ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, контрольне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2020 року про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:
- 21.11.1985 року Придніпровський районним судом м. Черкаси за ч. 1 ст. 142 КК УРСР до 5 років позбавлення волі, звільненого відповідно до ст. 45 КК УРСР від відбування призначеного покарання умовно на 2 роки;
- 09.09.1987 року Сосновським районним судом м. Черкаси за ч. 1 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ч. 3 ст. 117, ст. 52 КК УРСР до покарання у виді 7 років позбавлення волі, відповідно до ст. 43 КК УРСР, частково приєднано 3 роки за вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.11.1985 року, та остаточно призначено до відбуття 10 років позбавлення волі;
- 22.12.1998 року Сосновським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 140 КК УРСР до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 21.12.2000 року Сосновським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 118 КК України до 5 років позбавлення волі;
- 15.11.2004 року Сосновським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ст. 70 КК України до 7 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна, згідно ст. 71 КК України, частково приєднано 1 місяць позбавлення волі за вироком Сосновського районного суду м. Черкаси від 21.12.2000 року та остаточно призначено до відбуття 7 років 2 місяці позбавлення волі;
- 21.11.2012 року Сосновським районним судом м. Черкаси за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 153, ст. 70 КК України до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого 23.03.2018 року умовно-достроково відповідно до ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області, на невідбутий строк 2 роки 4 місяці 24 дні,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, у кримінальному провадженні № 0001096,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,
встановила:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 24 жовтня 2020 року, включно.
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано наступним.
ОСОБА_6 підозрюється у тому, що той 08.05.2019 року приблизно о 22.10 годин, біля буд. 17 по вул. Казака Мамая у м. Дніпрі, із застосуванням насильства, намагався відкрито заволодіти мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_10 , але був затриманий сторонньою особою неподалік від місця події.
09.05.2019 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та в цей же день його було затримано в порядку ст. 208 КПК України.
11.05.2019 року згідно постанови слідчого, ОСОБА_6 звільнено з ізолятора тимчасового тримання.
11.06.2019 року постановою слідчого досудове розслідування у справі зупинено та оголошено підозрюваного ОСОБА_6 у розшук.
29.11.2019 року щодо ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
16.12.2019 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 надійшов для розгляду до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, обставини, які були підставою для взяття останнього під варту на даний час не змінилися, враховуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема у вигляді можливості вчинення обвинуваченим спроб переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у даному провадженні, даних про особу обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкриміновано, суд прийшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Захисник не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Посилається на те, що прокурором не було доведено неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Вказує, що судом першої інстанції належним чином не взято до уваги обставини справи, що ОСОБА_6 звертався до потерпілої по допомогу, перебуваючи у безпорадному стані після його побиття, за фактом чого ведеться досудове розслідування.
Судом встановлено, що обвинувачений має постійне місце проживання та сім`ю, є релігійним діячем та працює президентом Благодійного фонду Зірка Давида, має ІІ групу інвалідності та потребує відповідного лікування, яке в умовах установи виконання покарань не надається.
Крім того, вказує, що суд не обґрунтував неможливість застосування до ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали апеляційні вимоги та просили їх задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав ухвалу законною та обґрунтованою.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджено всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, оскільки судовий розгляд не закінчено, не допитано свідків в кримінальному провадженні, приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшилися, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженої ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не було доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на думку колегії суддів є необґрунтованими.
Так, однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч. 1 ст. 178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом з тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_6 вже висунуто обвинувачення і призначено судовий розгляд у суді першої інстанції, не підлягають окремому вирішенню питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а суд повинен зважити на характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та оцінити ризики, якщо прокурор доведе їх існування. При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Суд першої інстанції визнав такими, що не зменшилися від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ризики того, що ОСОБА_6 може вчинити спроби переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу і свідків, які ще не допитані в ході судового розгляду даного кримінального провадження та вчинити інше кримінальне правопорушення.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Колегія суддів вважає, що матеріали провадження містять дані, які доводять існування зазначених ризиків, зокрема з огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, оголошувався під час досудового розслідування у розшук, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого та корисливого тяжкого злочинів і звільнившись з місць позбавлення волі умовно-достроково обвинувачується у повторному вчиненні тяжкого корисливого злочину, тому достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання останнього під вартою, щоб завадити цьому.
Дослідивши належним чином матеріали провадження, дані, які характеризують особу обвинуваченого та інші, передбачені ч. 1 ст. 178 КПК України обставини, суд навів мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Тому підстав для застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_6 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Наявність тих обставин, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання та сім`ю, є релігійним діячем та працює президентом Благодійного фонду Зірка Давида, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови в продовженні застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Колегія суддів вважає, що ці обставини в цьому випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Таким чином, рішення суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки постановлене відповідно до норм процесуального закону, таким, яке ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, у зв`язку з чим, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2020 року про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4