ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 663/482/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11- кп/819/174/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
іменем України

11 травня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження №0000403 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2020 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Червоний Чабан, Каланчацького району, Херсонської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено:

за ч.2 ст.286 КК України на 5 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 19 грудня 2019 року близько 12 год. 30 хв., керуючи технічно несправним автокраном МАЗ 533702 КТА 18.01, реєстраційний номер НОМЕР_1 (не перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП), здійснюючи рух по вул. Гагаріна в м. Скадовськ, Херсонської області, у напрямку від вул. Сергіївська до вул. Т. Шевченка, поруч з перехрестям вул. Гагаріна та вул. Мангубінська, в порушення вимог п. 1.5, п. 2.3.б), п. 18.1. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу позначеного дорожніми знаками п. 5.35 «Пішохідний перехід» Розділу 33 Правил дорожнього руху України та дорожньою розміткою п. 1.14.1 «зебра», Розділу 34 вищевказаних Правил, на якому перебував пішохід, не зменшив швидкість та не зупинився, не надав дорогу пішоходу, для якого була створена небезпека, в результаті чого відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з права на ліво за напрямком руху автокрана.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкодження, від яких остання загинула на місці.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 , порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів указує, що, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд належним чином не врахував обставини справи та обсяг допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху, незворотні наслідки вчиненого, суспільну небезпечність вчиненого діяння. Апелянт зазначає, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином публічного обвинувачення, а тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання не має вирішального значення, про зазначено у постанові Верховного Суду №495/9188/16-к від 12.03.2019 року. Суд першої інстанції не вмотивував належним чином своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання за наявності невідворотних наслідків, виражених у вигляді смерті людини. Зазначає, що суспільна небезпечність дій обвинуваченого полягає у вчиненні наїзду на пішохода на пішохідному переході, що є найбільшим тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, а отже характер та мотиви допущених ОСОБА_8 порушень правил дорожнього руху жодним чином не свідчать про доцільність застосування положень ст.75 КК України при призначенні йому покарання. Апелянт вважає, що є невмотивованим висновок суду про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, яке ускладнить життя обвинуваченого, оскільки злочин було безпосередньо пов`язано з використанням права керування транспортними засобами і саме це призвело до тяжких наслідків, а приватне право засудженого не може превалювати перед публічним правом держави, покликаним забезпечити застосування заходу примусу зі сторони держави до винної особи, дії якої через грубе порушення кількох норм ПДР України потягли за собою тяжкі наслідки у виді заподіяння смерті людини. Призначення покарання особі без застосування додаткового покарання вочевидь не буде відповідати меті покарання та не запобігатиме вчиненню нових злочинів у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вважає вимоги сторони обвинувачення безпідставними та невмотивованими. В обґрунтування доводів указує, що обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування та суду, приймав активну участь в слідчих діях, намагався принести вибачення потерпілому, в повному обсязі компенсував завдані злочином збитки, потерпілий ОСОБА_10 не має до нього претензій матеріального та морального характеру, поведінка та ставлення обвинуваченого до самої дорожньо-транспортної пригоди свідчать про наявність щирого каяття та намагання залагодити свою вину. Крім того, ОСОБА_8 керував транспортним засобом у тверезому стані, раніше не судимий, має постійне місце роботи, що свідчить про достатність обраної йому міри покарання. Також захисник указує, що вирішення питання щодо додаткового покарання не є імперативно визначеним, обвинувачений займає посаду машиніста, а тому право керування транспортними засобами безпосередньо пов`язане із забезпеченням обвинуваченого джерелом доходу. Також на утриманні обвинуваченого знаходиться мати похилого віку, яка перебуває на обліку із діагнозом ішемічна хвороба серця, тому позбавлення ОСОБА_8 права керування транспортними засобами не забезпечить йому можливість здійснити доставку матері до медичного закладу у будь-який час.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, а також про обов`язкову участь потерпілого ОСОБА_11 та його представника адвоката ОСОБА_12 в апеляційному розгляді, не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи прокурора, який підтримав апеляційні вимоги сторони обвинувачення, просив ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили її залишити без задоволення, а вирок без зміни, дослідивши матеріали провадження в частині, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до такого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 , за встановлених та викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, за який він засуджений, в обсязі висунутого йому обвинувачення.

Оскільки він та інші учасники судового провадження, не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд обмежився тільки допитом обвинуваченого, представника потерпілого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують особу винного, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Що ж до доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості,

то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно із вимогами ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більш п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Такі правові позиції Верховного Суду щодо призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.75 КК України викладені у постановах від 26.05.2020 року у справі №523/12810/15-к, від 06.08.2020 року у справі №155/1064/18.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Зі змісту апеляційної скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_8

вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, характер допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, що він керував транспортним засобом у тверезому стані, вчинив злочин з необережною формою вини, яка свідчить про те, що в будь-якому випадку, вчиняючи даний тяжкий злочин, ОСОБА_8 не бажав настання тяжких наслідків, дані про його особу, що він раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, одружений, має постійне місце роботи, з 05 травня 2010 року і на сьогодні працює на посаді машиніста крана автомобільного в Акціонерному товаристві «Херсонобленерго», за місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони як сумлінний та відповідальний працівник, має міцні соціальні зв`язки, має матір похилого віку, яка тяжко хворіє, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд врахував позицію потерпілого, висловлену в його заві на адресу суду, та його представника в судовому засіданні з приводу відсутності будь-яких претензій до обвинуваченого та можливість призначення йому покарання із застосуванням ст.75 КК України із звільненням від відбування покарання з випробуванням, не наполягав на застосуванні додаткового покарання у виді позбавлення правам керувати транспортними засобами, що значно зменшує суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, та обставини, що впливають на його покарання, з яких суд визнав такими, що пом`якшують покарання, - шире каяття, про що свідчить повне визнання своєї вини та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин, - добровільне відшкодування потерпілому завданих матеріальних збитків і моральної шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи конкретні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, які свідчать про дійсне, відверте визнання обвинуваченим своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також позицію потерпілого та його представника, які не наполягали на призначенні суворого покарання, виходячи з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, реалізуючи принципи законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства з призначенням основного покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та про наявність достатніх підстав для застосування положень ст.75 КК України і звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.
Саме таке покарання, за висновком суду, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає меті покарання й загальним засадам призначення покарання, з яким погоджується і колегія суддів.

Отже, призначаючи ОСОБА_8 основне покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст.50, 6567 КК України, оскільки вказане покарання відповідає характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Підстав вважати звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання із застосуванням положень ст.75, 76 КК України необґрунтованим, як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не знаходить.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду щодо призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.75 КК, України викладені у постановах від 28.01.2021 року у справі №164/40/20, від 02.02.2021 року у справі 352/1822/19, від 13.04.2021 року у справі №349/534/19.

Щодо доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про не призначення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає призначення основного покарання у виді позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого.

Вирішуючи питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання, суд першої інстанції, врахував дані, що характеризують особу ОСОБА_8 , обставини кримінального правопорушення, а також те, що він є водієм, працює на посаді машиніста крана автомобільного і це безпосередньо пов`язано із керуванням транспортними засобами, раніше не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, зокрема за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортних засобів. Крім того, ОСОБА_8 має матір ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка, виходячи з її похилого віку та незадовільного стану здоров`я, потребує догляду та піклування, оскільки одна проживає в смт. Мирне Каланчацького району Херсонської області, що підтверджується довідкою Мирненської селищної ради № 159 від 12.02.2020 року. В свою чергу позбавлення ОСОБА_8 права на керування транспортними засобами позбавить його можливості забезпечити його матері швидку доставку до медичного закладу у будь-який час доби, чи надання іншої допомоги, що може мати негативні наслідки.

Урахувавши зазначені вище обставин справи, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про можливість не призначати ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що з моменту вчинення злочину пройшов тривалий час, протягом якого ОСОБА_8 не було порушено вимог Правил дорожнього руху, що вказує на достатність призначення йому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, і прокурором зворотне не доведено.

Аналогічну правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 02.02.2021 року у справі 352/1822/19.

Тому доводи прокурора про те, що призначення покарання особі без застосування додаткового покарання вочевидь не буде відповідати меті покарання та не запобігатиме вчиненню нових злочинів у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів, слід визнати непереконливими, вони суперечать позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), в якій Суд вказав, що при призначенні покарання "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий надмірний тягар для особи". Також, як у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним".

Колегії суддів зазначає, що апеляційна скарга прокурора не містить переконливих доводів про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також не містить обставин, які б свідчили про необхідність виправлення ОСОБА_8 лише в умовах ізоляції від суспільства, які б із урахуванням положень ст.413, 414, 420 КПК України давали підстави для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку лише з підстав того, що судове рішення, на думку апелянта, необґрунтовано.

З огляду на викладене вище, висновок суду першої інстанції про можливість застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_8 , є обґрунтованим і вмотивованим.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи прокурор та заявлені ним вимоги, його апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2020 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4