Справа № 352/82/20
Провадження № 1-кп/346/158/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Колегія суддів Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області
в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Коломия клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу по кримінальному провадженню про обвинувачення

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій) та з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньо змовою групою осіб, поєднаному із проникнення у житло.
Ухвалою слідчого судді від 26 грудня 2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_10 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 26 січня 2020 року.

Ухвалою слідчого судді від 28 грудня 2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_11 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 28 січня 2020 року.

Ухвалою колегії суддів Коломийського міськрайонного суду в підготовчому судовому засіданні 23 січня 2020 року було обрано запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 22 березня 2020 року,який був продовжений ухвалами колегії суддів від 17.03.2020 року , 13.05.2020 року , 12 червня 2020 року , 31 липня 2020 року , 16 вересня 2020 року, 11 листопада 2020 року,18 грудня 2020 року , 27 січня 2021 року до 26 березня 2021 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою до спливу двохмісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого такого заходу.

Прокурор в судовому засіданні подав письмове клопотання,в якому наголосив на необхідності продовження строків тримання під вартою обвинувачених, оскільки вчинений злочин є тяжким, обвинувачені не працюють, можуть ухилитись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків , а також зважаючи тяжкість покарання за вчинене кримінальне правопорушення, за яке санкція відповідної статті 187 ч.3 КК України ,за якою обвинувачуються ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , передбачає покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі.
Обвинувачені та їх захисники не заперечили щодо продовження відносно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обраний стосовно обвинувачених слід продовжити, виходячи з наступного.

Згідно статті 5 § 1 (с) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) нікого не може бути позбавлено свободи, крім такого випадку і відповідно до процедури, встановленої законом, як законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
Підстави для арешту передбачені нормами КК України та КПК України, Конвенцією про захист прав людини і основних свобод людини, а саме ст.5 (право на свободу та особисту недоторканість), а також рішеннями Європейського суду по правам людини. Основна мета вказаної ст.5 Конвенції заключається в тому, щоб виключити необгрунтоване тримання під вартою особи (рішення ЄСПЛ по справі «Маккей проти Великобританії»). ЄСПЛ звертає увагу , що вимога законності тримання під вартою не може бути задоволена тільки шляхом дотримання національного законодавства,а національне законодавство повинно відповідати Конвенції, включаючи загальні принципи, які в ній відображені (справа «Плесо проти Угорщини»). В рішенні по справі «Джессіус проти Литви» ЄСПЛ роз`яснив , що в розумінні ст.5 Конвенції особа може бути взята під варту на підставі підпункта «с» пункта 1 цієї статті тільки в рамках кримінального судочинства з метою, щоб дана особа предстала перед компетентним органом за наявності обгрунтованої підозри. Суть терміну «обгрунтована підозра» полягає в існуванні фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Яку саме підозру слід вважати обгрунтованою залежить від обставин справи.
Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, висловленої судом у п. 79 рішення Суду у справі Харченко проти України та у п. 170 рішення Суду у справі Лабіта проти Італії, таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Арешт або затримання особи, передбачені законом, мають здійснюватися з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення. Гарантії ст. 5 Конвенції вкотре нагадав Європейський суд з прав людини у справі «Ішчі та інші проти Туреччини» (заява № 67483/12)

Крім цього, згідно практики Європейського суду з прав людини ,а саме §1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справах «Fox, Campbell and Hartley v. UK», «Dumont-Maliverg v. France»), підтверджують, що застосування такого заходу,як тримання під вартою, виправдовується тим, що була наявна обґрунтована підозра в тому, що підозрюваний скоїв злочин, в якому його обвинувачують. А отже, взяття під варту в даному випадку не порушує вимог §1 ст.5 конвенції.
Таким чином, тримання під вартою і доставка до компетентного правоохоронного органу особи, щодо якої існує підозра у вчиненні кримінального правопорушення, якщо особа ухиляється або може ухилитись від покладених на неї обов`язків , передбачених законом, є належним засобом.

Щодо обвинувачених було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ухвалами слідчого судді від 26 грудня 2019 року та 28 грудня 2019року, а в подальшому ухвалами Коломийського міськрайонного суду від 23 січня 2020 року , 17 березня 2020 року , 13 травня 2020 року , 12 червня 2020 року , 31 липня 2020 року, 16 вересня 2020 року , 11 листопада 2020 року , 18 грудня 2020 року, 27 січня 2021 року до 26 березня 2021 року. Підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу є те,що обвинувачені можуть ухилитись від суду, незаконно впливати на свідків і потерпілу, у обвинувачених відсутнє нерухоме чи рухоме майно, а також тяжкість покарання за вчинене кримінальне правопорушення, за яке санкція відповідної статті 187 ч.3 КК України ,за якою обвинувачуються ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , передбачає покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі.
Крім цього, зазначено обставини, які послужили підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Так, обвинувачені не працюють,не мають постійного доходу , не мають міцних соціальних зв`язків, обвинувачуються у вчиненні злочину щодо особи похилого віку, а також тяжкість покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

-усвідомлюючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та розмір покарання, передбачений за вчинення кримінального правопорушення у якому обвинувачуються обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з метою ухилення від притягнення до кримінальної відповідальності, можуть переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки в основу обвинувачення, ставляться свідчення потерпілої та свідків;

-також обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки вони вже неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності.

-обвинувачені, підтримуючи стосунки із кримінальним елементом району, можуть незаконно впливати на свідків та потерпілу з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєний тяжкий злочин,а також можуть перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
На даний час судовий розгляд даного кримінального провадження продовжується , вищеперераховані обставини зазначені у вищезгаданих ухвалах не змінилися, інших обставин, які б надавали підстави до зміни запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою суд не вбачає.

Крім цього, суд бере до уваги той факт ,що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проходять в якості обвинувачених за об`єднаним кримінальним провадженням про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186, ч.2 ст. 187 КК України , яке розглянуто Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, певний час знаходились під домашнім арештом, однак перебуваючи під домашнім арештом, обвинувачуються у вчиненні нового тяжкого злочину щодо особи похилого віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Суд враховує, що в даному випадку взяття під варту і продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, і вважає, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, зокрема застосування запобіжного заходу у виді особистої поруки є неможливим через відсутність осіб, які згодні взяти на себе це зобов`язання, а застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, домашнього арешту чи застави є занадто м`яким запобіжним заходом, що не відповідає характеру вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених.

Суд враховує також і ту обставину, що з незалежних від суду причин, а саме загальновідомої ситуації, яка складається наразі в Україні щодо розповсюдження короновірусної хвороби та введення локдауну через негативну епідеміологічну ситуацію, а також враховуючи ймовірність неможливості явки до суду учасників процесу чи доставки обвинувачених, строк дії запобіжного заходу підлягає продовженню на термін 60 діб, але не довше розгляду справи у суді.
Крім того, на думку суду, суспільний інтерес, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.
Тому суд вважає обґрунтованим клопотання прокурора про необхідність продовження щодо обвинувачених виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наведених обставин, слід продовжити щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст.183, 331, 369-372, ч. 2 ст. 392 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Продовжити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , у вигляді тримання під вартою на строк на 60 днів, тобто до 21 травня 2021 року, до 17.00 год.

Продовжити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою на строк на 60 днів, тобто до 21 травня 2021 року, до 17.00 год.

Копію ухвали вручити обвинуваченим та прокурору після її проголошення та направити начальнику УВП-12 м. Івано-Франківська.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня проголошення через Коломийський міськрайонний суд.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3