Номер провадження: 11-кп/813/777/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та прокурора на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 22.07.2020 року в кримінальному провадженні №0002175 від 21.06.2018 року, -
встановив:
оскаржуваним вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Липецьке, Котовського району, Одеської області, громадянина України, зі слів не маючого освіти, не одруженого, не працюючого, без реєстрації та постійного місця проживання в Україні, раніше неодноразово судимого, останній раз:
- 12.01.2011 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 187, 70 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнився 12.01.2016 року по відбуттю строку покарання,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч.2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання:
-за ч.2 ст. 296 КК України у виді 3 років позбавлення волі;
-за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту затримання, з 21.06.2018 року.
Запобіжний захід тримання під вартою, ОСОБА_8 залишено без змін до дня набрання вироком законної сили.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим же вироком засуджений також ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирок стосовно якого не оскаржується.
Згідно з вироком районного суду, обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

20 червня 2018 року приблизно о 13 годині 50 хвилині в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що знаходились поблизу будинку №2 по провулку Вокзальному у м. Одесі, в ході словесного конфлікту зі ОСОБА_10 виник умисел на вчинення хуліганських дій.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 20 червня 2018 року приблизно о 13 годині 50 хвилині, перебуваючи поблизу будинку №2 по провулку Вокзальному у м. Одесі, використовуючи малозначний привід, бажаючи самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, діючи виключно з хуліганських спонукань, з особливою зухвалістю, почали завдавати удари по голові та тілу ОСОБА_10 .
Зокрема, ОСОБА_9 наніс удар рукою в область правої скроні ОСОБА_10 та удар ногою в область його тулуба, внаслідок чого останній втратив рівновагу і впав на землю, а після того як ОСОБА_10 підвівся, його почав утримувати ОСОБА_8 , притиснувши до стіни, а ОСОБА_9 в цей час завдав ще два удари рукою в область живота потерпілого, спричинивши ОСОБА_10 забійну рану та синця в ділянці лівого колінного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; синців в ділянці правого плечового суглоба, правого плеча та в ділянці правого ліктьового суглоба, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Крім того, ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за вчинення злочину проти власності, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочин проти власності за наступних обставин.
Так, 20 червня 2018 року приблизно о 13 годині 51 хвилині в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що знаходились поблизу будинку №2 по провулку Вокзальному у м. Одесі, в ході вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_10 , раптово виник спільний умисел, спрямований на відкрите викрадання належного останньому майна.
В подальшому ОСОБА_8 , 20 червня 2018 року приблизно о 13 годині 51 хвилині, перебуваючи поблизу будинку №2 по провулку Вокзальному у м. Одесі, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, взяв належний ОСОБА_10 рюкзак, в той час, як ОСОБА_9 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою подавлення супротиву потерпілого та надання можливості ОСОБА_8 залишити місце скоєння злочину, схопив та почав утримувати руку ОСОБА_10 , якою він тримав свій рюкзак, намагаючись перешкодити викраденню належного йому майна.
Після вчинення вищевказаних протиправних дій, вирвавши з руки потерпілого рюкзак, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заволоділи даним рюкзаком та майном, що в ньому знаходилось, а саме: телефоном марки Lenovo А369 в корпусі чорного кольору, вартістю 500 гривень, з сім картами №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , грошовими коштами у розмірі 300 гривень та іншими речами, які не представляють майнової цінності для потерпілого, а саме: студентським квитком, посвідченням члена багатодітної сім`ї, футболкою білого кольору з написом «Necromancer», плоскогубцями чорного кольору у чорному чохлі, лінійкою дерев`яною з написами, двома синіми батарейками типу 18650, двома ручками, одним олівцем, двома коректорами білого кольору, кільцем саморобним з бронзи, двома мотками ниток, Powerbank Xiaomi, USB дротом, пеналом синього кольору з помаранчевими полосами, та з викраденими речами з місця скоєння кримінального правопорушення втекли, розпорядившись в подальшому ними на власний розсуд, чим спричинили потерпілому майнову шкоду на загальну суму 800 гривень.
На зазначений вирок суду, захисником ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , була подана апеляційна скарга, в якій він, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просив вирок суду першої інстанції змінити та звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Так, захисник у своїй уточненій апеляційній скарзі зазначає, що вирок суду не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, оскільки є не обґрунтованим та не вмотивованим в частині покарання. Захисник стверджує, що обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину. Також, захисник вказав, що за час проведення досудового слідства ОСОБА_8 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, а будь-яких обставин, обтяжуючих покарання ОСОБА_8 не встановлено. Разом з цим, захисник стверджує, що ОСОБА_8 за місцем проживання характеризується задовільно, має стійкі соціальні зв`язки, на обліку у лікаря психіатра не перебуває. Таким чином, захисник вказує, що з урахуванням усіх характеризуючих обвинуваченого даних та обставин суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 менш суворе покарання.
Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок районного суду в частині призначення покарання ОСОБА_8 , через м`якість, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 296 КК України у виді 3 років позбавлення волі; за ч.2 ст. 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 ч.1 КК України, остаточно визначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.
В своїй апеляційній скарзі, прокурор вказує, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості злочину і особі засудженого, через його м`якість, оскільки судом не враховано, особу винного, який неодноразово судимий та має незняту і непогашену судимість, на шлях виправлення не став та знов скоїв умисний тяжкий злочин, ніде не працює, не одружений, не має міцних соціальних зв`язків, єдиним джерелом його доходу є вчинення кримінальних правопорушень.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги та, не оспорюючи доведеності вини, правильності кваліфікації дій, просили пом`якшити ОСОБА_8 покарання, заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами. Ці обставини ніким не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.
З огляду на зазначене, доводи сторони захисту, на які посилаються в своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції були враховані в повній мірі, зокрема стан здоров`я обвинуваченого. При цьому, районний суд врахував всі обставини справи, у тому числі і ті, на які посилається у своїй скарзі захисник, а тому підстав для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України апеляційний суд не вбачає.
Даючи оцінку даним про особу обвинуваченого, апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів та знову вчинив умисний корисливий злочин. У зв`язку із зазначеним апеляційний суд приходить висновку про небажання обвинуваченого робити висновки щодо своїх вчинків і, як наслідок небажання змінити ставлення до свого життя та стати на шлях виправлення.

Таким чином, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника, призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та служити підставою для зміни або скасування вироку, оскільки, з урахуванням наведених у вироку обставин, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст.50 КК України.
Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про неврахування районним судом попередніх судимостей при призначенні покарання, то апеляційний суд вважає, що ці доводи необґрунтовані, оскільки судом відповідно до ст. 67 КК України обставина, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочинів, була врахована при призначенні обвинуваченому покарання.
Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 висловив жаль з приводу вчиненого правопорушення та щиро каявся.
Апеляційний суд приймає до уваги ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину та вважає, з урахуванням зазначених приписів кримінального закону та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7, що таке ставлення, визнання вини та каяття повинно бути враховано при застосуванні кримінального закону при призначенні покарання.
Вказані обставини дали суду підстави дійти до висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції його від суспільства, внаслідок чого обвинуваченому ОСОБА_12 за ч.2 ст. 186 КК України було призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, яке в свою чергу є фактично мінімальним строком покарання, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.
З огляду на строк остаточного покарання призначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на думку апеляційного суду, не є явно несправедливим через м`якість, як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора, а тому апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Також, апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги захисника про необхідність застосування відносно обвинуваченого дії ст. 75,76 КК України, оскільки вони не обгрунтовані жодними посиланнями на обставини, які б давали суду підстави для прийняття такого рішення, з огляду на характер і обставини вчинених кримінальних правопорушень і даних про особу винного.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційних скарг має бути відмовлено, оскільки їх доводи підтвердження не знайшли, при розгляді апеляційних скарг не встановлено обставин, які б підтверджували незаконне та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, в зв`язку з чим, підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом, для скасування чи зміни вироку, в зазначених апеляційних скаргах прокурора та захисника не вбачається.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційні скарги прокурора і захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 22.07.2020 року відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.
Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4