Ухвала
іменем України
03 червня 2021 року
м. Київ
справа № 523/15409/19
провадження № 51-4062 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року щодо нього,
встановив:
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі за: ч. 4 ст. 187 КК на строк 12 років із конфіскацією належного йому майна; ч. 2 ст. 147 КК на строк 11 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю вищезазначених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням визначено засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією належного йому майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_4 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні в період з 07 липня 2019 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 23 липня 2020 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року залишив без зміни, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки обґрунтування його касаційної скарги не містило доводів, які б викликали необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачалося, що підстав для її задоволення не було.
Ухвалами Верховного Суду від 18 березня 2021 року відмовлено засудженому ОСОБА_4 у задоволенні заяви про відвід колегії суддів у складі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, оскільки вказані судові рішення вже були предметом касаційного перегляду за його касаційною скаргою, з цих самих підстав.
Засуджений ОСОБА_4 втретє звернувся з аналогічною за змістом та вимогами касаційною скаргою, яка до Суду надійшла 01 червня 2021 року, в якій порушує питання про перевірку тих самих судових рішень, із тих самих підстав, щодо яких судом касаційної інстанції прийнято рішення про відмову йому у відкритті касаційного провадження.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого та копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.
Зі змісту положень статей 424, 425КПК вбачається, що процесуальним законом не передбачено можливості багаторазового оскарження в касаційному порядку особою судових рішень, які вже були предметом перегляду суду касаційної інстанції за касаційною скаргою цієї особи. Конституційний суд України рішенням від 11 березня 2010 року № 8-рп/2010 встановив, що визначення у положенні п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України як однієї з основних засад судочинства "забезпечення ... касаційного оскарження рішення суду" у системному зв`язку з положеннями частини першої ст. 8, ст. 125 Основного Закону України означає лише одноразове касаційне оскарження та перегляд рішення суду.
Як убачається із наявних у суді касаційної інстанції матеріалів, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року прийнято вмотивоване рішення про відмову у відкритті касаційного провадження на підставах, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. Тобто, вказані судові рішення вже були предметом касаційного перегляду за касаційною скаргою засудженого, з цих самих підстав.
Відтак засуджений використав своє право на касаційне оскарження вказаних судових рішень, із зазначених ним підстав, у зв`язку із чим вони не можуть бути предметом касаційного перегляду вдруге.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані вирок та ухвала щодо засудженого ОСОБА_4 не можуть бути предметом повторного розгляду суду касаційної інстанції.
З огляду на вищезазначене заява засудженого щодо поновлення йому строку на касаційне оскарження судових рішень, не підлягає до розгляду.
Також засудженому слід врахувати, що вирішення питання з приводу розгляду його касаційної скарги за його участі та призначення йому захисника судом касаційної інстанції, можливе лише після відкриття касаційного провадження. А оскільки у даному провадженні такого рішення судом прийнято не було, підстав для задоволення вказаних клопотань немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3