Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3732/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286, ч.1 ст. 135 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №279/3732/17 за апеляційною скаргою прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2020 року відносно

ОСОБА_12 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_12 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України та виправдано.
Цивільний позов ОСОБА_7 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 до ОСОБА_12 про відшкодування матеріальних збитків, моральної шкоди, завданої злочинами та відшкодування допомоги дітям у зв`язку з втратою годувальника залишено без розгляду.
Судові витрати на проведення експертиз у кримінальному провадженні в сумі 2372,88 грн. віднесено на рахунок держави.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, згідно обвинувального акту ОСОБА_12 обвинувачується в тому, що 25.06.2017 року близько 4 години, перебуваючи в стані сп`яніння та не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами, керуючи несправним автомобілем «AUDI 80», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому не працювало зовнішнє світлове обладнання, по вул.Гагаріна в с.Білка Коростенського району, в порушення вимог пунктів 2.3 (б), 19.1 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, в яких сказано, що - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; - У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені на всіх механічних транспортних засобах світлові пристрої фари ближнього (дального) світла, проявив неуважність до дорожньої обстановки та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_16 , який перебував у вертикальному положенні та був повернутий до автомобіля правою частиною тіла, та від контакту з автомобілем впав на проїзну частину дороги з подальшим волочінням тіла по дорожньому покриттю та послідуючим переїздом його вказаним автомобілем.
В порушення вимог п.2.10 Правил дорожнього руху, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_16 , не викликав карету швидкої допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, з метою уникнення відповідальності за вчинене на причетному до ДТП автомобілі зник з місця пригоди, залишивши потерпілого, який перебуваючи у небезпечному для життя стані був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану в якій був поставлений Струпинським, який зобов`язаний був і мав змогу надати потерпілому допомогу, залишив останнього без допомоги.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_16 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що перебувають у причинному зв`язку зі смертю, яка настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла, що супроводжувалась множинними переломами кісток основи і склепіння черепа, лицевого черепа, переломами ребер, ключиці.
Порушення водієм ОСОБА_12 вищезазначених Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.
Необережні дії ОСОБА_12 , які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_16 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.
Дії ОСОБА_12 , які виразились в завідомому залишенні без допомоги ОСОБА_16 , який перебував в небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якого сам поставив в небезпечний для життя стан кваліфіковані за ч.1 ст.135 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. Вказує, що вирок суду є незаконним, і підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням кримінального процесуального закону. Вказує, що висновок суду про незаконність огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.06.2017 року навіть за умови участі в її проведенні в якості понятого рідного брата потерпілого є сумнівним, оскільки процесуальний закон не вимагає обов`язкової участі при проведенні цієї слідчої дії понятих. Прокурор звертає увагу на те, що суд необґрунтовано визнав протокол проведення слідчого експерименту від 31.07.2017 за участю ОСОБА_12 недопустимим доказом у зв`язку з тим, що він був отриманий в період досудового розслідування, коли він перебував у статусі свідка. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги те, що саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_12 відомостей щодо обставин ДТП за його згодою був проведений слідчий експеримент, якому передувало роз`яснення останньому права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_12 , або слідчий у будь-якій формі примушував би останнього до визнання своєї винуватості у ДТП. Крім того, зазначає, що суд дійшовши висновку, про те, що зміст судово-медичної експертизи є невмотивованим, недостовірним, оскільки, не ґрунтується на об`єктивних даних, мав право самостійно призначити відповідну експертизу. Вказує, що суд, визнавши, що вина ОСОБА_12 за ч.1 ст.135 КК України є не доведеною, не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_17 , який в судовому засіданні свідчив про те, що коли автомобіль на щось наїхав передньою частиною і відразу здав назад, він вийшов з автомобіля, побачив чоловіка, при цьому ОСОБА_18 з автомобіля не виходив, сказав щоб він сідав в автомобіль і вони поїхали звідти.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, просила, вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, думку потерпілої та її представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження. А також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, оцінивши досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності і достатності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_12 вчинено останнім, тому відповідно до положень п.3 ч.1 ст.284, п.2 ч.1 ст.373 КПК України за пред`явленим обвинуваченням його слід виправдати.
На переконання апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України та вичерпані можливостей їх отримати, при обставинах, викладених у вироку, є передчасним.
Так, суд першої інстанції цей висновок обґрунтував, зокрема тим, що висновки судово-медичної експертизи №159 від 06.09.2017 року (т.1 а.137-139), технічного стану транспортного засобу №3/572 від 20.07.2017 року (т.1 а.144-156), транспортно-трасологічної експертизи №3/573 від 20.07.2017 року (т.1 а.162-176), медико-криміналістичної експертизи №145-МК від 30.08.2017 року (т.1 а.179-184) є умовними і не дають переконливих підстав безсумнівно стверджувати про порушення ОСОБА_12 вимог Правил дорожнього руху, що можуть перебувати у прямому причинному зв`язку з ДТП.
При цьому, суд констатував розбіжності між висновком судово-медичної експертизи №159 від 06.09.2017 року та висновком медико-криміналістичної експертизи №145-МК від 30.08.2017 року в частині даних щодо положення, в якому перебував потерпілий під час наїзду на нього транспортного засобу. Так, згідно висновку судово-медичної експертизи №159 від 06.09.2017 року з врахуванням локалізації та вираженості тілесних ушкоджень в момент дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_16 знаходився в лежачому положенні. Висновком медико-криміналістичної експертизи №145-МК від 30.08.2017 року не виключається можливість, що потерпілий ОСОБА_16 в момент первинного контакту з травмуючим фактором знаходився у вертикальному положенні чи близькому до нього та був повернутий до травмуючого фактору правою поверхнею тіла з подальшим волочінням тіла по дорожньому покриттю.

Як вбачається з журналу судового засідання від 01.11.2018 року (т.1 а.248) прокурором було заявлено клопотання про допит судово-медичного експерта ОСОБА_19 , який 16.01.2019 року в судове засідання не з`явився (т.2 а.5), у зв`язку з чим була оголошена перерва. При цьому він прибув на наступне судове засідання 05.03.2019 (т.2 а.11), однак розгляд справи не відбувся, у зв`язку із неявкою обвинуваченого. В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, судово-медичний експерт ОСОБА_19 в судове засідання не викликався.
Згідно з вимогами ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Між тим, ст.356 КПК України передбачено, що суд має право також за власною ініціативою викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Також суд має право призначити одночасний допит двох чи більше експертів для з`ясування причин розбіжності в їхніх висновках, що стосуються одного і того самого предмета чи питання дослідження.
Також відповідно до ч.2 ст.332 КПК України суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо, зокрема, суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності.
Суд першої інстанції за наявності суттєвих розбіжностей у висновках наведених вище експертиз, не вжив процесуальних заходів для їх усунення шляхом допиту експертів, і в порушення вимог ч.2 ст.332 КПК України не скористався своїм законним правом, для з`ясування обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи - не призначив комплексну експертизу на підставі в тому числі даних, які суд вважав здобутими за результатами судового розгляду кримінального провадження, допустивши тим самим неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Між тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, значна кількість питань, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та які потребують спеціальних знань для прийняття законного і обґрунтованого рішення, так і залишились не з`ясованими безпосередньо в ході судового розгляду, зокрема: в якому положенні перебував ОСОБА_16 в момент первинного контактування потерпілого з автотранспортним засобом з врахуванням локалізації та вираженістю тілесних ушкоджень; який був механізм ДТП, зокрема чи був удар потерпілого з послідуючим падінням останнього на проїзну частину автомобільної дороги з подальшим волочінням тіла по дорожньому покриттю та послідуючим переїздом тіла потерпілого; скільки всього було контактів загиблого з автотранспортним засобом; час смерті потерпілого; чи були тілесні ушкодження заподіяні відразу при одному контакту з автотранспортним засобом, чи були виявлені тілесні ушкодження заподіяно в різний проміжок часу; чи мають виявлені тілесні ушкодження єдиний механізм утворення; чи є на нижніх кінцівках потерпілого сліди характерні переїзду автомобілем в одну сторону, та в зворотну з врахуванням місце розташуванням загиблого на проїзній частині дороги (що підтвердить або спростує покази обвинуваченого що він переїхав лише ноги обвинуваченого); чи можливо було заподіяти виявлені тілесні ушкодження у потерпілого при швидкості руху автотранспортного засобу 30 км/год; при якій швидкості руху могли бути заподіяні виявлені тілесні ушкодження у потерпілого; яка була швидкість руху автомобіля з урахуванням гальмівного шляху та слідів волочіння тіла потерпілого; чи можливий контакт велосипеда з автомобілем AUDI-80 без залишення слідів взаємодії даних транспортних засобів, з урахуванням швидкості руху та зовнішнього стану цього автомобіля.
Крім того, суд першої інстанції, визнаючи недопустимим доказом висновок експерта № 3/684 від 08 серпня 2017 року (т.1 а.с.201-207) відповідно до доктрини «плодів отруєного дерева», послався на те, що дані протоколу огляду місця пригоди від 25 червня 2017 року (т.1 а.с.92-109) та дані слідчого експерименту, який проводився зі ОСОБА_12 31.07.2017 року (т.1 а.с.185-189) також є недопустимими доказами. Зокрема, суд визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 25 червня 2017 року, посилаючись на те, що зафіксована вказаним протоколом інформація не відповідала дійсності, оскільки бампер від автомобіля «AUDI 80», реєстраційний номер НОМЕР_1 було розміщено працівником поліції на місці самостійно, при цьому вказана слідча дія була проведена із залученням понятого, який являється рідним братом загиблого потерпілого, що суперечить ст.223 КПК України. При визнанні недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту, який проводився зі ОСОБА_12 31.07.2017 року, суд керувався тим, що оскільки на момент проведення цієї слідчої дії ОСОБА_12 перебував в процесуальному статусі свідка, мало місце істотне порушення прав та свобод людини.
Апеляційний суд вважає, що апеляційні доводи прокурора в частині визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події є переконливими.
Зокрема, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено вироком суду, бампер був знайдений свідком ОСОБА_20 в іншому місці, а саме по вул.Шевченко, в с.Білка, Коростенського району. Твердження суду першої інстанції про те, що бампер був самостійно розміщений працівником поліції, тобто обстановка була створена штучна, повністю спростовується показами свідка ОСОБА_20 , а також показами ОСОБА_21 , який в ході судового розгляду підтвердив, що саме він забрав бампер у ОСОБА_20 , привіз на місце дорожньо-транспортної пригоди та поклав на дорозі з правої сторони. Аналогічні покази в судовому засіданні дав свідок ОСОБА_22 та свідок ОСОБА_23 , які підтвердили що бампер лежав на дорозі до приїзду працівників міліції.
Крім того, суд першої інстанції не в повній мірі взяв до уваги положення ч.7 ст.223 КПК України, відповідно до якої участь понятих у проведенні такої слідчої дії як огляд місця пригоди є не обов`язковою. Згідно ст.237 КПК України, огляд місця дорожньо-транспортної пригоди проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Тобто, слідчий фіксує те, що безпосередньо сприймає відразу після прибуття на місце пригоди, зокрема фіксує факт дорожньо-транспортної пригоди, місце, час, зовнішні пошкодження транспортних засобів, місце розташування учасників та наслідки цієї дорожньо-транспортної пригоди. Разом із тим, апеляційний суд вважає, що відомості які зазначені в протоколі огляду місця пригоди підлягають перевірці судом в ході судового розгляду справи шляхом всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та оцінювання наданих сторонами кримінального провадження доказів в своїй сукупності.
Поза увагою, суду першої інстанції залишилось і те, що у суді першої інстанції жоден з учасників процесу фактично достовірність цього доказу не оспорював, самими учасниками цієї слідчої дії результати проведеного огляду місця пригоди не заперечувалися.
Виходячи з положень ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.
Участь в якості понятого ОСОБА_24 під час проведення слідчим огляду місця дорожньо-транспортної пригоди не була обов`язковою, така участь не вплинула на зміст протоколу огляду місця пригоди та жодним чином не спотворило відомості, викладені у ньому.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав протокол огляду місця події від 25 червня 2017 року недопустимим доказом у справі.
В той же час, апеляційний суд, з урахуванням правової позиції Верховного Суду у справі № 5-360кс15 від 9 червня 2016 року, погоджується із висновком суду першої інстанцій про визнання недопустимим доказом даних слідчого експерименту, який проводився зі ОСОБА_12 31.07.2017 року у зв`язку з істотним порушенням права обвинуваченого на захист, а доводи прокурора в цій частині не спростовують висновків суду.
Разом з тим, визнаючи недопустимим доказом висновок експерта №3/684 від 08 серпня 2017 року відповідно до доктрини «плодів отруєного дерева», суду першої інстанції також необхідно було звернути увагу на те, що у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд, Європейський суд з прав людини застосовує концепцію «плодів отруєного дерева», тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Тим не менше Європейський суд з прав людини виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому. Тобто, якщо процес по даній справі в цілому і загалом справедливий, то і отримані у незаконний спосіб докази можуть бути прийнятними, прикладом чого є Постанова Європейського суду з прав людини у справі «Хан проти Сполученого Королівства» (рішення від 12 травня 2000 року, заява № 35394/97). Вказана правова позиція Верховного Суду міститься у постановах від 12.08.2020 року у справі 333/7457/16 та від 30.05.2019 року у справах №164/1457/16-к, № 522/17642/17.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, в даному випадку, мав діяти у відповідності до вимог ст.94 КПК України, тобто повинен був оцінити докази не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку, сукупності та достатності, щоб дійти до висновку про наявність чи відсутність в діях ОСОБА_12 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України та доведеності чи недоведеності його вини у їх вчиненні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, ґрунтується на неповному дослідженні зібраних у справі доказів, без належної перевірки всіх обставин справи й оцінки всієї сукупності доказів, отриманих під час досудового розслідування, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зауважив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені, і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).
Як передбачено п.п.1, 3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Частиною 1 ст.410 КПК України встановлено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження. Оскільки в ході апеляційного розгляду ніхто з учасників судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з дослідженням доказів не звертався, то апеляційний не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх дослідження.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції, з дотриманням прав учасників кримінального провадження та вимог кримінального процесуального закону слід ретельно перевірити доводи сторони обвинувачення та сторони захисту на підтвердження своїх позицій (зокрема версію обвинуваченого про те, що він наїхав на потерпілого коли той вже був збитий іншим транспортним засобом), в тому числі шляхом виклику для допиту в судове засідання експертів, призначення комплексної комісійної судово-медичної, авто технічної та транспортно-трасологічної експертизи з наданням експертам всіх, встановлених в ході судового розгляду належних вихідних даних, з урахуванням протоколу огляду місця пригоди від 25 червня 2017 року, вихідних даних слідчого експерименту за участю ОСОБА_25 , з урахуванням показань обвинуваченого, даних ним в судовому засіданні, та ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_11 - задовольнити.
Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_12 - скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження №279/3732/17 у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :