Ухвала
Іменем України
01 липня 2021 року
справа № 676/1939/20
провадження№ 51-2914 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2021 року,
встановив:
Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2021 року вирок міськрайонного суду залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 16 січня 2020 року близько 13 години, перебуваючи неподалік домоволодіння АДРЕСА_2 , на ґрунті виниклих неприязних відносин із ОСОБА_6 , вступив у словесну суперечку із останнім. Під час цієї словесної суперечки ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання негативних наслідків, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , умисно наніс три удари палицею по руках і тулубу останнього, не спричинивши йому тілесних ушкоджень.

В подальшому, ОСОБА_5 із правого рукава своєї куртки витягнув ніж, після чого між ним та ОСОБА_6 розпочалась боротьба, в ході якої засуджений, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання негативних наслідків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, схопившись руками за вказаний ніж, умисно наніс ним удар в область правого стегна ОСОБА_6 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент спричинення.
У поданій касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2021 року та перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 119 або 128 КК України. Посилається на незаконність судових рішень через неправильне застосування норм кримінального процесуального закону у зв?язку із невірною кваліфікацією дій засудженого, що, на його думку, призвело до ухвалення несправедливо суворого рішення. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у засудженого ОСОБА_5 не було умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження. Також стверджує, що засуджений випадково в період боротьби наніс удар в ногу потерпілому, тому його дії носили необережний характер. При цьому вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій невірно кваліфікували дії засудженого ОСОБА_5 , внаслідок чого призначене йому покарання є занадто суворим.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги захисника, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями самого засудженого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також на даними, що містяться у письмових доказах.
Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.

Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ст. 119 КК України, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
З встановлених як судом першої так і судом апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_5 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, виходячи з того, що він схопився руками за ніж, умисно наніс ним удар в область правого стегна ОСОБА_6 , з наскрізним ушкодженням по ходу раньового каналу правої стегнової артерії, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, яке небезпечне для життя в момент спричинення та яке призвело до гострої крововтрати та смерті потерпілого.
Таким чином засуджений, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження, яке небезпечне для життя в момент спричинення і має прямий причинно-наслідковий зв`язок зі смертю потерпілого, не міг не усвідомлювати можливості настання таких суспільно небезпечних наслідків, що виключає вбивство з необережності, за якого винний не усвідомлює настання смерті потерпілого. При цьому тяжкості цих наслідків у свідомості засудженого не було конкретизовано, тобто він діяв із невизначеним умислом, а тому відповідальність має бути за фактичними наслідками, які настали, - умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в діях засудженого має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.
Тому суди врахували всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема, щодо подій, які передували конфлікту між засудженим та потерпілим, обставин, за яких обвинувачений та потерпілий опинилися на місці події, їх фізичних даних,характер і локалізацію тілесного ушкодження, а також інших обставин, пов`язаних з нанесенням потерпілому тілесного ушкодження, та дійшли до обґрунтованого висновку про направленість умислу ОСОБА_5 саме на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, що спричинило його смерть, та прийшли до вірного висновку про те, що факт свідомого та умисного заподіяння ножового поранення ОСОБА_6 є доведеним, тому колегія суддів вважає, що необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_5 на ст. 119 КК України як вбивство через необережність або на ст. 128 КК України як необережне тяжке тілесне ушкодження є необґрунтованою.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Крім того, аналогічні за змістом доводи касаційної скарги захисника щодо помилковості кваліфікації дій засудженого були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який розглядаючи дане кримінальне провадження, належним чином проаналізував усі доводи, наведені у скарзі захисника та на кожний з доводів дав повну та вичерпну відповідь.
Також апеляційний суд, врахувавши те, що ОСОБА_5 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, прийшов до обгрунтованного висновку про вірну кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України, з чим погоджується колегія суддів.
Тому немає підстав вважати, що ОСОБА_5 вчинив вбивство ОСОБА_6 через необережність або необережне тяжке тілесне ушкодження, тому його дії за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковані судами першої та апеляційної інстанцій правильно.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про суворість призначеного ОСОБА_5 покарання, то вони також є необгрунтованними.
При призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та особу ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий, на обліках в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується нейтрально та те, що він був ініціатором бійки і втік з місця події, не надавши першої допомоги потерпілому. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, судом першої інстанції встановлено щире каяття у заподіянні тілесних ушкоджень, що потягнули тяжкі наслідки, та активне сприяння розкриттю злочину.Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого судом визнано рецидивзлочинів.

На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, конкретних обставин кримінального правопорушення суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років в розмірі, наближеному до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 121 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Зважаючи на зазначене, покарання засудженому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення тапопередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3