Справа № 466/7895/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/931/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

за апеляційними скаргами заступника прокурора Львівської області ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами.

У відповідності до ст. 75 КК України, засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п п.1-2 ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язано засудженого ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 - задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Галицька», , що знаходиться за адресою: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 22 на користь потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином у розмірі 40664, 48 грн.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, у розмірі 100000,00 грн.

Вирішено питання з речовими доказами.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що близько 16 год. 30 хв. 27 вересня 2018 року, керуючи технічно справним транспортним засобом, марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_2 по автодорозі, що проходить по вулиці Панча у місті Львові у напрямку до вулиці Варшавська міста Львова, порушуючи Правила дорожнього руху, затвердженні Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями, а саме: п. п. 2.3 б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. п. 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, п. п. 18.1. водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться неподалік будинку № 7а по вул. Панча у місті Львові, по якому в цей час з права на ліво, по ходу руху вказаного транспортного засобу, рухалась у темпі спокійного кроку пішохід ОСОБА_11 , при виявленні небезпеки, не зменшив швидкості та своєчасно не зупинив керований ним транспортний засіб, що призвело до наїзду на пішохода. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження: закритий перелом лівої клубової, лобкової та сідничної кісток тазу, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 261/18 від 2 жовтня 2018 року, відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Не погоджуючись з вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2020 року, заступник прокурора Львівської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу відповідно до якої просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік із позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки; відповідно до ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 1 рік. Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням вимог кримінально процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, вказує на те, що при призначенні покарання за ч. 1 ст. 286 КК України необхідно вирішувати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Проте судом не надано належної оцінки обставинам вчинення злочину, а саме тому, що обвинувачений, керуючи автомобілем, на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_11 , допустив порушення Правил дорожнього руху України, які він зобов`язаний знати та дотримуватись.

Звертає увагу, що судом не враховано ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до скоєного, зокрема останній категорично заперечив вчинення ним кримінального правопорушення, не відшкодував та жодних заходів щодо відшкодування шкоди потерпілій не вжив, а також відсутність обставин, що пом`якшують обвинувачення ОСОБА_6 та наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку.

При цьому, у вироку не наведено жодних мотивів та підстав, якими керувався суд, приймаючи рішення про незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Крім того, з апеляційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2020 року, звернувся обвинувачений ОСОБА_6 , який просить даний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду необхідно скасувати з підстав однобічності та неповноти судового слідства та розгляду, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Так, в основу кваліфікації покладено порушення ОСОБА_6 п.п. 2.3, 12.3, 18.1 ПДР, однак стороною обвинувачення не надано суду доказів порушення обвинуваченим зазначених вимог ПДР та наявності причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 та наслідками, які настали.

Повідомляє, що перший допит свідка ОСОБА_12 відбувся лише 5 квітня 2019 року, тобто через 7 місяців після події. При цьому судом не перевірено даних про те, що ОСОБА_12 був очевидцем даної події.

Звертає увагу на невідповідність показів свідка ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_11 щодо погодніх умов, які були на момент вчинення ДТП. Зокрема, такі зазначили, що погода була сонячною, однак з архіву погоди вбачається, що 7 вересня 2018 року у Львові спостерігалась значна хмарність в межах 70% або більше, але не 100%.

Крім того, судом, беручи до уваги покази слідчого експерименту, не оцінено процедури залучення статиста, жодних дій для встановлення чіткої відповідності статиста потерпілій проведено не було. Слідчий експеримент проводився не при тих погодніх умовах, при яких відбувалась подія. Статист була одягнена у важкий зимовий одяг, який суттєво сповільнював її рух.

Під час проведення слідчого експерименту потерпіла надала покази, що автомобіль, який її збив, був на відстані 39,9 м та рухався безперервно, жодної зупинки не здійснював, що не відповідає її показам в судовому засіданні. На безперервність руху автомобіля вказують лише потерпіла та свідок ОСОБА_12 . При цьому судом першої інстанції не надано жодного обгрунтування надання переваги показам потерпілої та свідка ОСОБА_12 , а не обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 .

Вказує на виправлення, допущені у протоколі про проведення слідчого експерименту.

Зазначає, що подія ДТП була спровокована недотриманням Правил дорожнього руху потерпілою ОСОБА_11 , яка, всупереч п. 4.14 ПДР, раптово вибігла на нерегульований пішохідний перехід. З огляду на це ,водій ОСОБА_6 не мав об`єктивної можливості уникнути зіткнення з потерпілою.

Крім того, апелянт заперечує факт невідшкодування ним матеріальної шкоди добровільно, оскільки заподіяння такої має відшкодовуватись страховою організацією.

Стосовно стягнутої судом моральної шкоди зазначає, що факт заподіяння такої не може підтверджуватись, зокрема, показаннями свідків. Вказує, що позивач не була позбавлена можливості звернутися до спеціальних експертних установ та провести психологічну експертизу, однак не зробила цього. Відтак визначений судом розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн не має належного обгрунтування.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення сторони захисту, що підтримала доводи апеляційної скарги обвинуваченого та заперечила проти доводів апеляційної скарги прокурора, пояснення представника потерпілої, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 7 вересня 2018 року, відповідно до якого місцем пригоди є нерегульований пішохідний перехід на вул. П. Панча у м. Львові (а. с. 15-21, т. 1); фототаблицею до протоколу огляду місця події від 7 вересня 2018 року; постановою про визнання предметів речовими доказами по кримінальному провадженню від 7 вересня 2018 року, згідно з якою автомобіль марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0003449 від 7 вересня 2018 року (а. с. 30, т. 1); ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 19вересня 2018 року, згідно з якою накладено арешт на автомобіль марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , належить ОСОБА_6 (а. с. 34); заявою потерпілої ОСОБА_11 про її залучення як потерпілої по матеріалах кримінального провадження № 0003449 від 7 вересня 2018 року (а. с. 39, т. 1); висновком експерта № 261/18 від 2 жовтня 2018 року, згідно з яким у потерпілої ОСОБА_11 виявлено наступні ушкодження: закритий перелом лівої клубової, лобкової та сідничної кісток тазу, які утворились від дії тупого твердого предмету на ліву бокову поверхню тазу, могли бути причинені 7 вересня 2018 року від удару виступаючими частинами автомобіля при автонаїзді зліва під час ДТП, при обставинах, вказаних в «Ухвалі про призначення експертизи», відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я (а. с. 55-57, т. 1); ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 20 вересня 2018 року про проведення огляду автомобіля марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 60, т. 1); висновком судової автотехнічної експертизи № 1/1408 від 24 жовтня 2018 року, згідно з яким гальмівна система та система рульового управління автомобіля марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 знаходяться в працездатному стані та можуть виконувати функції передбачені конструкцією (а. с. 66-70, т. 1); висновком судової інженерно-транспортної експертизи № 1/1409 від 17 грудня 2018 року, згідно з яким автомобіль марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 первинно контактував своєю передньою правою частиною з групою відносно твердих предметів (може бути тіло пішохода) та відносне пересування предметів (предмету) проходило в напрямку спереду до заду по відношенню до його поздовжньої осі (а. с. 76-78, т. 1); висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 1/848 від 20 серпня 2019 року, згідно з яким наїзд автомобіля марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на пішохода відбувся на смузі, призначеній для руху в напрямку вул. Варшавська, в місці, що передує кінцевому розташуванню автомобіля (а. с. 84-87, т. 1); протоколом проведення слідчого експерименту від 14 лютого 2019 року, схемою до протоколу слідчого експерименту обставин дорожньо-транспортної пригоди та додатком до протоколу слідчого експерименту від 14 лютого 2019 року, а саме: DVD-R диск, марки «Havit». Згідно з даними слідчого експерименту, 7 вересня 2018 року приблизно о 16:30 год, ОСОБА_6 керував автомобілем марки «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким рухався у м. Львові по вул. П. Панча, в напрямку вул. Варшавської. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться неподалік буд. №7а, по вул. П. Панча, виявив пішоходів, які рухаються по вище вказаному переході, тому зупинив керований ним транспортний засіб, перед переходом щоб пропустити їх. Коли пішоходи пройшли ОСОБА_6 , знову розпочав рух і виявив жінку похилого віку справа на ліво відносно напрямку руху його автомобіля, відразу застосував гальмування та зупинив автомобіль, таким чином, що задня частина кузова автомобіля, знаходилась на пішохідному переході, але наїзду уникнути не вдалось. В результаті наїзду жінка пішохід впала на проїзну частину дороги. При проведенні слідчого експерименту встановлено, що місце наїзду на пішохода ОСОБА_11 є на віддалі від правого краю проїзної частини дороги 1.0 м, контактування з пішоходом ОСОБА_11 мало місце в районі правої передньої блок-фари. Будь-яких завад технічного характеру, які б могли перешкоджати водієві ОСОБА_6 в управлінні автомобілем чи, які б обмежували йому видимість елементів дороги, а також самого пішохода ОСОБА_11 - не було. (а. с. 105-110, т. 1); протоколом проведення слідчого експерименту від 25 лютого 2019 року, схемою до протоколу слідчого експерименту обставин дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до яких встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 перед ДТП, тобто з моменту її початку руху та виходу на пішохідний перехід і до місця наїзду, рухалася у темпі спокійного кроку. З місця виходу до місця наїзду в межах нерегульованого пішохідного переходу, пішохід подолала відстань біля 2.4-3.0 м. Наїзд на пішохода мав місце в межах нерегульованого пішохідного переходу, на смузі руху автомобіля марки «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 . Швидкість руху автомобіля «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 становив до 20 км/год. (а. с. 111-115, т. 1); протоколом проведення слідчого експерименту від 5 квітня 2019 року за участю свідка ОСОБА_12 , схемою до протоколу слідчого експерименту обставин дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до яких встановлені аналогічні обставини розвитку події, що і слідчим експериментом з потерпілою ОСОБА_11 (а. с. 116-120, т. 1); протоколом проведення слідчого експерименту від 21 травня 2019 року за участю свідка ОСОБА_13 , схемою до протоколу слідчого експерименту обставин дорожньо-транспортної пригоди, згідно з якими встановлено, що пішохід-статист ділянку в 5.0 м долав за час: 3.65с., 3.43с, 2.7с. За спеціально математичною формулою було встановлено, що середня швидкість руху пішохода в момент ДТП складала величину біля 1,53 м/с, що дорівнює 5,5 км/год. Під час проведення слідчого експерименту було встановлено, що у місці ДТП видимість елементів дороги є не менше 100 м, а тому завад, які б могли обмежувати видимість елементів дороги, в тому числі видимості пішохода, у водія - не було (а. с. 121-123, т. 1); ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, якою призначено у кримінальному провадженні №0003449 від 7 вересня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України автотехнічну експертизу (а. с. 127, т. 1); постановою слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 від 21 травня 2019 року про надання вихідних даних для проведення судової автотехнічної експертизи механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 128-130, т. 1); висновком судової автотехнічної експертизи № 1/633 від 17 липня 2019 року, згідно з яким водій автомобіля марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 повинен був керуватись технічними вимогами п. 18.1 чинних Правил дорожнього руху. При заданих вихідних даних, технічно спроможному місці наїзду, швидкості руху автомобіля марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 в 20 км/год, його водій ОСОБА_6 мав технічну можливість виконати вимогу «дати дорогу» чинних Правил дорожнього руху пішоходу ОСОБА_11 , яка вийшла і рухалась по пішохідному переході та мала перевагу в русі, шляхом своєчасного гальмування свого автомобіля. Дії водія ОСОБА_6 не відповідали технічним вимогам п. 18.1 чинних Правил дорожнього руху і вказана невідповідність дій водія знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної пригоди. Причиною настання даної пригоди стали не відповідаючі технічним вимогам п. 18.1 чинних Правил дорожнього руху, дії водія автомобіля марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 , які виразились в тому, що він не надав дороги пішоходу ОСОБА_11 , яка рухалась по пішохідному переході і мала перевагу для руху (а. с. 133-137, т. 1); рапортами слідчого СУ ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_14 про неможливість виклику свідків у зв`язку із недійсністю контактних номерів телефонів (а. с. 141, 142, т. 1).

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту щодо неналежного проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що такий проводився за інших погодніх умов, ніж відбулась ДТП, а статист була одягнена у важкий зимовий одяг, що сповільнював її рух, не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Так, метою проведення слідчого експерименту є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; сутність слідчого експерименту полягає у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, а також проведенні необхідних дослідів чи випробувань; підставами для здійснення слідчого експерименту є наявність відомостей, перевірка і уточнення яких має значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Під час його проведення необхідно відтворити обстановку, аналогічну чи максимально наближену до тієї, у якій відбувалася розслідувана злочинна подія.

При цьому ступінь реконструкції обстановки та обставин події залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, від можливостей реконструювання.

З протоколу проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_6 вбачається, що такий проводився 14 лютого 2019 року, тобто в іншу пору року, ніж відбулося ДТП. Разом з тим, колегія суддів, з урахуванням мети проведення даного слідчого експерименту, зокрема: відтворення обставини настання дорожньо-транспортної пригоди відповідно до показань свідка ОСОБА_6 ,

приходить до висновку, що такі дані як погодні умови та одяг статиста не мають вирішального значення для проведення слідчого експерименту та не можуть вплинути або суттєво змінити результати його проведення.

Крім того, колегія суддів бере до уваги той факт, під час проведення даного слідчого експерименту був присутній обвинувачений ОСОБА_6 , який був ознайомлений і з протоколом слідчого експерименту, і зі схемою до нього, про що розписався. Заяв, скарг, клопотань та зауважень до таких ним надано не було.

Щодо непроведення судом оцінки процедури залучення статиста та невстановлення чіткої відповідності статиста потерпілій, то дані аргументи не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ч. 1 ст. 240 КПК України чітко визначено, хто може проводити слідчий експеримент, а саме: слідчий та прокурор. Таким чином статиста залучає той, хто проводить слідчий експеримент. Чинне законодавство не містить визначення поняття «статист» та вимог до такої особи, оскільки функція статиста зводиться до заміни певного учасника слідчого експерименту під час проведення такої слідчої дії. Дана особа не є самостійним учасником слідчого експерименту, чинним КПК України не передбачено обов`язку вносити дані про особу, яка виконувала роль статиста, в процесуальні документи, а тому вказані доводи апелянта до уваги не беруться.

Покликання обвинуваченого на те, що допит свідка ОСОБА_12 відбувся лише через сім місяців після дорожньо-транспортної пригоди, а його статус як свідка не підтверджено, адже відсутні дані про те, що він був очевидцем події, не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частиною 1 ст. 352 КПК України перед допитом свідка головуючий, зокрема, попереджає його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.

Як слідує з матеріалів провадження, дорожньо-транспортна пригода мала місце 7 вересня 2018 року, свідок ОСОБА_12 був залучений до проведення слідчого експерименту, який проводився 5 квітня 2019 року. За твердженням сторони захисту, саме 5 квітня 2019 року свідок ОСОБА_12 був вперше допитаний щодо обставин вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, як було зазначено вище, судом оцінюються лише ті показання, які були надані свідком під час допиту у суді. З протоколу судового засідання та доданої до матеріалів справи копії технічної фіксації судового засідання вбачається, що допит свідка ОСОБА_12 було проведено 5 березня 2020 року. Такий проводився у порядку, визначеному ст. 352 КПК України, тобто після приведення свідка до присяги та попередження його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання (а. с. 138-141, т. 2).

При цьому жодних даних про те, що сторона захисту зверталася у правоохоронні органи з заявою про вчинення свідком ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України, суду не представлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що норми чинного кримінального процесуального закону, зокрема ст. 93 КПК України, не містять вимог щодо часу збирання доказів, в тому числі й допиту свідків. Єдиною законодавчою вимогою є здійснення збирання доказів у межах строків досудового розслідування. З матеріалів провадження вбачається, що строки досудового розслідування, визначені ст. 219 КПК України, стороною обвинувачення були дотримані.

Твердження апелянта про те, що органом досудового розслідування не було вжито заходів для допиту інших свідків ДТП не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки з рапортів слідчого ВРЗ СТ СУ ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_14 вбачається, що свідків було неможливо викликати для допиту у зв`язку з: 1) відмовою від проведення допиту (а. с. 31); 2) недійсністю контактних номерів телефонів (а. с. 124, 141, 142). Тобто слідчий вживав заходів для виклику та допиту свідків, однак здійснити допит таких не вдалося.
Стосовно доводів апелянта щодо надання потерпілою ОСОБА_11 відмінних показань про погодні умови та рух автомобіля під час слідчого експерименту та допиті у суді, то такі колегією суддів до уваги не беруться, адже перед допитом потерпіла також була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання (а. с. 138-141, т. 2).

Крім того, Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у провадженні № 51-6070кмо19 (справа № 740/3597/17) зроблено висновок про те, що, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК України, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

З огляду на наведене, потерпілою ОСОБА_11 не надавались показання під час проведення слідчого експерименту, вона надавала відомості, необхідні для проведення даної процесуальної дії, яка є самостійним джерелом доказів.

Покликання апелянта на те, що судом першої інстанції надана невірна оцінка протоколу проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_12 , не ґрунтується на вимогах закону.

Так, з матеріалів провадження слідує, що стороною захисту у суді першої інстанції було заявлено клопотання про визнання протоколу проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_12 недопустимим доказом, оскільки у такому коректором замальовано частину тексту, а поверх нього нанесено новий текст.

Суд першої інстанції, розглянувши дане клопотання, дійшов висновку про те, що відсутні підстави визнавати такий протокол недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент був проведений у порядку, визначеному ст. 240 КПК України, визначених ст.ст. 87-88 КПК України підстав для визнання даного доказу недопустимим не було встановлено.

З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 КПК України процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися, зокрема, у протоколі. Вимоги до протоколу, його змісту та форми, визначені ст. 104 КПК України.

Проаналізувавши протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 (а. с. 116-119, т. 1), колегія суддів дійшла до висновку, що такий складено відповідно до вимог ст. 103 КПК України. Наявні виправлення кількох слів у даному протоколі є незначними та такими, що не могли вплинути на зміну змісту протоколу в цілому.

Крім того, свідок ОСОБА_12 , ознайомившись зі змістом протоколу слідчого експерименту, проведеного за його участі, не подав зауважень та доповнень у відповідності до ч. 5 ст. 104 КК України, що у свою чергу підтверджує відповідність наданих ним даних із відомостями, зафіксованими у змісті протоколу слідчого експерименту. Як вбачається з вироку суду, дані відомості перевірено судом першої інстанції під час безпосереднього допиту свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні надав відомості, що відповідають даним, зазначеним у протоколі слідчого експерименту.

Стосовно покликання сторони захисту на те, що судом першої інстанції не було враховано наявності у діях пішохода ОСОБА_11 порушення п. 4.14 Правил дорожнього руху, слід зазначити наступне.

Оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно-небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку.

З огляду на те, що потерпіла ОСОБА_11 , як встановлено висновками експертиз, вийшла і рухалась по пішохідному переході та мала перевагу в русі, колегія суддів дійшла до висновку, що у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП перебувають саме дії водія автомобіля марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стосовно апеляційних вимог прокурора в частині безпідставного незастосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів не погоджується з даними апеляційними вимогами, виходячи з наступного.

Статтею 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» за №14 від 23 грудня 2005 року у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно. При цьому зазначено, що додаткове покарання, передбачене ч. 3 ст. 286 КК України, суд може не призначати лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання, судом першої інстанції враховано, що відповідно до ст. 12 КК України, злочин, вчинений обвинуваченим, є злочином невеликої тяжкості; наслідки вчиненого злочину та його суспільну небезпеку; особу винного, який раніше несудимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, не працює, на обліку в психіатричному та наркологічному диспансерах не перебуває; його ставлення до вчиненого; відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність; наявність обтяжуючої обставини вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Крім того, колегія суддів враховує той факт, що обвинувачений після скоєння дорожньо-транспортної пригоди викликав потерпілій швидку допомогу, а також позицію потерпілої, яка не наполягала на призначенні ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вищенаведені обставини в їх сукупності дають колегії суддів підстави зробити висновок про те, що позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, враховуючи зазначені дані про його особу та конкретні обставини провадження і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не буде справедливим та необхідним покаранням у такому випадку.

Покликання прокурора на те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому не є достатньою підставою для обов`язкового застосування щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки суд призначає таке покарання, виходячи з мотивів його доцільності. При цьому визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а тому не може носити обов`язкового характеру.

Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 17 листопада 2020 року у справі № 686/3244/20.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого стосовно відсутності у нього обов`язку здійснити виплату матеріальної шкоди потерпілій, то дійсно виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком. У зв`язку з цим суд дійшов до правильного висновку про часткове задоволення цивільного позову та стягнення 50 664,48 грн з ПАТ «Страхова компанія Галицька». Стягнення матеріального відшкодування з обвинуваченого судом не здійснювалось, однак дана обставина була оцінена судом під час вирішення питання про стягнення моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_11 .

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 місцевим судом дотримано.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при визначенні та обґрунтуванні стягнення на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди було враховано конкретні обставини провадження, докази, досліджені й оцінені в судовому засіданні, а також тяжкість наслідків вчиненого правопорушення, характер і обсяг моральних страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_11 .

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд урахував, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, через які вона безумовно зазнала фізичного болю як під час травмування, так і під час довготривалого лікування, адже довгий період фактично була прикута до ліжка; моральних страждань і переживань через неможливість повністю відновити попередній стан здоров`я.

Крім того, судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 не надав жодної допомоги під час лікування потерпілої у лікарні.

За таких обставин, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 в сумі 100 000 грн на користь потерпілої ОСОБА_11 , узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілою моральних страждань. Підстав для зменшення розміру даного відшкодування апелянтом не наведено, а колегією суддів не встановлено.

Доводи сторони захисту про те, що потерпілій необхідно було звернутися до спеціальних експертних установ та провести психологічну експертизу до уваги колегією суддів не беруться, оскільки отримання висновку експерта у даній категорії справ не є обов`язковим.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині винуватості ОСОБА_6 , призначеного обвинуваченому покарання та в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, прокурором та обвинуваченим в їхніх апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2020 року залишити без змін, а апеляційні скарги заступника прокурора Львівської області ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4