Справа № 158/1889/21
Провадження № 1-кс/0158/735/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Ківерці

Слідчий суддя Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

дізнавача ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши клопотання дізнавача СД ВП №1 ЛРУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 , за погодженням прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000328 від 08.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, -

в с т а н о в и в :

До слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області звернувся дізнавач СВ ВП №1 ЛРУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 , за погодженням прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_6 із клопотанням про накладення арешту на майно, у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000328 від 08.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що 07.07.2021 року в лісовому масиві поблизу с. Сокиричі, Луцького району, було виявлено автомобіль «IVEKO», р.н.з. « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_7 , який без відповідних документів здійснював видобуток піску.

В ході огляду після події від 07.07.2021 року, було вилучено спеціалізований вантажний автомобіль марки «IVEKO», моделі «EUROCARGO 260E27», р.н.з. « НОМЕР_1 », обладнений гідравлічним маніпулятором та завантажений піском, а також вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на вищевказаний автомобіль серії НОМЕР_2 , виданий ТСЦ 0741 та власником якого являється ОСОБА_8 , житель АДРЕСА_1 , які в подальшому було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Оскільки в кримінальному провадженні є достатньо даних вважати, що тимчасово вилучене майно є доказом вчинення кримінального правопорушення і відповідає вимогам ст. 167 КПК України, з метою збереження речових доказів, а також запобігання можливості їх приховування, знищення, пошкодження, псування, втрати, передачі, пересування, відчуження, дізнавач просив суд накласти арешт вищевказане вилучене майно, тимчасово позбавивши можливості відчужувати його, користуватись, розпоряджатись будь-яким чином ним до прийняття кінцевого рішення у вказаному провадженні.

У судовому засіданні дізнавач ОСОБА_3 підтримала клопотання з підстав та обставин, зазначених у ньому.

Захисник власника майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що вказаний транспортний засіб є власністю ОСОБА_9 , а не ОСОБА_8 , оскільки при виготовлені технічного паспорта працівниками ТСЦ 0741 було допущено описку в графі «по батькові», що підтверджується довідкою наданою вищезазначеною установою, а також те, що даним транспортним засобом, на законних правових підставах, на виконання договору здійснювалася поставка піску, під керуванням водія ОСОБА_7 , а тому просив у задоволенні вказаного клопотання відмовити.

Заслухавши пояснення учасників провадження, кожного зокрема, дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що СД ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинський області проводиться досудове розслідування за №0000328 від 08.07.2021 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України.

Разом з тим, в межах вищевказаного кримінального провадження, в ході огляду після події від 07.07.2021 року, було вилучено спеціалізований вантажний автомобіль марки «IVEKO», моделі «EUROCARGO 260E27», р.н.з. « НОМЕР_1 », обладнений гідравлічним маніпулятором та завантажений піском, а також вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на вищевказаний автомобіль серії НОМЕР_2 , які в подальшому було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно ч. 2 вказаної статті тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; є предметом кримінального правопорушення; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Разом з тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норму закону.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначені вимоги у контексті застосування заходів забезпечення кримінального провадження вимагаються визначення статусу суб`єкта, майно якого підлягає арешту у кримінальному провадженні та законної мети здійснення такого обмеження відповідного права.

Рішеннями Європейського суду з прав людини від 09.06.2005 року у справі «Бакланов проти Російської Федерації» та від 24.03.2005 року у справі «Фрізен проти Російської Федерації» наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Згідно до вимог ст. ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Однак, в матеріалах клопотання про арешт майна, слідчим не обґрунтовано відповідність майна, на яке він просить накласти арешт, критеріям статті 98 КПК України.

Крім того, слідчому судді було надано документи про законність перевезення піску та проведення благоустрою, а саме розпорядження Ківерцівської міської ради №40-во від 19.04.2021 року «Про проведення благоустрою на території старостинських округів Ківерцівської міської територіальної громади», подорожний лист вантажного автомобіля №07/07, договір про безоплатне надання послуг №б/н від 05.07.2021 року.

Також у судовому засіданні встановлено, що власником тимчасово вилученого майна є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 23.04.2021 року та листом ТСЦ МВС №0741 від 13.07.2021 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку стороною обвинувачення, разом з тим власник майна у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язаний належним чином їх теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які надані слідчому судді . При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя, вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання не є обґрунтованим, оскільки слідчим всупереч вимогам ч. ч. 1-4 ст. 170, ч. 3 ст. 171 КПК України не вказано підстави і мета такого арешту, та відповідне обґрунтування необхідності саме такого арешту, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищевказане, слідчий суддя приходить до переконання, про відсутність підстав вважати, що виявлене та вилучене майно може бути доказом злочину, могло зберегти на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, під час кримінального провадження, а тому у задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити, -

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання дізнавача СД ВП №1 ЛРУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 , за погодженням прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000328 від 08.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали виготовлено 14.07.2021 року.