ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №:635/7859/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/2910/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: заміна невідбутої частини покарання
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі засудженого ОСОБА_7 , який не наполягав на його безпосередній участі у справі, з участю його захисника ОСОБА_8 , без участі інших учасників по справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою засудженого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22 06 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким

Таке рішення мотивовано тим, що законодавство України не передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому до довічного позбавлення волі чи його умовно-дострокове звільнення (а.с.123-126).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просив замінити невідбуту частину покарання більш м`яким та зарахувати відбутий строк до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Такі вимоги обґрунтував тим, що суд першої інстанції не застосував норми міжнародного права, рішення ЄСПЛ «Петухов проти України», які є частиною національного законодавства, для їх застосування не обов`язково вносити зміни до законів України. Вважає, що порушено право, передбачене ст.28 Конституції України. Вказав, що суд проігнорував аргумент, зазначений у клопотанні, про те, що інститут помилування не задовольняє вимог ст.3 Конвенції в частині вимоги існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі. Вказав, що судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню. (а.с.78-79).

Позиції учасників судового апеляційного провадження.

В матеріалах справи міститься заява засудженого, з якої вбачається, що він не заперечує проти проведення судового засідання без його участі.

Захисник просив задовольнити апеляційну скаргу засудженого та застосувати щодо нього положення ст.82 КК України.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника засудженого, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та особової справи засудженої, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений за вироком Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2003 року за п.4 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі. Початок строку відбування покарання 22 серпня 2002 року.

Вказаний вище вирок набрав закону силу 04 березня 2004 року.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 04 2018 року засудженому ОСОБА_7 у строк основного покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного апеляційним судом Київської області від 03 11 2003 року, зараховано строк попереднього ув`язнення з 22 08 2002 року по 04 03 2004 року за правилами частини п`ятої статті 72 КК України (в редакції закону України від 26 листопада 2015 року), з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два днів позбавлення волі.

Згідно характеристики, ОСОБА_7 з 22 08 2002 року відбував покарання та тримався в Київському слідчому ізоляторі, а з 25 05 2004 року відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Темнівська виправна колонія № 100».

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Так, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Аналіз наведених положень вказує на те, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування.

Відповідно до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 04 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцятим п`яти років. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після прийняття рішення відповідним судом.

Отже, на теперішній час діючим законодавством не передбачена процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі.

Така позиція суду першої інстанції узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 07 2020 року.

У Постанові зазначено, зокрема, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Оскільки необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2» законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені. Отже, законні підстави для зміни призначеного ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке відсутні.

Доводи засудженого про те, що згідно ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким підлягає задоволенню, перевірені судом першої інстанції, проаналізовані в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, та не беруться до уваги колегією суддів, оскільки діючим законодавством передбачений окремий порядок здійснення помилування засудженого.

Кримінальним кодексом України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачена ст.82 КК України, до такого виду покарання, як довічне позбавлення волі, не застосовується, на що вірно послався суд, відмовляючи засудженому у задоволенні клопотання.

При перевірці оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, приймаючи ухвалу, проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, а також те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване рішення, при перевірці оскаржуваної ухвали в апеляційному порядку не виявлено, то відповідно підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, за доводів, наведених засудженим, не вбачається.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423,424-426, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22 06 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу засудженого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ________________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4