 КК України не судимого,

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 , 08 квітня 2021 року близько 09 години, перебуваючи на узбіччі вулиці Паркової навпроти парку в смт. Торчин Луцького району Волинської області, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, під час словесного конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, кулаками обох рук наніс близько десяти ударів в обличчя ОСОБА_5 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, закритого перелому кісток носа, синців та саден в ділянці обличчя, лівої вушної раковини.

Згідно висновку експерта № 230 від 09.04.2021 заподіяні ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку та перелому кісток носа відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх лікування та загоєння необхідний час більше шести діб, синці та садна в ділянці обличчя, лівої вушної раковини відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому йому кримінальному правопорушенні визнав частково та показав, що конфлікт з потерпілим ОСОБА_5 у нього розпочався задовго до вищевказаної події (більше одного року назад). З надуманих слів потерпілого слідувало, що він нібито його пограбував. Після чого, ОСОБА_5 почав переслідувати його та його сім`ю, при цьому погрожувати та обзивати нецензурними словами. 08 квітня 2021 року відвівши дитину в школу, він повертався парком, що в смт. Торчин, Лууцького району, Волинської області, додому, при цьому побачив велосипед потерпілого і відразу ж пішов іншою дорогою, так як не хотів пересіктися з ним. Однак, потерпілий сів на велосипед та попрямував за ним, при цьому почав погрожувати та обзивати його нецензурними словами. Почав їхати на нього велосипедом, тоді він відштовхнув потерпілого від себе, однак останній зліз з велосипеда, схопив його за груди, і між ними розпочалася шарпанина, яка переросла в бійку, внаслідок якої він наніс потерпілому удари в ніс та у вухо. Стверджує, що удари потерпілому він наносив не умисно, а з метою самозахисту, вважає, що саме потерпілий першим спровокував конфлікт.

Незважаючи на часткове обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, його винність у інкримінованому йому органами досудового розслідування кримінальному проступку, повністю підтверджується, зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами в кримінальному провадженні.
З показань даних в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_5 , вбачається, що 08 квітня 2021 року він побачив обвинуваченого ОСОБА_4 навпроти парку, що в смт. Торчин, Луцького району, Волинської області, коли той вів свою дитину в школу. Після чого він назвав обвинуваченого злодієм, в той час обвинувачений пішов від нього через парк. Тоді він сів на велосипед та почав їхати, однак обвинувачений став його обзивати нецензурними словами, скинув з велосипеда на землю, став наносити йому удари кулаками рук в обличчя, вуха та ніс. В цей час підбіг свідок ОСОБА_6 розборонив їх. Тоді він пішов додому, зателефонував своїй сестрі та розповів те що сталося, яка і порадила йому піти зняти побої та звернутися з заявою до правоохоронних органів. Стверджує, що тілесні ушкодження він отримав внаслідок умисних дій обвинуваченого ОСОБА_4 . Щодо міри призначення покарання обвинуваченому поклався на розсуд суду.

Такі показання потерпілого, судом беруться до уваги, оскільки вони спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо його непричетності до вчинення даного кримінального проступку, які суд вважає неправдивими та такими, що дані виключно з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення. Такі показання потерпілого об`єктивно підтверджуються іншими здобутими та всебічно, повно дослідженими у справі доказами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду дав показання, про те, що на початку квітня 2021 року він працював в барі «Шанс», що в центрі смт. Торчин, по вул. Паркова, 2. Почув що в дворі його будинку сильно гавкають собаки, подивився через паркан і там побачив потерпілого разом з обвинуваченим, потерпілий лежав на сітці паркану, а обвинувачений стояв над ним. Він відразу ж підійшов до них, вивів їх на дорогу і сказав, щоб ті розійшлися.

Показання даного свідка суд бере до уваги та вважає його показання, відповідно до ст.85, 86 КПК України, належними та допустимими доказами, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню в даному провадженні, а також здобуті, шляхом його безпосереднього допиту в судовому засіданні.

Винність обвинуваченого також стверджується.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 14 квітня 2021 року, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 показав та детально розповів про обставини нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .
Висновком судово - медичного експерта № 230 від 09.04.2021 року, згідно якого у гр. ОСОБА_5 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, закритого перелому кісток носа, синців та саден в ділянці обличчя, лівої вушної раковини. Дані тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку та перелому кісток носа відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх лікування та загоєння необхідний час більше шести діб, синці та садна в ділянці обличчя, лівої вушної раковини відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Висновком судово медичного експерта № 235 від 09.04.2021 року, згідно якого у гр. ОСОБА_4 було виявлено тілесні ушкодження синець з забоєм м`яких тканин на тильній поверхні кисті, садно в проекції середнього суглобу 4 го пальця правої кисті. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті контакту з тупим предметом (предметами), цілком можливо в час вказаний підекспертним та в постанові, за ступенем тяжкості усі вони відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Висновком судово медичного експерта № 244 від 12.04.2021 року, згідно якого у гр. ОСОБА_4 було виявлено тілесні ушкодження синець з забоєм м`яких тканин на тильній поверхні кисті. Анатомічна локалізація даних тілесних ушкоджень дає змогу судити, що вони могли виникнути в результаті контакту з тупим предметом (предметами), тобто як в результаті удару тупим предметом в ділянку правої кисті, так і ударом правою кистею об тупий предмет, що не виключає можливість їх утворення в результаті нанесення ударів кулаками по тілу сторонньої особи.
Дані докази, відповідно до ст. 85, 86 КПК України, суд вважає належними та допустимими, оскільки вони прямо та опосередковано підтверджують обставини, що підлягають доказуванню та мають значення у даному провадженні, а також отримані у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Також, оцінюючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що вони є належними, допустимими, достовірними, а сукупність зібраних доказів є достатніми для прийняття рішення по кримінальному провадженню.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він умисно удару потерпілому ОСОБА_5 не наносив, а наносив його з метою захисту тобто виключно в стані необхідної оборони, захищаючись від насильства, застосованого потерпілим, з огляду на таке.

При цьому, із роз`яснень, що дані в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" слідує, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідна оборона це правомірний захист інтересів особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання , якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч.3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто, перевищення меж необхідної оборони має місце там, де заподіяна посягаючому тяжка шкода ( смерть або тяжкі тілесні ушкодження) лише за наявності умислу до заподіяння такої шкоди. Водночас сторона захисту стверджувала, що обвинувачений не мав на меті спричинювати тілесні ушкодження потерпілому, а тільки захищалася від посягань потерпілого.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, як встановлено судом, дійсно потерпілий ОСОБА_5 першим підійшов до обвинуваченого ОСОБА_4 та обізвав його нецензурними словами, однак жодних ударів ОСОБА_4 він не наносив, в цей час обвинувачений скинув його з велосипеда і став наносити йому удари кулаками рук в обличчя, вуха та ніс, внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження, що підтверджено матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин показання обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу того, що він, наносячи удар потерпілому ОСОБА_5 діяв виключно у стані необхідної оборони, є суперечливими, не відповідають обставинам справи, здобутим під час досудового розслідування та дослідженим в судовому засіданні доказам, такі покази обвинуваченого суд розцінює як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення (кримінальний проступок).

Також часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини за ч. 2 ст. 125 КК України суд розцінює як намагання уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки вони спростовуються переліченими вище доказами у їх сукупності. Судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_6 , кожен зокрема, давали логічні та послідовні показання, які суд кладе в основу вироку, при цьому будь-яких підстав у даних осіб оговорювати ОСОБА_4 немає.

Таким чином, оцінюючи за таких умов на предмет достовірності як в сукупності, так і окремо наведені вище дані, які містять письмові докази, висновок експерта, показання потерпілого та свідків суд бере до уваги, крім того, що вказані докази повністю узгоджуються між собою та з іншими наведеними вище документальними доказами, маючи взаємодоповнюючий характер, також і те, що отримані вони з незалежних один від одного джерел.

При цьому жодних сумнівів у правдивості показань потерпілого та свідка у суду не виникає. Оскільки, зокрема, проаналізувавши матеріали кримінального провадження судом встановлено, що показання та пояснення потерпілого, починаючи з повідомлення про кримінальне правопорушення, були послідовними, логічними, незмінними та такими, які не дають можливості їх неоднозначного тлумачення. Пояснення потерпілого повністю узгоджуються між собою в деталях щодо обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи: часу, місця, способу вчинення злочину та особи, яка його вчинила. Покази свідка також є послідовними, за своїм змістом відповідають показам потерпілого та дослідженим судом письмовим доказам, тому не викликають у суду сумніву в правдивості.

За таких обставин, провівши всебічне, повне та неупереджене дослідження всіх обставин даного кримінального провадження, оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд поза розумним сумнівом вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив умисні дії, які виразились у нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тому кваліфікує ці його дії за ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину і тяжкості наслідків, що настали.

При обранні міри покарання суд враховує вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також вимоги ст. 65 КК України, відповідно до яких суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті КК відповідно до положень Загальної частини Кодексу, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин які, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд не вбачає.

До обставин які, відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_4 , суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Поряд з цим, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує інформацію про стан його здоров`я, який не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертався, відомості про те, що він має постійне місце реєстрації та проживання, не працює, на його утриманні знаходиться малолітня дитина, тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, у виді громадських робіт.

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) годин громадських робіт.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: