Провадження № 1-кп/127/474/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт та угоду у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч.4 ст. 28, ч.3 ст. 307 КК України, відомості про які внесено 28 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042, -
ВСТАНОВИВ :
До Вінницького міського суду Вінницької області 06.05.2021 року надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості від 28 квітня 2021 року, укладеною між прокурором у кримінальному провадженні - начальником відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 та підозрюваною ОСОБА_4 за участі захисника ОСОБА_7 у кримінальному проваджені за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч.4 ст. 28, ч.3 ст. 307 КК України, відомості про які внесено 28 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042.
Частиною 1 ст. 314 КПК України визначено безальтернативні дії суду при надходженні обвинувального акту до суду, а саме призначення підготовчого судового засідання з викликом учасників судового провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Враховуючи сукупність вказаних норм, судом призначено підготовче судове засідання у справі з викликом учасників судового провадження в ході якого суд мав розглянути питання щодо укладеної угоди про визнання винуватості, що надійшла на розгляд суду.
В підготовчому судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 відмовилась від захисника ОСОБА_7 , що здійснював її захист під час досудового розслідування за призначенням та був залучений через Центр з надання безоплатної правової допомоги, мотивуючи вказане тим, що зазначений захисник не здійснював її захист, та самостійно залучила до участі у справі захисника ОСОБА_5 .
За участі захисника ОСОБА_5 обвинувачена ОСОБА_4 зазначила, що від укладеної угоди вона відмовляється, щодо її затвердження заперечує, оскільки не бажає укладати угоду про визнання винуватості, зазначивши, що саме така її позиція є добровільною та відповідає її дійсним намірам.
Враховуючи вказану позиція обвинуваченої прокурор вважав за необхідне призначити обвинувальний акт до судового розгляду та об`єднати його з обвинувальними актами щодо інших співучасників кримінального правопорушення у якому обвинувачується ОСОБА_4 , мотивуючи вказане тим, що справа відносно ОСОБА_4 була виділена в окреме провадження лише в зв`язку із тим, що вона бажала укласти угоду про визнання винуватості та КПК України зобов`язував прокурора здійснити виділення кримінального провадження щодо ОСОБА_4 в окреме провадження.
Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_5 зазначив, що підстави для затвердження угоди відсутні, враховуючи позицію прокурора, вважав, що справа може бути призначена до розгляду. Проте зазначив, що стороні захисту в тому числі і ОСОБА_4 жодні матеріали із тих, які не зазначені у виділених не відкривались, об`єднання справ є неможливим. Просив звернути увагу суду на те, що свідків у справі згідно реєстру жодного не має, а тому відсутні підстави викликати будь-яких осіб в якості свідків.
Заслухавши думку сторін, дослідивши обвинувальний акт, реєстр та угоду у кримінальному провадженні, суд дійшов наступного.
Пунктом 4 ч. 7 ст. 474 КПК України, що регулює загальний порядок судового провадження на підставі угоди, чітко визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним.
З позиції обвинуваченої ОСОБА_4 в судовому засіданні, яка в присутності захисника заперечила щодо затвердження угоди про визнання винуватості, вказавши, що саме така її позиція є добровільною, судом виявлено обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди про визнання винуватості під час досудового слідства не було добровільним.
Обвинувачена ОСОБА_4 відмовилась від укладеної угоди, просила її не затверджувати, що оцінюється судом як безумовна підстава для відмови в затверджені угоди про визнання винуватості, укладеної 28.04.2021 року, оскільки угода у кримінальному проваджені перш за все має бути наслідком добровільної згоди сторін, відповідати їх прагненню та дійсному волевиявленню. При цьому вказане волевиявлення має бути не лише добровільним щодо самої угоди, а й щодо добровільної відмови від значної частини прав обвинуваченого.
При відсутності згоди особи в судовому засіданні на розгляд угоди, її затвердження, відсутності згоди особи на відмову від права на судовий розгляд за загальною процедурою, не можливо стверджувати про наявність добровільності, навіть якщо ознаки примусу до укладення угоди на досудовому розслідуванні не доведені та відсутні.
Вказане є підставою для прийняття судом рішення про відмову в затверджені угоди про визнання винуватості від 28.04.2021 року.
Вказане рішення про відмову в затверджені угоди зумовлює рішення суду про повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Так, ч. 3 ст. 314 КПК України визначено перелік дій можливих дій суду у підготовчому судовому засіданні. Згідно вказаного переліку суд має право прийняти одне з рішень, визначених окремими пунктами, а саме :
1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу;
2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу;
3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу;
4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження;
5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Суд звертає увагу, що рішення щодо угоди ( затвердження або відмова) виділено законодавцем в окремий пункт можливих дій суду, а рішення щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду в інший пункт, що регулює дії суду.
Відмова в затверджені угоди ( п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України) не тягне за собою рішення щодо необхідності призначення обвинувального акту до судового розгляду ( п. 5 ч. 1 ст. 314 КПК України), оскільки в пункті 1 ч. 3 ст. 314 КПК України чітко визначено дії суду при відмові в затверджені угоди « суд має право відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу».
Таким чином, Законом чітко визначено, що суд відмовивши в затверджені угоди має повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
При цьому вказане повернення кримінального провадження не є тотожним діям суду, передбаченим п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, яким врегульовано дії суду при встановлені того, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України.
Так, п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України визначено право суду повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Суд зазначає, що в даному випадку обвинувальний акт не повертається та не оцінюється на відповідність вимогам закону, а повертається кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України, що передбачено як невід`ємна частина рішення суду при відмові в затверджені угоди.
Законодавцем передбачено вказані дії ( відмова в затвердженні угоди та повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України) як сукупність двох дій, перша з яких безумовно породжує другу. Альтернативи у виді «можливості повернення» Законом не передбачено.
Суд обізнаний із позицією Верховного суду щодо «можливості» не повертати обвинувальний акт якщо досудове розслідування закінчено, проте вважає, що в даному випадку права кожної із сторін будуть порушені, що підтверджено змістом клопотання прокурора, який зазначає, що лише згода на укладення угоди стала підставою для виділення матеріалів в окреме провадження відносно ОСОБА_4 та на даний час провадження слід об`єднати; змістом твердження сторони захисту про необхідність дослідження доказів лише в частині відкритих та зазначених в реєстрі.
Вказані позиції сторін щодо необхідності вчиняти ряд процесуальних дій, направлених на відновлення доказової бази, відновлення права на ознайомлення зі всіма матеріалами досудового розслідування, що містяться в інших провадженнях, які розслідувались окремо та з яких виділено провадження щодо ОСОБА_4 лише при виявлені нею бажання на досудовому слідстві укласти угоду, наявність в реєстрі даних про призначення експертиз, проте відсутність даних про їх отримання, свідчать, що висновок Верховного Суду до зазначеної справи застосуванню не підлягає, оскільки відбулось виділення матеріалів у порядку, визначеному ч. 8 ст. 469 КПК України.
Так, імперативна норма ч. 8 ст. 469 КПК України, якою визначено, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), з якими досягнуто згоди, підлягає виділенню в окреме провадження, зобов`язувала прокурора здійснити виділення матеріалів та направити їх до суду разом з угодою. Вказаний обов`язок прокурора є відмінним від вимог ст. 290 КПК України, згідно із якими прокурор лише визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, вчиняє дії щодо відкриття матеріалів та направлення акту до суду.
Позиція ОСОБА_4 під час досудового розслідування порушила право прокурора визнавати зібрані докази достатніми, а вимоги ч. 8 ст. 469 КПК України, які зобов`язували прокурора виділити кримінальне провадження, порушили права ОСОБА_4 ознайомитись зі всіма зібраними у справі доказами.
Таким чином, повернення кримінального провадження в даному випадку є необхідним для відновлення процесуальних прав сторін.
Об`єднання обвинувальних актів в суді щодо всіх співучасників злочину не призведе до відновлення зазначених порушених прав та є неможливим, оскільки ч. 1 ст. 334 КПК України визначено можливість об`єднання проваджень ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають. В провадженні суду інших кримінальних проваджень про які зазначає прокурор не перебуває.
Також, у підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб. Зазначив, що продовжують існувати ризики визначені ст. 177 КПК України. Наголосив, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносять до особливо тяжких злочинів. Відтак, тяжкість можливого покарання, яке загрожує ОСОБА_4 у випадку доведення її винуватості свідчить про наявність ризику ухилення обвинуваченої від явки до суду в разі перебування на волі. Крім цього, прокурор зазначив, що існує ризик незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, які в подальшому будуть допитані в якості свідків. Також, на переконання прокурора, існує ризик продовження ОСОБА_4 злочинної діяльності, оскільки в ході проведення негласних слідчих дій встановлено, що остання тривалий час здійснювала діяльність у сфері незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин.
Враховуючи наведені обставини, прокурор просив продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення застави.
Захисник заперечив щодо продовження строку тримання під вартою її підзахисної, оскільки вважає, що наведені прокурором ризики не підтверджені жодними доказами. ОСОБА_4 підтримала позицію свого захисника.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
При вирішенні питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою суд враховує суть обвинувачення та факт того, що ОСОБА_4 набула статусу обвинуваченої у кримінальному проваджені, тобто сторона обвинувачення, звернувшись до суду з обвинувальним актом, вважала не лише підозру обґрунтованою, а й докази у справі достатніми для висунення обвинувачення особі.
Факт наявності обвинувачення ОСОБА_4 у вчинені сукупності особливо тяжких злочинів вказує на те, що поняття «обґрунтованої підозри» не підлягає оцінці, оскільки на даній стадії кримінального переслідування особи підозра трансформувалась в обвинувачення з критерієм доведеності, оцінка якого передбачена іншою процедурою ніж вирішення питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Оцінці на предмет доведеності підлягають виключно ризики визначені ст. 177 КПК України.
Так, прокурором доведено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні сукупності особливо тяжких корисливих злочинів. За твердженням прокурора саме зазначене обвинувачення свідчить про факт того, що ОСОБА_4 може продовжити злочинну діяльність. Суд приймає вказаний довід до уваги, проте оцінює його не відокремлено, а в сукупності з іншими даними, доведеними прокурором. Так, згідно обвинувачення, ОСОБА_4 тривалий час здійснювала діяльність у сфері незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, діяла з корисливою метою, що в сукупності із обвинуваченням дійсно свідчить про факт того, що ОСОБА_4 зможе продовжити злочинну діяльність, оскільки буде потребувати джерел до існування.
Крім цього, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у ОСОБА_4 поважних причин та правових підстав для перебування у м. Вінниці не було та не має. Так, обвинувачена зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане свідчить про велику ймовірність, що ОСОБА_4 буде проживати в іншому місті, наслідком чого може бути її переховування від суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином шляхом неявок в судові засідання.
З вказаних підстав, суд дійшов висновку, що ризики у кримінальному провадженні продовжують існувати та не зменшились, а застосування більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченої у вчиненні особливо тяжких злочинів є недоцільним та в даному випадку загрожуватиме своєчасному та повному судовому розгляду.
Враховуючи наведене, достатнім для запобігання встановлених судом ризиків запобіжним заходом буде тримання обвинуваченої під вартою.
Отже, наведене свідчить про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора, оскільки ризики, які встановлені судом існують, а достатнім для їх запобігання запобіжним заходом буде тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не буде гарантувати належної поведінки обвинуваченої під час розгляду справи.
Щодо оскарження ухвали суду.
Статтею 392 КПК України визначено перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Серед вказаного переліку зазначено на інші ухвали у випадках, передбачених КПК України та ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Частиною 4 ст. 314 КПК України визначено, що ухвала про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Як вже зазначалось, суд не приймає рішення про повернення обвинувального акту ( п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України), а відмовляє в угоді та повертає кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України на підставі п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України.
Статтею 314 КПК України можливість оскарження ухвали суду з прийнятттям рішення, передбаченого п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України не передбачено.
Вказане свідчить, що ухвала може бути оскаржена лише в частині продовження запобіжного заходу обвинуваченій, а в решті є остаточною та оскарженню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст. 314, 392 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості від 28.04.2021 року укладеної між прокурором у кримінальному провадженні - начальником відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 та підозрюваною ОСОБА_4 за участі захисника ОСОБА_7 .
На підставі п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України в зв`язку із прийняттям рішення про відмову в затвердженні угоди повернути кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч.4 ст. 28, ч.3 ст. 307 КК України, відомості про які внесено 28 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.
Клопотання прокурора задовольнити.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити на 60 діб, починаючи з 23.07.2021 року до 20.09.2021 року, включно.
Копію ухвали направити до ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» для виконання.
Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
На підставі ч. 4 ст. 314, 392 КПК України в решті ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя: