Справа № 343/734/17
Провадження № 11-кп/4808/367/21
Категорія ст. 199 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.07.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження №0000409, -
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постанови нову ухвалу, якою ОСОБА_7 змінити запобіжний захід на більш м`який цілодобовий домашній арешт, з застосуванням заходів електронного спостереження. Апелянт звертає увагу на те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою був обраний ще на стадії досудового розслідування 12.11.2016 року, коли ОСОБА_7 перебував в якості підозрюваного, та з 04.05.2017 року під час підготовчого судового засідання суд з власної ініціативи продовжив строк тримання під вартою, що у подальшому відбувалось автоматично кожні 1,5-2 місяці, фактично більш ніж як 30 разів, без належного обґрунтування та мотивації. Вважає, що клопотання прокурора про необхідність продовження строку запобіжного заходу не підтверджене допустимими доказами. На думку апелянта, ухвала суду прийнята із істотним порушенням вимог закону, без надання належної оцінки безпідставному клопотанню прокурора, яке не відповідає приписам ст. 331 КПК України. Вважає, що суд невмотивовано не прийняв до уваги посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 в період інкримінованих останньому діянь, перебував за межами України. На переконання апелянта, поза увагою суду залишилось питання щодо наявності або відсутності ризиків, оскільки прокурор голослівно обмежився виключно лише їх констатацією, без жодного документального підтвердження. Стверджує, що судом не були досліджені докази, що характеризують особу ОСОБА_7 , а саме те, що він з вересня 2015 року до моменту затримання проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 , мав на утриманні 2-х дітей, за місцем мешкання позитивно характеризувався, а тому, на переконання сторони захисту, посилання суду на те, що обвинувачений є жителем іншої області, й на відсутність у останнього сталих матеріальних доходів та соціальних зв`язків, як на підставу того, що це може спонукати його переховуватись від суду, вчинити інші злочини та перешкоджати провадження, є безпідставне. Апелянт наголошує також на тому, що ОСОБА_7 відбував покарання в виправній колоній суворого режиму з 04.09.2005 року по 04.09.2015 року включно, тому не міг приймати участь у вчиненні злочинних діяннях що йому інкримінується стороною обвинувачення в ніч з 24 на 25.08.2015 року. Вважає, що суд посилається на тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 обвинувачення як на єдину підставу для продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. На переконання апелента, суд першої інстанції фактично лише обмежився перерахуванням ризиків та посиланням на попередню ухвалу суду, чим порушив норми ст. 62 Конституції України, засади судочинства, передбачені КПК України, та принцип верховенства права. На думку апелянта, суд діяв із обвинувальних ухилом, й з власної ініціативи фактично вийшов за межі судової функції, будучи явно упередженим, став на сторону обвинувачення, мотивуючи свої висновки нібито неналежною поведінкою обвинуваченого.
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.07.2021 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 без визначення розміру застави. Постановлене рішення суддя мотивував тим, що ризик переховування від суду залишається реальним з огляду на тяжкість злочинів у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та суворість можливого покарання, й пов`язаними із цим негативними для нього наслідками. Окрім того, суд дійшов висновку про доведеність існування ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих, цивільні позови яких ще не дослідженні судом, а тому, на думку суду першої інстанції, за відсутності дієвого запобіжного заходу такий ризик є реальним. Суддя наголошує також на тому, що неналежна поведінка обвинуваченого, яка неодноразово проявлялась в судовому засіданні, ускладнює об`єктивне дослідження доказів з метою вирішення справи в межах розумних строків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

В обґрунтування апеляційної скарги про зміну запобіжного заходу на більш м`який, а саме цілодобовий домашній арешт із застосуванням заходів електронного спостереження, сторона захисту посилався на зміну обставин, з яких суд виходив при застосуванні, ще на стадії досудового розслідування 12.11.2016 року відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, й автоматичного продовженого на стадії судового розгляду більш ніж як 30 разів.
Проте, колегія суддів вважає, що наведені захистом в апеляційній скарзі обставини, не є підставою для зміни запобіжного заходу.

Так, колегія суддів звертає увагу, що у цьому кримінальному провадженні суд дійшов висновку, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 зможе забезпечити лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (ухвала від 07.11.2019 року). При цьому суддя врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою, оцінивши ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Наявність позитивної характеристики та сімейного стану, зокрема того, що обвинувачений ОСОБА_7 проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 та мав на утриманні 2-х дітей, на чому наголошує сторона захисту в апеляційній скарзі, не переконують апеляційний суд у належності процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 у майбутньому, виходячи з конкретних обставин кримінального правопорушення.

Як зазначив захист, прокурор голослівно обмежився включно лише констатацією ризиків, без жодного документального підтвердження, що, на думку колегії суддів, є безпідставним, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судового розгляду або ж створять загрозу суспільству.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є достатньо підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень, може ухилитися від суду та не виконати процесуальні обов`язки.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що на даній стадії судового розгляду суд першої інстанції не мав можливості безпосередньо дослідити показання всіх учасників кримінального провадження, на чому наголошено в оскаржуваній ухвалі, а, відтак, дійшов обґрунтованого висновку про передчасність доводів сторони захисту про відсутність ризику впливу обвинуваченого на вказаних осіб.
Твердження апелянта про те, що суд вийшов за межі судової функції, оскільки діяв із обвинувальних ухилом, будучи явно упередженим, став на сторону обвинувачення, посилаючись на нібито неналежну поведінку обвинуваченого, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду, виходячи з наступного.
Так, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що прокурором подано клопотання у відповідно до вимог закону, й надані докази, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_7 низькі кримінальних правопорушень, зокрема, до суду направлено обвинувальний акт, що є процесуальним рішенням, яким завершується досудове розслідування; прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор: переховуватися від суду з огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його винуватості, суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Судом першої інстанції не було встановлено будь-яких обставин, що вказували б на відсутність жодного ризику, який зазначений прокурором в клопотанні, та не встановлено будь-яких обставин, що вказували б на зменшення ризику, який існував на час продовження судом відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та зазначений прокурором у клопотанні.
Крім того, відсутні докази достатніх гарантій забезпечення явки обвинуваченого ОСОБА_7 в судові засіданні у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Доводи на які посилається сторона захисту в апеляційній скарзі, на переконання колегії суддів, не мінімізують наявні у справі ризики настільки, щоб дійти висновку про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що законодавчо визначені підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наявні та актуальні, а продовження саме такого виду запобіжного заходу є доцільним.
Таким чином, підстави для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутні.

Щодо посилань захисника як на підставу для зміни запобіжного заходу на те, що ОСОБА_7 в період з 04.09.2005 року по 04.09.2015 року відбував покарання в виправній колоній суворого режиму, що виключає його участь у злочинних діяння, вчинених в ніч з 24 на 25.08.2015 року, так й щодо доводів про те, що ОСОБА_7 в період інкримінованих діянь, перебував за межами України, то колегія суддів позбавлена можливості перевірити вказані доводи сторони захисту, оскільки обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, в той час як межах даного провадження на стадії апеляційного перегляду, перевіряється виключно питання щодо обґрунтованості продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів позбавлена можливості вирішувати наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень,

Беручи до уваги тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, у сукупності із обставинами справи, даними про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки у місці постійного проживання, відсутність постійного місця роботи, репутацію та наявність встановлених ризиків, на переконання колегії суддів, на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на особисту свободу обвинуваченого та публічними інтересами, а тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшились настільки, щоб зробити висновок, що інші запобіжні заходи, зокрема й запропонований захисником цілодобовий домашній арешт, з застосуванням заходів електронного спостереження, забезпечать належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 під час розгляду справи.

За таких обставин, колегії суддів вважає, що суд першої інстанції на даному етапі прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, й обґрунтовано продовжив обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, одночасно належним чином переконавшись, що відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

Стосовно доводів апелянта в частині перебування ОСОБА_7 під вартою з 2016 року, тобто фактично щодо тривалий розгляд кримінального провадження, то як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції обґрунтовує тривалість судового розгляду складністю кримінального провадження, великим об`ємом матеріалів, які досліджуються судом, та соціальним інтересом до злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються декілька осіб, зокрема й ОСОБА_7 , з наголошенням на тому, що саме поведінка обвинувачених та захисників, які періодично зловживають своїми правами, створюють перешкоди для розгляду кримінального провадження.

Водночас колегія суддів звертає увагу на необхідності прийняття всіх можливих заходів судом першої інстанції, так й всіма учасниками провадження, для розгляду справи в найкоротші строки, оскільки недотримання строків розгляду порушує конституційне право на судовий захист, гарантований ст. 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

З наведеного, колегія суддів доходить висновку про законність і обґрунтованість ухвали суду та не вбачає підстав для її скасування, а відтак апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.07.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4