Справа № 751/6010/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/13/21
Категорія - ч.3 ст.369 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 000127 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимий,

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.369 КК України та виправданий за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий,

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.369 КК України та виправданий за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

Скасовано арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.08.2018 року на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_9 .

Скасовано арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.08.2018 року на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_10 .

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Як зазначив у вироку місцевий суд, органом досудового розслідування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у пропозиції надання неправомірної вигоди та наданні неправомірної вигоди службовій особі за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, за наступних обставин:

20.06.2018 року старший оперуповноважений міжрайонного відділу №4

(м. Корюківка) Управління захисту економіки в Чернігівській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі - УЗЕ в Чернігівській області) капітан поліції ОСОБА_13 , здійснюючи відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» функції представника влади, тобто являючись службовою особою, у ході здійснення службової діяльності разом із старшим оперуповноваженим міжрайонного відділу №4 УЗЕ в Чернігівській області майором поліції ОСОБА_14 отримали інформацію, що мешканці с. Рогізки, Сновського району, Чернігівської області, в порушення вимог ст.58 ГК України, якою встановлено обов`язковість державної реєстрації суб`єкта господарювання, на території с. Рогізки, Сновського району здійснюють господарську діяльність з розпилювання деревини без державної реєстрації суб`єкта господарювання.

З метою перевірки зазначеної інформації, документування та припинення адміністративного правопорушення, керуючись п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якого поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходи з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень, припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , 20.06.2018 року, близько 15.30 год., прибули за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходиться господарська будівля, в якій здійснювалася діяльність з розпиловки деревини без державної реєстрації суб`єкта господарювання.

Перебуваючи за вищевказаною адресою, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 виявили двох чоловіків, які представилися ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Працівники поліції пред`явили службові посвідчення та запропонували ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , у їх присутності, оглянути територію та будівлю, де знаходиться пилорама.

У ході спілкування ОСОБА_19 повідомив ОСОБА_13 про те, що вони із братом здійснюють господарську діяльність із розпиловки деревини та реалізацію пиломатеріалів без державної реєстрації суб`єкта господарської діяльності та інших дозвільних документів, передбачених законодавством.

Крім того, у ході огляду території та розташованої на ній будівлі ОСОБА_14 і ОСОБА_13 виявили верстат з розпиловки деревини (пилораму), свіжу дерев`яну тирсу, пиломатеріали та чоловіка, який представився ОСОБА_20 та повідомив, що за проханням ОСОБА_21 здійснював на його пилорамі розпиловку деревини.

У зв`язку з цим, ОСОБА_13 , діючи у межах наданих повноважень, передбачених ст.255 КУпАП, відповідно до якої уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст. 164-164 КУпАП, повідомив ОСОБА_18 про те, що зараз стосовно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.164 КУпАП, за здійснення господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Після цього, ОСОБА_19 запропонував ОСОБА_13 надати неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 6000 грн., за нескладання останнім протоколу про адміністративне правопорушення, укриття вчиненого адміністративного правопорушення та невтручання в подальшому у здійснювану ними господарську діяльність без державної реєстрації з розпиловки деревини.

Проте ОСОБА_22 відповів, що він у будь-якому разі складе протокол про адміністративне правопорушення, а питання про його направлення до суду вирішуватиме керівництво УЗЕ в Чернігівській області та відразу склав стосовно ОСОБА_21 протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП.

Після цього, ОСОБА_19 повідомив ОСОБА_13 , що приїде до нього для вирішення вищевказаного питання.

В подальшому, у період часу з 20.06.2018 року по 23.06.2018 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, знаходячись у с. Рогізки, Сновського району, ОСОБА_19 вступив у змову з ОСОБА_23 з метою надання неправомірної вигоди ОСОБА_13 у сумі 6000 грн. за невчинення останнім дій, спрямованих на документування та перешкоджання господарській діяльності, яка здійснюється з порушенням вимог законодавства.

У подальшому, 22 та 23 червня 2018 року, ОСОБА_10 телефонував ОСОБА_13 з метою зустрічі для передачі йому неправомірної вигоди.

У телефонній розмові ОСОБА_19 домовився з ОСОБА_13 зустрітися 23.06.2018 року, близько 16 години, у приміщенні УЗЕ в Чернігівській області за адресою: м. Чернігів, вул. І. Мазепи, буд.70.

Реалізуючи свій спільний злочинний умисел до кінця, з метою уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення та уникнення відповідальності у майбутньому, 23.06.2018 року, о 16.38 год., ОСОБА_24 і ОСОБА_19 прибули до приміщення УЗЕ в Чернігівській області та пройшли до службового кабінету ОСОБА_13 .

Того ж дня, 23.06.2018 року, перебуваючи у вищевказаному службовому кабінеті, ОСОБА_19 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_23 , о 16 год. 42 хв., висловив ОСОБА_13 пропозицію надати неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 6000 грн., за ненаправлення до суду протоколу про адміністративне правопорушення та за неперешкоджання в майбутньому зайняттю ними господарською діяльністю з розпиловки деревини без реєстрації суб`єкта господарювання.

У ході спілкування, о 16 год. 49 хв., ОСОБА_19 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , надав вказівку останньому дістати грошові кошти у раніше обумовленій сумі та покласти їх на робочий стіл ОСОБА_13 .

Після цього, ОСОБА_19 взяв зазначені грошові кошти та поклав їх у робочий щоденник ОСОБА_13 . У подальшому зазначені грошові кошти в сумі 6000 грн. виявлено та вилучено у ході проведення обшуку службового кабінету ОСОБА_13 .

Виправдовуючи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , місцевий суд зазначив, що належних та допустимих доказів, сукупність яких була би достатньою для доведення вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , органом досудового розслідування не надано, у зв`язку з чим, в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст.62 Конституції України, витлумачивши всі неусунуті сумніви на користь обвинувачених, останні підлягають виправданню за недоведеністю вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнати винуватими за ч.3 ст.369 КК України та призначити кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, без конфіскації майна. В обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції свій висновок про непричетність обвинувачених до вчинення злочину побудував на суперечливих, однобоко витлумачених доказах, яким не дав належної правової оцінки, висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності. Зокрема, послався на порушення ч.11 ст.290 КК України, так як сторона захисту не здійснила відкриття свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 на стадії досудового розслідування, а тому показання цих осіб є недопустимими доказами у кримінальному провадженні. Також, місцевий суд, вказавши на сумніви у показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , не зазначив у чому саме є розбіжності у показаннях цих осіб. До того ж висновок суду про визнання показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 недостовірними, у вироку відсутній. Зазначив, що суд безпідставно визнав недопустимими ряд доказів сторони обвинувачення, посилаючись на порушення порядку їх отримання. Вказав на відсутність порушення вимог КПК України під час реєстрації кримінального правопорушення в ЄРДР. Також зазначив, що НСРД - контроль за вчиненням злочину був проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства України. Вказав про відсутність провокаційних дій з боку працівників правоохоронних органів щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою вчинення ними інкримінованого злочину, а висновки суду у цій частині є надуманими та не підтверджуються відповідними доказами. Також, дійшовши висновку про недоведеність стороною обвинувачення того, що ОСОБА_15 та ОСОБА_16 вчинене кримінальне правопорушення, суд установив, що кримінальне правопорушення мало місце, проте його вчинили не обвинувачені. Але доказів того, що неправомірну вигоду ОСОБА_13 надавали інші особи, а не ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не здобуто і судом не наведено. Зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про виправдання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки їх винуватість повністю доведена зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом належними і допустимими доказами.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; обвинувачених та їх захисників, котрі просили залишити вирок суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, згідно з положеннями ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За змістом ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення; а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 284 цього Кодексу, тобто, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення або якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно п.17 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму ВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Як встановила колегія суддів, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , суд першої інстанції перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, на які посилався орган досудового розслідування та, згідно зі ст.94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів, тобто дотримався вищезазначених вимог закону.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 свою вину у висунутому їм обвинуваченні за ч.3 ст.369 КК України не визнали. Наполягали на тому, що працівники поліції змусили їх привезти гроші в приміщення УЗЕ в Чернігівській області, щоб обвинувачених не притягували до адміністративної відповідальності, а також, щоб у подальшому «не створювати проблем» ОСОБА_30 у здійсненні господарської діяльності.

Свідок ОСОБА_25 у судому засіданні апеляційного суду показав, що часто допомагав по господарству сім`ї ОСОБА_31 , які дозволили йому розпиляти на пилорамі дошку особисто для себе на ремонт будинку тестя. Потім побачив, як працівники поліції на автомобілі «Таврія», зеленого кольору, проїхали туди-сюди декілька разів, щось знімали. Після цього на пилораму приїхали брати ОСОБА_32 , про щось розмовляли. Працівники поліції говорили, що все одно притягнуть ОСОБА_33 до відповідальності. Поліцейські покликали ОСОБА_25 тільки через годину, подробиць не пояснювали, сказали щось підписати. Від підписав, не читаючи, бо погано бачить. Працівники поліції сказали, що все одно знайдуть людей, які підтвердять, що він працює у братів ОСОБА_31 .

Допитаний у судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_34 показав, що з дозволу ОСОБА_35 ремонтував в ангарі свою машину. Під`їхала біла «Таврія» з двома чоловіками, питали де господар, бо хочуть з ним поговорити. Днів через десять після цього приїхав автомобіль «Славута», де було п`ятеро чоловіків. Свідок визирав з ангару і бачив, як вони писали якісь папери, потім сіли у машину і поїхали. Потім ОСОБА_34 пішов рвати траву, що росла поруч з ангаром. Через деякий час знову під`їхав автомобіль. Свідок, щоб його не помітили, присів у високій траві. Чоловік, який вийшов з машини, казав ОСОБА_36 , що «задовбе його протоколами, на перший раз буде 15 тисяч, потім 30 і так далі». Щоб цього не сталось, сказав ОСОБА_10 «привозити раз на півроку шість тисяч гривень і буде працювати спокійно».

Свідок ОСОБА_13 у суді апеляційної інстанції показав, що в червні 2018 року працював старшим оперуповноваженим міжрайонного відділу №4 (м. Корюківка) УЗЕ в Чернігівській області. 20.06.2018 р. була отримана інформація про діяльність незаконної пилорами в с. Рогізки, Сновського району. Під час перевірки він та ОСОБА_14 виявили в будівлі деревообробний станок, що належав ОСОБА_37 , і там здійснюється розпиловка деревини. На місці брати ОСОБА_32 пояснили, що вони здійснюють свою господарську діяльність без документів, які перебувають в процесі оформлення. У зв`язку з цим працівники поліції повідомили, що відносно ОСОБА_10 буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.164 КУпАП, на що останній запропонував вирішити питання щодо нескладання протоколу. Проте ОСОБА_22 відмовився та сказав, що все буде вирішувати керівництво. Вони склали протокол і вилучили станок. 23.06.2018 року ОСОБА_10 телефонував йому і сказав, що приїде до Чернігова для вирішення питання. Брати ОСОБА_32 приїхали до ОСОБА_38 вдвох, черговий завів їх до службового кабінету ОСОБА_39 ОСОБА_40 запропонував 6000 грн., щоб протокол не надсилали до суду. Після цього ОСОБА_41 сказав брату дістати кошти. ОСОБА_42 дістав кошти і поклав на стіл, а ОСОБА_40 поклав їх у службовий блокнот, який знаходився на робочому столі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку, погоджується з доводами суду першої інстанції щодо правильності оцінки доказів у кримінальному провадженні, оскільки судом при прийнятті рішення дотримано вимоги діючого законодавства.

Так, відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд прийшов до помилкового висновку про виправдання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки їх винуватість повністю доведена зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом належними і допустимими доказами, колегія суддів визнає непереконливими.

Кожен доказ, яким органи досудового розслідування обґрунтували обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, судом ретельно досліджений, йому дана відповідна оцінка, а висновки місцевого суду детально перевірені апеляційним судом.

Як слідує з показань обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , останні своєї винуватості у пропозиції надання неправомірної вигоди та наданні неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, не визнали, пояснивши, що надавали кошти на вимогу саме працівників поліції, щоб обвинувачених не притягували до адміністративної відповідальності та щоб у подальшому правоохоронці не створювали їм перешкод у здійсненні господарської діяльності.

Ці показання матеріалами кримінального провадження не спростовуються, а навпаки, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

Так, стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинувачених було надано письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом у судовому засіданні місцевого суду та перевірені судом апеляційної інстанції.

Згідно витягу з наказу № 172 від 26.05.2017, ОСОБА_13 призначено на посаду старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 4 (м. Корюківка) УЗЕ в Чернігівській області з 01.06.2017 року (т.1, а.к.п.166).

Зі змісту рапорту старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №4 (м.Корюківка) УЗЕ в Чернігівській області ДЕЗ НП України ОСОБА_13 від 20.06.2018 року, направленого на адресу начальника Управління ОСОБА_43 та зареєстрованого за №173р/39/124/01-2018 від 20.06.2018, слідує, що ОСОБА_13 зазначив, що у розмові із ОСОБА_10 останній одразу ж запропонував вирішити питання з протоколом, а саме нескладання його на нього, та не перешкоджання в подальшому у їх із братом господарській діяльності за надання йому фінансової винагороди. Розуміючи те, що ОСОБА_10 пропонує йому неправомірну вигоду, він повідомив, що на даний час з цього приводу нічого не може сказати та 20.06.2018 відбуває у м. Чернігів. Після цього склав протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.164 КУпАП. Після складання протоколу ОСОБА_10 повідомив, що приїде до м. Чернігова 22.06.2018 року або 25.06.208 року з метою вирішення питання з ним та керівництвом УЗЕ в Чернігівській області щодо ненаправлення протоколу до суду та подальшого неперешкоджання у їх протиправній господарській діяльності (т.1, а.к.п.127,128).

Вказаний рапорт начальником УЗЕ в Чернігівській області ОСОБА_44 направлено на адресу начальника Чернігівського управління ДВБ ОСОБА_45 , як рапорт за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, який 21.06.2018 року було направлено начальнику СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_46 з матеріалами щодо факту отримання пропозиції про надання неправомірної вигоди співробітнику УЗЕ в Чернігівській області для прийняття рішення в порядку ст.214 КПК України (т.1, а.к.п.125,126).

Цього ж числа, начальнику СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_46 старший слідчий в ОВС ОСОБА_47 направив рапорт від 21.06.2018 року про те, що громадянин ОСОБА_48 пропонує надати неправомірну вигоду службовій особі Національної поліції України з подальшою передачею службовій особі Національної поліції України, яка займає відповідальне становище, за вчинення дій, з використанням наданої їй влади чи службового становища, а саме за не направлення до суду складеного протоколу про адміністративне правопорушення. В діях громадянина ОСОБА_48 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України (т.1, а.к.п.124).

Крім того, згідно копії рапорту ОСОБА_13 від 21.06.2018 року, направленого на адресу начальника Управління ОСОБА_43 , 20.06.2018 року, о 15 годині, при перебуванні на території АДРЕСА_2 , ОСОБА_13 було виявлено адміністративне правопорушення, передбачене ст.164 КУпАП, з боку ОСОБА_33 , який здійснював господарську діяльність з розпиловки деревини на верстаті по обробці деревини (пилорамі) без дозволу Держгірнагляду на роботи підвищеної небезпеки та без належної реєстрації у ЄДР. За вказаним фактом складено протокол за ч.1 ст.164 КУпАП стосовно ОСОБА_10 , просить вказівок по суті рапорту (т.1, а.к.п.167).

Як слідує з витягу з ЄРДР від 21.06.2018, за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень внесені відомості до ЄРДР за №0000127 від 21.06.2018 року, правова кваліфікація ч.3 ст. 369 КК України, фабулою зазначено: 21.06.2018 до СУ ГУНП в Чернігівський області надійшли матеріали з Чернігівського управління ДВБ про те, що громадянин ОСОБА_48 , перебуваючи на території Чернігівської області, пропонує надати неправомірну вигоду службовій особі Національної поліції України з подальшою передачею службовій особі Національної поліції України, яка займає відповідальне становище, за вчинення дій, з використанням наданої їй влади чи службового становища (т.1, а.к.п.117).

З вищенаведених доказів, наданих стороною обвинувачення слідує, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань безпідставно та в порушення п.1 розділу 2 Положення про порядок ведення ЄРДР були внесені за ч.3 ст.369 КК України, оскільки короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, не відповідає обставинам, викладеним ОСОБА_13 у рапорті від 20.06.2018 року, де вказано, що ОСОБА_10 пропонував йому неправомірну вигоду, він на даний час з цього приводу нічого не може сказати та 20.06.2018 року відбуває у м. Чернігів.

Отже, доводи прокурора з приводу відсутності порушення вимог КПК під час реєстрації кримінального правопорушення у ЄРДР, є необґрунтованими.

Посилання прокурора на те, що із судового рішення прослідковується упередженість суду у винесенні саме виправдувального вироку, намагання визнати недопустимими найбільшу кількість доказів, які вказують на вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення і мотиви недопустимості доказів не завжди відповідають вимогам законодавства, є лише припущенням апелянта, не ґрунтуються на конкретних обставинах, у чому саме прослідковується упередженість суду та не є підставою для скасування вироку суду. Так, визнаючи докази недопустимими, місцевий суд посилався на конкретні вимоги закону і мотивував, з яких причин він вважає вказаний доказ недопустимим.

Зокрема, прокурор у судовому засіданні місцевого суду, як доказ вини обвинувачених, надав копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 094722 від 20.06.2018 року та додані до нього документи, а саме: пояснення ОСОБА_9 , ОСОБА_25 , протокол огляду, виявлення та вилучення, розписку, всього на 5 аркушах (т.1, а.к.п.168- 172).

Згідно листа начальника УЗЕ в Чернігівській області від 23.06.2018 року, вищевказані адміністративні матеріали на 25 аркушах були направлені на адресу голови Щорського районного суду Чернігівської області (т.1, а.к.п.173).

За змістом ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Враховуючи, що копія протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 094722 від 20.06.2018 року та додані до нього документи, були отримані та долучені до матеріалів кримінального провадження не у порядку, передбаченому ст.159 КПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання вказаних матеріалів недопустимими доказами.

Відповідно до змісту ст.92 КПК України, обов`язок доказування покладено на прокурора.

Згідно з ч.4 ст.246 КПК України, виключно прокурор приймає рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину.

Згідно із постановою прокурора у кримінальному провадженні про проведення негласної слідчої (розшукової) дії контроль за вчиненням злочину від 22.06.2018 року, для отримання доказів злочинної діяльності ОСОБА_10 , в частині висловлення пропозиції або обіцянки надати та надання неправомірної вигоди особі, яка займає відповідальне становище, прокурор постановив провести контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту шляхом прийняття обіцянки чи пропозиції та одержання старшим оперуповноваженим УЗЕ в Чернігівській області ОСОБА_13 для себе та начальника УЗЕ в Чернігівській області неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 6000 грн. за невчинення дій з використанням наданої їм влади чи службового становища, а саме: за ненаправлення протоколу про адміністративне правопорушення за ст.164 КУпАП щодо ОСОБА_10 та подальшого неперешкоджання його господарської діяльності. До проведення спеціального слідчого експерименту залучено ОСОБА_13 (т.1, а.к.п.147, 148).

Частиною 6 ст.246 КПК України встановлено, що проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування злочину, або за його дорученням уповноважені оперативні підрозділи органів безпеки.

Відтак, колегія суддів вважає, що залучення ОСОБА_13 до конфіденційного співробітництва відбулось шляхом реалізації прокурором повноважень, які не передбачені КПК України, оскільки статтею 275 КПК України визначено повноваження виключно слідчого у кримінальному провадженні щодо залучення осіб до конфіденційного співробітництва. Будь-яких доручень останньому на здійснення негласних слідчих (розшукових) дій у даному провадженні слідчими, які проводили досудове розслідування, надано не було.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що контроль за вчиненням злочину, всупереч положенням ч.6 ст.246 КПК України, було проведено не уповноваженою на такі процесуальні дії особою, що є безумовною підставою для визнання такого доказу недопустимим.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки вищевказані «базові докази» отримані з грубим порушенням порядку, встановленому КПК і правильно визнані судом першої інстанції недопустимими, то всі інші докази, які є похідними від них, є також недопустимими.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону позбавили кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 юридичної чинності ще на початковій стадії.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Аналогічну позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) №2914/98 від 13 січня 2005 року, де зазначено, що у кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Відповідно до протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 24.06.2018, у ході її проведення встановлено, що 23.06.2018 року, о 16 год. 41 хв., ОСОБА_10 та ОСОБА_9 разом прибули до службового кабінету №201 УЗЕ в Чернігівській області, в якому знаходився ОСОБА_13 . У ході розмови ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_13 про те, що готовий надати йому грошові кошти у сумі 6000 гривень за ненаправлення протоколу про адміністративне правопорушення за ст.164 КУпАП, складеного 20.06.2018 року стосовно ОСОБА_10 , та подальшого неперешкоджання його господарській діяльності, яка здійснюється з порушенням вимог законодавства. Після цього ОСОБА_10 надав вказівку своєму брату ОСОБА_9 дістати грошові кошти та покласти їх на стіл, за яким сидів ОСОБА_13 . Зазначені грошові кошти ОСОБА_10 узяв та поклав у службовий блокнот ОСОБА_13 . Після передачі предмета неправомірної вигоди, у приміщені вказаного службового кабінету проведено обшук (т.1, а.к.п.149).

Згідно клопотання слідчого ОСОБА_49 , погодженого прокурором, про проведення обшуку від 23.06.2018 р., слідчий просив надати дозвіл на проведення обшуку у приміщенні УЗЕ в Чернігівській області, з метою відшукання і вилучення предмету неправомірної вигоди - грошових коштів, наданих ОСОБА_10 працівнику поліції ОСОБА_13 . Обґрунтовуючи клопотання, слідчий не зазначав про обставини, які стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР, клопотання обґрунтував показами свідка ОСОБА_13 .

Як слідує з протоколу обшуку від 23.06.2018 року та додатків до протоколу, при обшуку ОСОБА_13 заявив, що у нього в службовому блокноті знаходяться гроші неправомірна вимога, та він готовий добровільно видати гроші. Особам, які брали участь у проведенні слідчої дії, в тому числі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 роз`яснені їхні права і обов`язки, передбачені ч.3 ст.66 КПК України, а саме вимога слідчого не розголошувати відомості щодо проведеної процесуальної дії, при цьому не було зазначено процесуальний статус ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (т.1, а.к.п.134- 139).

Крім слідчої (розшукової) дії обшуку; негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, на підставі ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Чернігівської області від 22.06.2018 року проводились такі негласні слідчі (розшукові) дії, як аудіо-, відеоконтроль особи ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , без їх відома; зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_10 , без його відома, що підтверджується дорученням слідчого СУ ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_50 від 22.06.2018 року поліцейським Чернігівського управління ДВБ НП України (т.1, а.к.п.153, 154).

На виконання зазначених ухвал слідчого судді та доручення слідчого СУ ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_50 від 22.06.2018 року проведено аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_10 , про що 25.06.2018 року складено протокол № 222т/42-24, до якого долучений оптичний носій DVD R інв. № 49т, серійний № MOGXPR 858 та протокол огляду речей та документів від 04.07.2018 (т.1, а.к.п.155-161).

Зі змісту цього протоколу вбачається, що під час проведення НСРД зафіксовано зустріч та розмови між ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 23.06.2018 року.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні того ж кримінального правопорушення, що і ОСОБА_10 - за ч.3 ст.369 КК України, а саме у пропозиції надання неправомірної вигоди та наданні неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, вчиненими за попередньою змовою групою осіб.

Проте, відомості про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, внесено до ЄРДР лише 27.08.2018 року.

Оскільки стосовно ОСОБА_9 не розслідувалось кримінальне провадження до проведення негласної слідчої (розшукові) дії - аудіо-, відеоконтролю особи ОСОБА_10 , то відповідно до ч.1 ст.257 КПК України отримана в результаті проведення такої слідчої дії інформація, без ухвали слідчого судді не може бути використана.

Також апелянт вказує на відсутність провокаційних дій з боку працівників правоохоронних органів щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з метою вчинення ними інкримінованого злочину, пославшись на надуманість висновків суду у цій частині.

Проте, дані доводи прокурора не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

ЄСПЛ у рішеннях за заявами, що стосувалися порушення ст.6 Конвенції через провокацію злочину з боку правоохоронців, неодноразово підкреслював, що в специфічному контексті методів розслідування, що застосовуються у боротьбі з корупцією, усталена позиція Суду полягає в тому, що суспільний інтерес не може виправдати використання доказів, отриманих у результаті підбурювання з боку поліції, оскільки такі докази з самого початку піддали б обвинуваченого ризику непоправного позбавлення права на справедливий розгляд («Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року; «Худобін проти Росії» 2006-XII; «Ванян проти Росії» від 15 грудня 2005 року; «Раманаускас проти Литви» від 05 лютого 2008 року).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, котрі діють за їх дорученням, не обмежують своїх дій лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того, щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу («Раманаускас проти Литви» від 05 лютого 2008 року).

У своєму рішенні «Банніков проти Росії» на обґрунтування факту порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод ЄСПЛ посилається на своє рішення «Худобін проти Російської Федерації», «Тейшейро де Кастро проти Португалії», однак зміст цих рішень зводиться до вислову «не було б скоєно, як би не було спровоковано».

Так, для визначення провокації злочину Європейський суд встановив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів тощо.

Сторона обвинувачення відсутність провокації з боку працівників УЗЕ в Чернігівській області обґрунтовує, зокрема, постановою слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Чернігівській області від 07.03.2019 року про закриття кримінального провадження, у зв`язку з за відсутністю в діях службових осіб УЗЕ Чернігівської області ОСОБА_13 та ОСОБА_14 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.370 КК України (т.2, а.к.п.59-61).

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність провокації злочину, колегія суддів дійшла висновку, що такий факт не знайшов свого підтвердження в результаті перевірки обставин кримінального провадження та дослідження доказів, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Натомість, у матеріалах кримінального провадження наявні ознаки, притаманні провокації злочину правоохоронними органами, а саме спонукання до вчинення злочину.

Зі змісту вищевказаної постанови від 07.03.2019 року про закриття кримінального провадження слідує, що у вказаному кримінальному провадженні були допитані свідок ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_51 . За результатом їх допиту кримінальне провадження було закрито за відсутністю в діях службових осіб УЗЕ Чернігівської області ОСОБА_13 та ОСОБА_14 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.370 КК України.

При цьому, свідок ОСОБА_52 надав показання, згідно яких ще в червні 2018 року з метою профілактичної роботи проти діяльності незаконних деревообробних цехів, ним було здійснено виїзд у с. Рогізки, Сновського району, до громадянина ОСОБА_10 , з яким проведено відповідну бесіду. В подальшому підлеглими щодо ОСОБА_10 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП.

Разом з тим, показання свідка ОСОБА_53 , який був безпосереднім керівником ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , дані ним безпосередньо у місцевому суді, містять суттєві суперечності із викладеними показами у зазначеній постанові про закриття кримінального провадження.

Із показань обвинувачених та свідків слідує, у червні 2018 року начальник відділу УЗЕ в Чернігівській області ОСОБА_52 приїздив на пилораму із ОСОБА_13 , де працюють обвинувачені. За його вказівкою на пилораму 20.06.2018 року приїжджали ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Згідно показів свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_54 спілкувався спочатку з ним, а потім із ОСОБА_13 , який після складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_10 надав останньому номер свого мобільного телефону.

З досліджених матеріалів тимчасових доступів до інформації, яка містить охоронювану законом таємницю, а саме: з`єднань ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за період з 06.06.2018 по 20.06.2018 року, слідує, що до 20.06.2018 року ОСОБА_13 перебував у с. Рогізки, а 20.06.2018 року з 16-10 по 18-28 ОСОБА_13 міг приїжджати на пилораму два рази; з`єднань ОСОБА_13 та ОСОБА_10 за період з 20.06.2018 року по 25.06.2018 року, слідує, що ОСОБА_10 телефонував ОСОБА_13 20.06.2018, 22.06.2018 року та 23.06.2018 року, ОСОБА_13 телефонував ОСОБА_10 23.06.2018 року (т.1, а.к.п.187-216).

Вищенаведене у своїй сукупності свідчить про те, що без активних провокаційних дій працівників поліції, в обвинувачених не склався б намір на вчинення злочину, а позиція прокурора, що органи досудового слідства лише вдалися до пасивного розслідування й викрили обставини його вчинення без ознак провокації - є неспроможною.

Зокрема, це слідує з переглянутого в суді апеляційної інстанції відеозапису аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_10 , з яких убачається, що розмова ОСОБА_13 із ОСОБА_10 у своєму кабінеті, який був залучений до проведення НСРД, не була пасивною. Він активно провокував ОСОБА_10 на вчинення протиправних дій. В свою чергу, ОСОБА_10 у розмові з ОСОБА_13 підтвердив показання, які він надав безпосередньо у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів, що напарник ОСОБА_13 сказав «давати гроші за півроку». Також повідомив: «готовий і зараз віддати», на що ОСОБА_13 відреагував ствердно.

Отже, доводи прокурора щодо невзяття судом першої інстанції як доказів у кримінальному провадженні протоколів про проведення негласних слідчих дій, є непереконливими та спростовуються вищенаведеним.

З вищенаведених підстав не заслуговує на увагу й твердження апелянта, що місцевий суд, вказавши на сумніви у показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , не зазначив у чому саме є розбіжності у показаннях цих осіб.

Колегія суддів вважає показання свідка ОСОБА_13 нелогічними, суперечливими, і такими, що не відповідають критерію «поза розумним сумнівом», а тому відкидає їх як доказ обвинувачення.

Що стосується свідка ОСОБА_14 , то його безпосередньо допитати під час апеляційного розгляду не виявилося можливим, оскільки прокурором явку даного свідка у судове засідання не було забезпечено, незважаючи на те, що дане кримінальне провадження перебувало на розгляді апеляційного суду тривалий час і суд всіляко сприяв стороні обвинувачення в цьому, неодноразово надсилав повістки про виклик свідка.

Крім того, у судовому засіданні апеляційного суду від 01.03.2021 року прокурор взагалі зняв своє клопотання про допит цього свідка, зазначивши, що його допит є недоцільним.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що жоден з допитаних судом свідків обвинувачення не зазначив будь-яких обставин, які б спростовували твердження ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про свою невинуватість в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні.

При цьому, колегія суддів вважає, що показання свідків захисту ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_55 та ОСОБА_29 не спростовані стороною обвинувачення, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що дані свідки дали неправдиві показання щодо зазначених у обвинувальному акті обставин.

Посилання апелянта на порушення вимог ч.11 ст.290 КК України, оскільки сторона захисту не здійснила відкриття свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 на стадії досудового розслідування, що тягне за собою визнання показів цих осіб недопустимими доказами у кримінальному провадженні, є непереконливими.

Всі показання, надані вищевказаними свідками, навпаки виправдовують обвинувачених і свідчать на користь позиції сторони захисту про невинуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , опосередковано підтверджують їх показання та узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора повторюють лінію обвинувачення, обрану у суді першої інстанції, а наведені на її обґрунтування аргументи, які були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтом не спростована.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду.

Оцінюючи наведені докази надані сторонами кримінального провадження, суд першої інстанції правильно виходив з того, що допустимість доказів - це властивість, яка визначає здатність фактичних даних бути використаними у розгляді судової справи. Ця властивість забезпечується дотриманням таких правил: доказ повинен бути отриманий належним суб`єктом; із належного джерела; із додержанням належної правової процедури; доказ не повинен бути отриманий на підставі неприпустимого джерела та не повинен засновуватись на чутках.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20.10.2011 р. визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналізуючи досліджені докази у кримінальному провадженні - показання обвинувачених, свідків, а також матеріали кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, позицію якого підтримує й апеляційний суд, що доказів прокурором під час судового розгляду, не дивлячись на те, що обов`язок доказування згідно ст.92 КПК України покладається на слідчого та прокурора, не надано, і суд не має можливості перебирати цей обов`язок на себе та встановлювати або витребувати за власної ініціативи будь-які докази, а за таких обставинах суд вважає, що жоден з перевірених судом доказів не доводить вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, у справі «Барбера, Мессеге и Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки; що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зібрані стороною обвинувачення докази не можуть однозначно поза розумним сумнівом вказувати на вину ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм правопорушення, а достатні докази для доведення їх вини в суді не встановлені і вичерпані можливості їх отримати.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд обґрунтовано виправдав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за недоведеністю в їх діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, належним чином умотивувавши прийняте рішення.

За таких підстав, порушень місцевим судом під час розгляду кримінального правопорушення вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а виправдувальний вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4