КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 15 липня 2021 року апеляційні скарги адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2021 року,

за участі: представника власників майна ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 з наступними кадастровими номерами: :01:001:5170, :01:001:5059, :01:001:5058, :01:001:5057, :01:001:5056, :01:001:5055, із встановленням обмежень у вигляді заборони розпорядження та користування шляхом проведення будь-яких будівельних робіт.

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя зазначив, що прокурором на виконання вимог ч. 1 ст. 173 КПК України доведено необхідність накладення арешту на згадані земельні ділянки, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2021 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо строку апеляційного оскарження, то представник зазначає, що клопотання прокурора розглянуто слідчим суддею за відсутності власників майна та їх представника, а копія постановленого рішення надійшла останньому на електрону пошту 14 травня 2021 року.
Автор апеляційних скарг вважає, що ухвала слідчого судді постановлена без урахування вимог ст.ст. 98, 167 КПК України та без дотримання критеріїв, визначених ст.ст. 170-173 цього ж Кодексу.
Зокрема, вважає, що прокурором не доведено відповідність згаданого майна критеріям ст. 98 КПК України. Зауважує, що земельні ділянки набуті їх власниками законним шляхом, у результаті укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а не внаслідок безпідставного виділення їх на сесії Віто-Поштової сільської ради від 14 листопада 2013 року.
Також звертає увагу на те, що у випадку доведення вини колишнього виконуючого обов`язки сільського голови Віто-Поштової сільської ради ОСОБА_10 , саме він має відшкодувати заподіяну державі шкоду у розмірі вартості незаконно переданих у приватну власність земельних ділянок, а не їх добросовісні власники.
Наголошує на тому, що законність прийняття рішень сесії сільської ради від 03 вересня та 14 листопада 2013 року та подальше утворення нових земельних ділянок, з іншою площею, з вищевказаними кадастровими номерами встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили. Більше того, з цих підстав судом апеляційної інстанції було прийнято рішення про скасування аналогічної ухвали слідчого судді про арешт раніше згаданих земельних ділянок.
Прокурор у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання було завчасно проінформовано Києво-Святошинську окружну прокуратуру Київської області, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дане провадження за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власників майна, який підтримав доводи викладенні в апеляційних скаргах та просив їх задовольнити поновивши строк апеляційного оскарження, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів справи видно, що клопотання про арешт майна розглянуто слідчим суддею за відсутності власників майна та їх представника. Копію постановленого рішення направлено на адресу представника ОСОБА_5 28 квітня 2021 року, однак відповідно до наданої представником роздруківки з електронної пошти, останній отримав копію оскаржуваної ухвали 14 травня 2021 року. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне поновити представнику строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді.

Як убачається з наданих суду матеріалів провадження, Києво-Святошинським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань25 березня 2015 року під № 0001103, за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.

10 лютого 2021 року прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , звернулася до слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області з клопотанням про накладення арешту на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 з наступними кадастровими номерами: :01:001:5170, :01:001:5059, :01:001:5058, :01:001:5057, :01:001:5056, :01:001:5055, із встановленням обмежень у вигляді заборони розпорядження та користування шляхом проведення будь-яких будівельних робіт.
Ухвалою слідчого судді згаданого районного суду від 11 лютого 2021 року клопотання прокурора задоволено.

Разом з тим, постановляючи ухвалу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Положенням ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Згідно зі ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вирішуючи питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0001103, про накладення арешту на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 з зазначеними вище кадастровими номерами, слідчий суддя, як убачається з оскаржуваної ухвали, вивчивши клопотання прокурора, дослідивши матеріали додані до нього, заслухавши пояснення прокурора, всупереч доводам викладеним в апеляційних скаргах прийшов до правильного висновку, щодо необхідності накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки воно, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, перевіривши при цьому наявність ризиків та доведеність обставин, передбачених ст.ст. 132, 170 КПК України, таким чином, взявши до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.
Слідчий суддя обґрунтовано встановив, що накладення арешту на згадане майно є необхідним, з метою забезпечення збереження речових доказів врахувавши наявні матеріали провадження, у тому числі постанову прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 від 15 квітня 2020 року про визнання майна речовими доказами у кримінальному провадженні.
Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням вказаних осіб, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Доводи представника про те, що у випадку доведення вини колишнього виконуючого обов`язки сільського голови Віто-Поштової сільської ради ОСОБА_10 , саме він має відшкодувати заподіяну державі шкоду у розмірі вартості незаконно переданих у приватну власність земельних ділянок, а не їх добросовісні власники, не спростовують висновків слідчого судді, зокрема тому, що арешт майна з підстав, передбачених п. 1ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, і відповідно до частини 3 вказаної статті накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 того ж Кодексу.
Разом з цим, обґрунтовано наклавши арешт на згадане майно з метою забезпечення збереження речових доказів, слідчий суддя не врахував, що на даному етапі досудового розслідування потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власників земельних ділянок, як встановлення обмежень у вигляді заборони розпоряджання та користування шляхом проведення будь-яких будівельних робіт, тобто слідчим суддею не застосовано найменш обтяжливий спосіб арешту майна, що не відповідає вимогам ст. 2 КПК України.

З доданих до апеляційної скарги документів вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками земельних ділянок що розташовані по АДРЕСА_1 з наступними кадастровими номерами: :01:001:5170, :01:001:5059, :01:001:5058, :01:001:5057, :01:001:5056, :01:001:5055 відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі досудового розслідування заборона розпоряджатися та користуватися згаданим нерухомим майном не є виправданою та буде надмірним втручанням в права та інтереси ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . При цьому враховується і те, що заборона або обмеження користування, розпоряджання майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Також колегія суддів приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

На підставі викладених обставин, які вказують на необ`єктивність судового розгляду, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, ухвала слідчого судді - скасуванню в частині встановлення обмежень у вигляді заборони розпоряджатися та користуватися вищевказаними земельними ділянками з постановленням в цій частині нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про встановлення обмежень у вигляді заборони розпорядження та користування земельними ділянками шляхом проведення будь-яких будівельних робіт, у зв`язку з недоведеністю необхідності встановлення згаданих обмежень.

На підставі вищевикладених обставин, керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 з наступними кадастровими номерами: :01:001:5170, :01:001:5059, :01:001:5058, :01:001:5057, :01:001:5056, :01:001:5055, із встановленням обмежень у вигляді заборони розпорядження та користування шляхом проведення будь-яких будівельних робіт, - скасувати в частині встановлення обмежень у вигляді заборони розпорядження та користування вказаними земельними ділянками шляхом проведення будь-яких будівельних робіт.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 про встановлення обмежень у вигляді заборони розпорядження та користування згаданими земельними ділянками шляхом проведення будь-яких будівельних робіт, - відмовити.

В решті ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Унікальний номер справи 369/1743/21 Справа №11-сс/824/3420/2021 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_11 Доповідач: ОСОБА_1