Справа № 750/5546/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/590/21
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Билбасівка Слов`янського району Донецької області, громадянину України, офіційно непрацюючому, з неповною базовою освітою, який перебуває у фактичних шлюбних стосунках та має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрований по АДРЕСА_1 ,фактично проживав у АДРЕСА_2 ;

та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю та мешканцю АДРЕСА_3 , громадянину України, в силу ст. 89 КК України не судимому,

продовжений строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21 серпня 2021 року включно, без визначення розміру застави.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на доведеність та наявність ризиків, передбачених у ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду клопотання не зменшилися та не зникли..

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду щодо його підзахисного ОСОБА_6 скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , з покладенням відповідних обов`язків, або ж визначити розмір застави, який забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Вказує на те, що заявлені у клопотанні прокурора ризики не знайшли свого підтвердження та суперечать зібраним матеріалам. У свою чергу, на порушення вимог ст. ст. 370, 372 КПК України, суд не мотивував і не обґрунтував своє рішення, формально підійшов до розгляду питання про продовження строку дії виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не звернув уваги на доводи сторони захисту про обрання більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на практику Європейського Суду, при вирішенні питання щодо доцільності продовження запобіжних заходів, як упродовж досудового розслідування, так і під час судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу на початковій стадії розслідування.

На даний час кримінальне провадження перебуває в суді першої інстанції та прокурором не було надано даних про здійснення тиску на потерпілих, а від потерпілого ОСОБА_11 взагалі надійшла зава про призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі. Всі збитки відшкодовані, претензії до обвинувачених відсутні.

При обранні міри запобіжного заходу та її продовженні, суд не може керуватися самим лише фактом про тяжкості вчиненого злочину та можливості суворого покарання, а має враховувати наявність та обґрунтованість заявлених стороною обвинувачення ризиків.

При цьому, з урахуванням неконкретного обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України, з якого не зрозуміло, яке саме насильство застосовувалось до потерпілого, на порушення вимог ст. 183 КПК України, в ухвалі суду не розглядалося питання щодо можливості застосування до ОСОБА_6 більш м`якого виду запобіжного заходу та не вирішувалось питання про визначення розміру застави.

На даний час обвинувачений має постійне місце проживання за місцем реєстрації своєї родини в м. Києві, має двох неповнолітніх дітей, а його дружина потребує госпіталізації, у зв`язку з чим ОСОБА_6 повинен на цей час доглядати дітей.

За відсутності ризиків про які зазначав прокурор, суд мав усі підстави для відмови у задоволенні його клопотання та був зобов`язаний вирішити питання про обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_10 просить ухвалу суду в частині продовження строку дії запобіжного заходу його підзахисному ОСОБА_9 скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати його підзахисному більш м`який запобіжний захід, який забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Вказує на те, що заявлені у клопотанні прокурора та зазначені в ухвалі суду ризики не знайшли свого підтвердження та суперечать зібраним матеріалам. Висновок суду про наявність ризиків впливу на потерпілих та свідків, а також можливість переховування від органів слідства та суду взагалі ґрунтується виключно на припущеннях.

Єдиний ризик тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винним, не може бути вирішальним при обранні запобіжного заходу та не виправдовує тривале тримання під вартою, про що неодноразово наголошував Європейський Суд у своїх рішеннях. Крім того, з огляду на обставини справи та позицію потерпілого, можливість призначення покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, не виключається.

На думку захисника, факт проживання ОСОБА_9 в іншому місці не є підставою для обрання найбільш суворого виду запобіжного заходу. Заяви потерпілих про розгляд справи за їх відсутності та відсутність претензій до обвинувачених спростовують твердження прокурора про можливість здійснення на них впливу.

Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення значно зменшився через тривале перебування його підзахисного під вартою.

Обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України є неконкретним та суперечливим, не містить даних про те який саме вид насильства був застосований до потерпілого, а тому позицію суду про неможливість визначення розміру застави є безпідставним.

Заслухавши доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги, присили скасувати ухвалу суду та обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або ж визначити розмір застави, що зможе забезпечити дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки, також підтримали апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_10 , прокурора, ОСОБА_8 , який заперечував проти доводів сторони захисту, наголосив на тому, що один із вчинених обвинуваченими злочинів є тяжким, вчиненим групою осіб із застосуванням насильства до потерпілого, на даний час ризики, зазначені у клопотанні не зменшилися та не зникли, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги захисників залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, при продовженні строку тримання під вартою суд враховує наявність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України, за попередньою змовою групою осіб, один із злочинів вчинений із застосуванням насильства до потерпілого, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчинених обвинуваченими кримінально-карних діянь, а кількість епізодів злочинної діяльності вказує на те, що обвинувачені можуть продовжити свою злочинну діяльність.

При цьому, посилання захисників на те, що потерпілі просили розглядати справу без їх присутності та не мають претензій до обвинувачених є обставинами, які можуть бути враховані судом при призначенні покарання, але до закінчення судового розгляду не знижують ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів та самих обвинувачених.

Розуміючи тяжкість та невідворотність покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими існує ризик ухилитися від суду через віддаленість місця реєстрації від місця вчинення кримінальних правопорушень.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд вірно зазначив в ухвалі, що вказані прокурором ризики не зменшились та визнав їх такими, що виправдовують подальше тримання обох обвинувачених під вартою, і на даний час вони виключають можливість скасування раніше обраного запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , як про це просить сторона захисту.

Відповідно до пункту 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовується відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, якщо у цьому полягає суспільний інтерес, що виправдовує відповідний відступ.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обвинувачені працездатного віку, проте суспільно-корисною працею не займаються, не мають стабільного джерела доходу, прибули в м. Чернігів виключно для вчинення кримінальних правопорушень, при цьому викрадали у потерпілих майно на досить значні суми: перший епізод 29 592 грн. 45 коп., другий епізод -8 406 грн. 17 коп., третій епізод -24 343 грн. 20 коп. Викрадені прикраси із золота повернуті потерпілим через оперативне реагування працівників поліції, які затримали ОСОБА_9 та ОСОБА_6 і останні не встигли розпорядитися викраденим майном.

Питання визначення розміру застави є правом, а не обов`язком суду, як про це зазначено стороною захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

При цьому вид насильства, який був застосований, або ж застосуванням якого були висловлені погрози, значення не має. У даному провадженні, як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, отже, як слідчим суддею, так і судом першої інстанції вірно розмір застави не визначався.

Конкретність пред`явленого обвинувачення у даному проваджені колегією суддів не перевіряється, це є предметом судового розгляду у вирішенні справи по суті пред`явленого обвинувачення.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з урахуванням місця фактичного проживання обох обвинувачених, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку і значно посилить ризик переховування від правосуддя.

Тривалість тримання під вартою у даному кримінальному провадженні з 05.04.2021 року складає трохи більше трьох місяців, у той час як триває судовий розгляд, досудове розслідування закінчене у досить короткі строки, а тому зауваження захисників про тривале тримання під вартою їх підзахисних є необ`єктивним і не зменшує заявлених прокурором ризиків впливу на свідків, переховуватися від суду та вчинити нове кримінальне правопорушення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404- 405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14