Ухвала
іменем України
10 червня 2021 року

м. Київ
справа №544/223/20
провадження №51-2121ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 1 лютого 2021 року,
встановив:
За вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Леніно Маловисківського району Кіровоградської обаласті та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК шляхом часткового приєднання до цього покарання частини невідбутого покарання за вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 31 січня 2019 року ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання про запобіжний захід, долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Суд першої інстанції встановив, що приблизно 11 жовтня 2019 року близько 13:00 ОСОБА_4 проник у квартиру потерпілої ОСОБА_5 в с. Велика Круча Пирятинського району Полтавської області, звідки повторно таємно викрав належне їй майно загальною вартістю 1608, 33 грн.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 1 лютого 2021 року цей вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог вказує, що викладені в цих рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. Стверджує, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено недопустимі докази, які здобуті з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме протокол огляду місяця події від 16 жовтня 2019 року та похідний від нього протокол огляду предметів. Зазначає, що йому не були відкриті матеріали досудового розслідування відповідно до вимог ст. 290 КПК. На думку ОСОБА_4 , при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених місцевим судом, не дав цим доводам належної оцінки, і, не навівши жодного мотиву, безпідставно залишив скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. Вважає, що оспорювані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За правилами ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна з проникненням у житло ґрунтуються на доказах, досліджених й ретельно перевірених у судовому засіданні та докладно наведених у вироку.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується показаннями: потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , протоколами: огляду місця події від 16 жовтня 2019 року, огляду предметів з фототаблицею, проведення слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_8 від 9 січня 2020 року та потерпілою ОСОБА_5 від 10 грудня 2019 року; висновком експерта № 1756 від 19 листопада 2019 року.
Суд повністю дослідив в судовому засіданні докази в їх сукупності, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну оцінку відповідно до ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Зазначені докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення засудженому та вірно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 185 КК.
Висловлена ОСОБА_4 у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.
При перегляді вироку районного суду за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких є аналогічними тим, що зазначені в касаційній скарзі засудженого, апеляційний суд, врахувавши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження і докази, досліджені й перевірені ним під час судового розгляду за правилами ст. 94 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність апеляційних скарг та відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції, як умови для скасування вироку із закриттям кримінального провадження.
Наведені засудженим у касаційній скарзі доводи про недопустимість доказів, а самепротоколуогляду місяця події від 10 жовтня 2019 року, так як слідча дія була проведена без участі власника квартири, а лише за участю користувача ОСОБА_5 та до внесення відомостей до ЄРДР про вчинений злочин є безпідставними.
Відхиляючи ці доводи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні послався на матеріали кримінального провадження, з яких вбачалося, що підставою для проведення огляду місця події стала заява потерпілої ОСОБА_5 про викрадення її речей з квартири, де вона проживала, яка була прийнята черговим Пирятинського відділення поліції о 16:40 16 жовтня 2019 року та з метою з`ясування цих обставин слідчим у присутності понятих з 16:50 до 18:10 цього ж дня було здійснено огляд місця події. Ураховуючи те, що зазначена слідча дія була невідкладною, вона здійснювалася одразу після звернення із заявою про вчинення злочину, до внесення відомостей до ЄРДР, що передбачено положеннями ч. 3 ст. 214 КПК.
Протокол огляду місця події був підписаний без зауважень понятими, складений відповідно до вимог кримінального процесуального закону. При цьому слідчим дотримано процедуру вилучення доказів, а саме виявлених у квартирі папілярних слідів рук, які були упаковані та опечатані.
Не встановивши порушень вимог статей 214, 223, 237 КПК при проведенні цих слідчих дій, апеляційний суд умотивовано відмовив у задоволенні апеляційних скарг.
Безпідставними колегія суддів вважає і доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про порушення вимог ст. 290 КПК, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді засуджений та його захисник про це не заявляли.

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 1 лютого 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3