Постанова
Іменем України
05 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 583/3476/18
провадження № 51-9828км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року, а також касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000317 від 19 травня 2018 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хухра, Охтирського району, Сумської області, який згідно з матеріалами кримінального провадження зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347 Кримінального кодексу України (далі КК України),
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня 2019 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347 КК України, та йому призначено покарання: за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 347 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на його користь 31 569,51 грн та 50 000 грн відповідно у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_6 у не встановлені досудовим розслідуванням спосіб, час і місці незаконно придбав вибуховий пристрій, виключений із цивільного обороту, який згідно з висновком експерта від 17 липня 2018 року є наступальною осколковою ручною гранатою дистанційної дії РГД-5, що належить до категорії боєприпасів, тобто він незаконно, без передбаченого законом дозволу придбав бойові припаси та умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, незаконно, без передбаченого законом дозволу зберігав вказану гранату РГД-5 до 19 травня 2018 року.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 узяв із собою вказаний бойовий припас та з метою подальшого його застосування для пошкодження шляхом вибуху майна провідного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Управління Державного агентства рибного господарства у Сумській області ОСОБА_10 , який є працівником правоохоронного органу, приніс вказану наступальну осколкову ручну гранату дистанційної дії Р Г Д-5 із собою до території домоволодіння АДРЕСА_2 , що перебуває у володінні ОСОБА_10 , і, перекинувши вказаний бойовий припас на територію двору вказаного домоволодіння, спричинив там вибух, тобто незаконно, без передбаченого законом дозволу здійснював носіння бойових припасів.

Крім того, ОСОБА_6 , керуючись мотивом помсти за виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_10 , 19 травня 2018 року близько 00:22 на автомобілі ВАЗ = 21214, прибув до двору багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , та з метою реалізації свого злочинного наміру взяв із собою наступальну осколкову ручну гранату дистанційної дії РГД-5, рушив до домоволодіння ОСОБА_10 , розташованого на АДРЕСА_2 .
19 травня 2018 року близько 00:40, перебуваючи поблизу домоволодіння ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , привівши наступальну осколкову ручну гранату дистанційної дії РГД-5 у бойовий режим, з метою використання вражаючих факторів її вибуху для пошкодження майна ОСОБА_10 , розташованого на території його домоволодіння, застосував указаний бойовий припас, перекинувши його до двору домоволодіння за зазначеною адресою в напрямку автомобіля «Chevrolet Niva 2123», що перебуває у володінні ОСОБА_10 .
У результаті дії вражаючих факторів вибуху, що відбувся внаслідок застосування ОСОБА_6 наступальної осколкової ручної гранати дистанційної дії РГД-5, відбулося пошкодження належного ОСОБА_10 майна, а саме: автомобіля «Chevrolet Niva 2123», фасаду, вікон та даху житлового будинку, чим потерпілому ОСОБА_10 було спричинено матеріальну шкоду.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_6 без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону,неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилається на те, що в порушення вимог п. 10 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) судами першої та апеляційної інстанції кримінальне провадження не було закрито. Висновки судів ґрунтуються на недопустимих доказах, оскільки відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту, в порушення вимог ст. 290 КПК України, відбулося після закінчення строку досудового розслідування. Зазначає, щопорушуючи вимоги п. 14 ч. 2 ст. 36 КПК України, заступник керівника місцевої прокуратури направив обвинувальний акт до суду, який не мав права приймати його до розгляду. Вказує, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах провадження відсутня постанова про зміну анкетних даних свідка ОСОБА_11 та не надав відповіді на доводи його апеляційної скарги щодо відсутності підстав у сторони обвинувачення для вжиття таких заходів. Зазначає, що зміна анкетних даних цього свідка позбавила сторону захисту можливості приймати участь у проведенні слідчого експерименту. Посилається на те, що судом не були перевірені показання свідка ОСОБА_11 на достовірність, тому вважає, що показання цього свідка та протокол пред`явлення особи для впізнання є недопустимими доказами. Також, не погоджується із висновками судів про те, що у ОСОБА_6 були підстави для помсти потерпілому та вказує, що стороною обвинувачення не була перевірена можливість вчинення цього правопорушення іншою особою. Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції під час вирішення питання про направлення кримінального провадження до іншого суду порушено вимоги ст. 34 КПК України. Вважає, що сторону захисту було обмежено у доступі до правосуддя, оскільки її не було повідомлено про розгляд вказаного подання. Вказує, що в ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У касаційних скаргах захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять ухвалу Полтавського апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначають, що апеляційним судом всупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК України безпідставно відмовлено стороні захисту у задоволенні клопотання про дослідження доказів. Посилаються на те, що в матеріалах провадження відсутній протокол допиту у якості свідка ОСОБА_6 від 21.05.2018 року та судами не надано оцінку щодо його допустимості, а також допустимість доказам, отриманих за результатами проведеної слідчої дії пред`явлення особи для впізнання та тимчасового доступу до речей і документів. Також апеляційним судом не перевірено дотримання вимог КПК України при задоволенні судом першої інстанції клопотання про надання представнику потерпілого тимчасового доступу до речей та документів з можливістю вилучення у ПрАТ «ВФ Україна» інформації про телефонні дзвінки в період з 18 по 19 травня 2018 року. Апеляційний суд не взяв до уваги доводів сторони захисту про те, що в с. Хухра Охтирського району Сумської області, за місцем проживання ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення був відсутній мобільний зв`язок або була низька якість мобільного зв`язку. Вважають, що цим судом не надано оцінки діям суду першої інстанції, який, на їх думку, порушуючи положення ст. 337 КПК України, вийшов за межі обвинувачення, зазначивши, що пошкоджене майно належить потерпілому на праві власності. Також посилаються на те, що судами не було враховано твердження обвинуваченого та його захисника про можливу причетність до вчиненого кримінального правопорушення інших осіб. Зазначають, суд апеляційної інстанції не врахував позицію прокурора про відсутність прямих доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень. Вказують, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам положень статей 370 та 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив залишити їх без задоволення, а оскаржені судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Стаття 412 КПК України визначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Відповідно до ст. 419 КПКУкраїнисуд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347 КК України.
Не погоджуючись із вказаним вироком, захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, у яких посилалися на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,неповноту судового розгляду та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушували перед апеляційним судом питання про скасування вироку суду першої інстанції та постановлення нового вироку відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
За наслідками апеляційного розгляду суд залишив подані апеляційні скарги сторони захисту без задоволення.
Водночас, в ухвалі апеляційного суду відображено лише частину доводів апеляційних скарг сторони захисту.
Так, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході розгляду провадження в суді першої та апеляційної інстанції, сторона захисту ставила питання про сумніви щодо правдивості показань свідка ОСОБА_11 тапосилалася на відсутність у провадженні обставин, які б обґрунтували необхідність вжиття відповідних заходів стосовно цього свідка щодо зміни його анкетних даних, вказувала на відсутність прямих доказів винуватості обвинуваченого, допущені процесуальні порушення та існуючу практику Європейського суду з прав людини.
При цьому, апеляційний суд погоджуючись із висновками суду першої інстанції та відмовляючи стороні захисту у визнанні показань свідка ОСОБА_12 недопустимим доказом, у своєму рішенні лише формально послався на те, що вони є предметом перевірки в рамках іншого кримінального провадження та дійшов висновку, що вказаний доказ не є визначальним для доведення винуватості ОСОБА_6 . При цьому суд послався на те, що стороназахисту не оспорює протокол пред`явлення особи для впізнання з участю цього свідка.

Таким чином, як вбачається із матеріалів провадження та оскаржуваного рішення апеляційного суду, сторона захисту в своїх апеляційних скаргах фактично ставила під сумнів наявність підстав та необхідність вжиття таких заходів щодо зміни анкетних даних свідка ОСОБА_11 . Про такі порушення та недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України сторона захисту також зазначала й у поданих касаційних скаргах.
Під час апеляційного розгляду суд належної перевірки вказаних доводів сторони захисту не здійснив, умотивованих відповідей на них не надав.
На думку Суду, результати перевірки зазначених доводів мають важливе значення і можуть вплинути на доведення винуватості ОСОБА_6 , з огляду на те, що вирок суду першої інстанції вирішальною мірою базується на показаннях потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 і відносяться до ключових доказів в частині доведення винуватості ОСОБА_6 .

При цьому, Суд звертає також увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Васильєв та інші проти Росії» (заява № 38891/08), у якій, визнавши порушення права заявників на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ зазначив про те, що показання анонімних свідків мали принципове значення з огляду на висунуте обвинувачення, однак національний суд не обґрунтував належним чином, з яких причин особистості й голоси свідків були приховані.
Зазначені положення Конвенції та практика ЄСПЛ є джерелами права, що залишив поза увагою суд апеляційної інстанції. Зокрема, апеляційний суд не врахував положення ч. 1 ст. 87 КПКУкраїни, на підставі яких недопустимим є доказ, отриманий унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією і законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Таким чином, залишаючи без ефективної перевірки доводи сторони захисту та матеріали цього кримінального провадження, апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Крім того, належна й ретельна оцінка зазначених фактів з урахуванням усіх деталей має принципово важливе значення для постановлення в цьому кримінальному провадженні законного, мотивованого й обґрунтованого судового рішення, яке повинно відповідати вимогам національного та міжнародного законодавства.
Водночасухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.
Однак указаних вимог закону під час розгляду цього кримінального провадження в апеляційному порядку не було дотримано апеляційним судом, що перешкодило постановленню законного та обґрунтованого рішення і відповідно до ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для його скасування.
У зв`язку з викладеним Суд визнає обґрунтованими доводи засудженого ОСОБА_6 та його захисників у касаційних скаргах у частині істотного порушення апеляційним судом норм кримінального процесуального закону та невідповідності ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 370, ч. 2 ст. 419 КПК України.
Отже, з огляду на наявність вищезазначених істотних порушень норм кримінального процесуального закону й на те, що вирішення інших викладених у касаційних скаргах доводів пов`язано з переоцінкою сукупності зібраних доказів, колегія суддів не вбачає підстав для їх перевірки в ході касаційного розгляду та вважає, що з урахуванням заявлених в апеляційних скаргах сторони захисту вимог, які в цілому стосуються доводів усіх касаційних скарг, зазначені доводи має перевірити суд апеляційної інстанції, у зв`язку з чим є підстави для часткового задоволення вимог, викладених у касаційних скаргах та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог кримінального процесуального закону і прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення питання Полтавським апеляційним судом щодо обрання запобіжного заходу залишити під вартою, але на строк не більше ніж 60 днів.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3