У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0003744

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва,

- обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 25 січня 2021 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою у відношенні ОСОБА_6 обрати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_6 значний проміжок часу утримується під вартою. На думку апелянта, кожного разу, при продовженні строку тримання під вартою, зазначаються однакові ризики. Зокрема, як підстави для продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 зазначаються ризики вчинення ним нових кримінальних правопорушень, переховування від суду та незаконного впливу на потерпілого.

Вказує, що суд посилається на наявність цих ризиків, однак жодним чином не наводить аргументів на спростування позиції сторони захисту щодо відсутності зазначених ризиків.

Обвинувачений вважає, що тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом. Вважає, що суворість покарання сама по собі не може служити підставою для прийняття рішення. Стверджує, що сторона обвинувачення не привела будь-яких конкретних фактів, а висновки суду про наявність вказаних у рішенні ризиків є припущеннями. На думку апелянта, є невірним висновок суду, що така міра запобіжного заходу є виправданою.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

В провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва знаходиться кримінальне провадження №0003744 у відношенні ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про необхідність продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивував це рішення тим, що ризик переховування обвинуваченого від суду через тяжкість покарання не зменшився, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, постійного джерела доходу не має.

Також суд зазначив, що зі спливом тривалого проміжку часу після застосування до обвинуваченого запобіжного заходу ризик вчинення ним інших кримінальних правопорушень зменшився, однак із врахуванням попередніх судимостей обвинуваченого за вчинення корисливого злочину та злочинів, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, цей ризик продовжує існувати. За такого, зазначеним ризикам не можна запобігти застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Окрім того, суд дійшов висновку, що необхідність періодичного медичного спостереження обвинуваченого не перешкоджає триманню під вартою.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного

Судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження № 0003744 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 статті 177 КПК України, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду, продовжує існувати. Ризик вчинення ОСОБА_6 інших кримінальних правопорушень хоча і зменшився, проте зазначений ризик продовжує існувати, з огляду на дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий та обвинувачується у вчиненні злочину в період невідбутого покарання за попереднім вироком.

Окрім того, посилання захисника про врахування судом першої інстанції такого ризику як можливість з боку обвинуваченого незаконного впливу на потерпілого, то ці доводи є голослівними, оскільки суд першої інстанції даний ризик взагалі не зазначив.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 8 років.

Тому, з урахуванням з урахуванням обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, з огляду наявність встановлених ризиків, є правильними висновки суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

На переконання колегії суддів, відсутні підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, про що просять апелянти.

Судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Отже, суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року, якою ОСОБА_6 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 25 січня 2021 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3