Справа № 308/9974/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/201/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши в режимі відеоконференції у кримінальному проваджені розглянувши у відкритому судовому № 0002416 від 01 серпня 2018 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
апеляційні скарги прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Згідно ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, з урахуванням вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.11.2018 за ч.3 ст. 185 КК України, яким ОСОБА_6 засуджено до 3 років 6 місяців позбавлення волі, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 призначено у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати із 01.08.2018 та зарахувати в строк відбуття покарання період знаходження його під вартою з 01.08.2018 року по 28.01.2019 року.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.
ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України і призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць позбавлення волі.
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2018 року у справі №303/3781/18, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 79 КК України звільнено від відбуття покарання до досягнення дитиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 семирічного віку з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1,2 ст. 76 КК України виконувати самостійно.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати із 01.08.2018 року та зарахувати в строк відбуття покарання період знаходження її під вартою з 01.08.2018 року по 28.01.2019 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.
Стягнуто в частковому порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь держави судові витрати по справі в розмірі 858,00 грн. за проведення дактилоскопічної експертизи.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ще з однією невстановленою досудовим розслідуванням особою (матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження № 0002721 від 30.08.2018 року), діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок викраденого майна, діючи повторно, 01 серпня 2018 року близько 16 годині 00 хвилин шляхом вільного доступу, а саме через незачинені двері, проникли до приміщення будинку АДРЕСА_5 , звідки викрали гроші в сумі 80700 гривень 00 коп., після чого були помічені потерпілим ОСОБА_13 та, незважаючи на це, відкрито продовжили свої дії щодо незаконного заволодіння та утримання вказаних грошових коштів і з місця вчинення даного кримінального правопорушення втекли, чим спричинили потерпілому матеріального збитку на вказану суму.
На вирок суду прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинувачена ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.
Прокурор в апеляційній скарзі вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та її особі. Посилається на те, що вона скоює кримінальні правопорушення систематично, востаннє була засуджена за чотирнадцять крадіжок, новий злочин скоїла маючи судимість, отже виправлятися не бажає, свою провину визнала не одразу, матеріальні збитки потерпілому в повному обсязі не відшкодувала, обставин, які пом`якшували б її покарання, не встановлено. Вважає, що призначення ОСОБА_7 найм`якішого з можливих покарання не сприяє досягненню його мети, визначеної у ч.2 ст. 50 КК України, а саме: відповідної кари, виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими так і іншими особами. Просить вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити їй п`ять років позбавлення волі.
Обвинувачена ОСОБА_7 подала на апеляційну скаргу прокурора заперечення, в яких зазначила, що суд дотримався вимог ст. 65 КК України, а прокурор, не погодившись з призначеним покаранням, не вказав, які саме приписи цієї статті, на його думку, суд порушив. Вказує, що прокурор в апеляційній скарзі штучно створює видимість високого ступеня тяжкості кримінального правопорушення та її особистої суспільної небезпечності, як представниці національної меншини, безпідставно дорікає їй у тому, що вона не відшкодувала збитки потерпілому, хоча і не пропонував їй допомоги у працевлаштуванні при тому, що через ромське походження її на роботу не беруть. Вважає, що апеляційні вимоги прокурора є, по суті, закликом до посилення репресії щодо національної меншини і просить залишити його апеляційну скаргу без задоволення.
ОСОБА_7 також подала на вирок апеляційну скаргу, в якій просила перекваліфікувати її дії на ч.3 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді трьох років одного місяця позбавлення волі.
В обґрунтування покликається на те, що даний вирок в частині грабежу є безпідставним, необґрунтованим та винесеним з неправильним застосуванням кримінального закону. Вказує, що випадково побачила кошти, які були в приватному будинку. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_6 випадково знаходився на тій же вулиці, що й вона. Підкреслює, що визнає себе винною в проникненні в житло чи інше приміщення, але як крадіжку за ч.3 ст. 185 КК України, але підкреслює, що грабежу не було.

18 березня 2021 року ОСОБА_7 подала заяву про приєднання покарання за вироками Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2018 року у справі №303/3781/18 та вироком Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року у справі № 308/9974/18.
Заслухавши доповідь судді, доводи і вимоги, викладені в апеляційних скаргах, пояснення прокурора і обвинуваченої ОСОБА_7 , які підтримали кожний свої апеляційні вимоги та заперечили проти вимог один одного, пояснення захисника ОСОБА_14 , яка висловила свою правову позицію щодо встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, підтримала апеляційну скаргу обвинуваченої і заперечила проти вимог прокурора, міркування захисника ОСОБА_10 , яка вважає вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 є законним і обгрунтовним, приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

З врахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про неправильність застосування законодавства України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального законодавства, не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо прохання обвинуваченої ОСОБА_7 про перекваліфікацію її дій з ч.3 ст. 186 КК України на ч.3 ст. 185 КК України, то такі є безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно роз`яснень даних в п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах проти власності», грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

На підставі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції знаходить належними, допустимими та достовірними доказами показання обвинувачених та потерпілого, об`єктивному зв`язку з письмовими доказами і в своїй сукупності є достатніми для ухвалення законного, обґрунтованого і вмотивованого рішення.

Так, обвинувачені та потерпілий послідовно, чітко та логічно описали події злочину, як винні, заволодівши коштами, намагалися його утримати в себе та покинути місце події і як потерпілий цьому перешкоджав, наздоганяючи їх.

Натомість, колегія суддів критично оцінює показання обвинуваченої в суді апеляційної інстанції про те, що вона випадково побачила кошти, які були в приватному будинку, обвинувачений ОСОБА_6 випадково знаходився на тій же вулиці, що й вона, а потерпілий не міг бачити її обличчя, оскільки такі спростовуються показами самих обвинувачених наданими в суді першої інстанції, зокрема обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказали, що дійсно 01 серпня 2018 року біля 16 годині 00 хвилин, попередньо домовившись про вчинення злочину, через незачинені двері зайшли до будинку АДРЕСА_5 , де в коридорі на стулці побачили сумку, звідки викрали гроші та вийшли з будинку. В дворі їх помітив потерпілий ОСОБА_13 , вони злякались та почали убігати. ОСОБА_7 частину грошей передала ОСОБА_6 . Вони розбіглись в різні сторони, але ОСОБА_6 був затриманий потерпілим. Кадет пояснила, що повернула потерпілому 39400 гривень. ОСОБА_6 пояснив, що після затримання у нього вилучили 7436 гривень.

Крім цього, потерпілий ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснив, що 01 серпня 2018 року приблизно о 16 годині 00 хвилин він повернувся додому з роботи, залишив сумку із виручкою в будинку, а сам вийшов до вбиральні. Через декілька хвилин він почув, як впала на підлогу його сумка. Вийшовши із вбиральні він побачив двох чоловік та жінку у своєму дворі. Коли вони його помітили то почали тікати в різні сторони. Переслідуючи одного із цих людей, він його затримав та викликав поліцію. Під час огляду поліцейськими у затриманого чоловіка вилучили приблизно 7000 гривень, такими самими купюрами, які були викрадені із його сумки. Затриманим чоловіком виявився ОСОБА_6 . В подальшому по фотознімкам, наданим поліцейськими, він впізнав жінку, яка була у нього в дворі. Нею виявилась ОСОБА_7 , яка була затримана працівниками поліції. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 він дуже добре розгледів, коли вони були в його дворі. В подальшому йому повернули гроші вилучені у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 особисто повернула йому 39000 гривень.

Виходячи із встановлених обставин справи, обвинувачені проникли у житло, спрямовано на викрадення майна, які в подальшому були виявлені потерпілим ОСОБА_13 , але продовжені обвинуваченими з метою утримання коштів.

Відтак, оцінюючи зібрані в кримінальному провадженні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення доведено повністю, дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч.3 ст. 186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у житло.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_11 стосовно призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , то відповідно до ст. 65 КК України суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого діяння, що є тяжким злочином, особу обвинуваченої, яка визнала свою вину, щиро розкаялася, частково відшкодувала потерпілому спричинену злочином шкоду, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей. Цивільного позову до ОСОБА_7 у кримінальному провадженні не заявлено, за злочини, вчинені в минулому, вона покарання відбула.

На підставі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченій ОСОБА_7 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України. Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через його суворість чи м`якість, колегія суддів не вбачає.

Таким чином доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає апеляційні скарги необґрунтованими й доходить висновку, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченої ОСОБА_7 , а призначене обвинуваченій покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Щодо клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про приєднання покарання за вироками Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2018 року у справі та вироком Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року у справі, то з матеріалів справи, зокрема із вироку Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року, вбачається, що вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2018 року у справі № 303/3781/18, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 79 КК України звільнено від відбуття покарання до досягнення дитиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 семирічного віку з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ст. 76 КК України слід виконувати самостійно.

При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особами, що перебувають під вартою, - з моменту отримання ними копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4