КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №758/7519/18
Провадження №11-кп/824/932/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

09 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор» матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора обвинуваченого захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
В с т а н о в и л а :

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 26.01.2021 року включно.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою підлягає продовженню строком на 60 днів, беручи до уваги конкретні обставини справи, наявність ризиків, передбачених ст. 177 ч. 1 КПК України, а саме можливість обвинуваченого ОСОБА_6 , перебуваючи на волі переховуватись від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення, буде запобігати перешкоджанню встановленню істини у кримінальному провадженні.
Також судом першої інстанції взято до уваги, що тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, постала перед компетентними органами.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року, та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції привів доводи прокурора на користь продовження застосування відносно ОСОБА_6 виключної міри запобіжного заходу - тримання під вартою, однак жодного доводу проти обрання даного запобіжного заходу, що були висловлені стороною захисту не привів, а лише обмежився вказівкою на заперечення проти задоволення клопотання, що підтримувалось стороною обвинувачення.
Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не обґрунтував у своєму рішенні, які з доказів, що були надані прокурором, підтверджують наявність ризиків, зазначених у його клопотанні.
Захисник звертає увагу суду на той факт, що відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 09.11 2020 року, у цій справі, номер провадження 11-кп/824/3606/2020, в порядку ст. 404 КПК України ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою терміном 60 днів, до 29 листопада 2020 року включно, змінено в частині визначення судом першої інстанції дати строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та вказано вважати продовженим строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 27 листопада 2020 року включно.
Апелянт зазначає, що розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відбувався після 15 год. 45 хв. 27 листопада 2020 року, а відповідно до вимог п. 6 ст. 115 КПК України, якщо відповідну дію належить вчинити в суді або в органах досудового розслідування, то строк закінчується у встановлений час закінчення робочого дня в цих установах.
Захисник зазначає, що відповідно до офіційної інформації на офіційному сайті Подільського районного міста Києва «Судова влада України», у розділі «Розклад роботи» зазначено : «пт. 08-00 до 15-45», а тому, суд мав відмовити прокурору у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, оскільки не можливо продовжити строк, який вже закінчився.
Окрім цього, апелянт стверджує, що в судовому засіданні прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може бути застосовано до ОСОБА_6 .
Захисник вказує на те, що відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 р. N Ss і-550/0/4-13, суд повинен вживати заходів щодо усунення підстави для надходження до ЄСПЛ заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в ЄСПЛ та сумлінно виконувати обов`язки щодо загального захисту прав людини у порядку ст. 206 КПК України. Цим же листом рекомендується при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України).

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

За доводами обвинуваченого, висновки суду, на підставі яких суд першої інстанції ухвалив своє рішення, не відповідають фактичним обставинам справи

Обвинувачений вказує на те, що відповідно до вимог КПК України, суд ухвалює своє рішення тільки на підставі доказів, які безпосередньо були досліджені в судовому засіданні, ухвалене рішення повинно бути обґрунтоване конкретними посиланнями на докази, яким суд надав оцінку та перевірив їх на достовірність, достатність, належність та допустимість, однак, за доводами апелянта, в ухвалі Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року зазначено лише трактування норм закону, на підставі яких суд першої інстанції ухвалює своє рішення, проте не наведено жодного доказу, які б спонукали суд до такого висновку, що, на думку обвинуваченого, дає підстави вважати, що суд першої інстанції при ухваленні свого рішення керувався припущеннями, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарги, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відмову в їх задоволенні, зважаючи на таке.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Подільського міського суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0001519, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

27 листопада 2020 року в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, з посиланням на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на даний час не відпали, а саме можливість обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду з метою ухилення останнього від кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілу у даному кримінальному провадженні, вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 26.01.2021 року включно.

Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії судді, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається із матеріалів провадження питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на етапі судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на етапі, який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 10 років позбавлення волі.
Суд першої інстанції врахував обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі за аналогічні злочини, обвинувачується у вчиненні злочину, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 10 років позбавлення волі, відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачений перебуваючи на свободі може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілу та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки в матеріалах провадження відсутні достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, і як наслідок обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора і продовжив тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою в межах двох місяців.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Що стосується посилання апелянтів на те, що суд не дослідив доводи сторони захисту щодо доцільності зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який та задовольнив немотивоване клопотання прокурора, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на матеріалах провадження та суперечать зафіксованим у журналі та на технічному носії інформації даним перебігу судового засідання, які переконливо свідчать, що суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, вирішуючи з цього приводу клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту, дотримавсь вимог ст. 22 КПК України. При цьому відомості про те, що від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою зменшилися ризики, які врахував суд, в провадженні відсутні.

Що стосується посилання захисника на те, що розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, в порушення вимог ч. 6 ст. 115 КПК України, відбувався після закінчення робочого часу, то колегія суддів зазначає наступне. Як з матеріалів провадження, так і пояснень обвинуваченого та захисника в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, вбачається, що судове засідання 27.11.2015 року було призначено на 14 год. 00 хв. В цей день обвинувачений знаходився на лікуванні в Київській міській лікарні швидкої допомоги, звідки і був доставлений в судове засідання до Подільського районного суду м. Києва. Прибувши до суду першої інстанції, у обвинуваченого погіршився стан здоров`я і йому було викликано швидку допомогу. А тому, з об`єктивних причин, які не залежали від суду, судове засідання було розпочате з затримкою.
При цьому, колегія суддів враховує специфіку розгляду клопотань про продовження тримання під вартою, зокрема, вимогами ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Статтею ж 199 КПК України, яка входить до глави 18 цього Кодексу України, передбачено, що суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали.
А тому, з врахуванням наведених норм права та вимог ч. 4 ст. 115 КПК України, яка передбачає, що при обчисленні процесуального строку днями строк закінчується о двадцять четвертій годині останнього дня строку (а попередньою ухвалою суду від 29 вересня 2020 року, зміненою ухвалою суду апеляційної інстанції від 09.11.2020 р., строк тримання обвинуваченого під вартою був визначений до 27 листопада 2020 р.), суд першої інстанції, розглянув клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою через зовсім нетривалий час після закінчення робочого часу, проте, до закінчення строку тримання особи під вартою, що не можна визнати істотним порушенням вимог КПК України, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і відповідно зазначені обставини не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Таким чином, рішення суду від 27.11.2020 року про необхідність продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_6 під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, і підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України підлягає зміні в частині визначення судом першої інстанції кінцевої дати строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 115 КПК України та дати постановлення ухвали - 27 листопада 2020 року, останній день тримання під вартою на підставі зазначеної ухвали є 25 січня 2021 року, а не 26 січня 2021 року, як зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою терміном на 60 днів, до 26 січня 2021 року включно, - змінити в частині визначення судом першої інстанції дати строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та вважати продовженим строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 25 січня 2021 року включно.
В решті ухвалу залишити без зміни.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4