№559/762/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року смт. Млинів, Рівненсько області
Млинівський районний суд Рівненської області в складі колегії суддів:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю: прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Млинів Рівненської обалсті клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про повернення обвинувального акта з додатками прокурору у кримінальному провадженні №0000012 від 04 січня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України ,-

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Млинівського районного суду Рівненської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000012 від 04 січня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України.
Під час підготовчого судового засідання захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про повернення обвинувального акта прокурору, обґрунтовуючи його тим, що в обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення і його правової кваліфікації правопорушення за ч.2 ст.149 КК України у формулюванні обвинувачення щодо підзахисного зазначено, що він обвинувачується у вербуванні та переміщенні, з метою експлуатації, з використанням уразливого стану особи, вчинене щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб.
Відтак, слідчий, а також прокурор, який затвердив даний акт зазначають, що кваліфікуючими ознаками дій підзахисного є: вербування та переміщення з метою експлуатації, з використанням уразливого стану особи, вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб.
По-перше, викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення і формулюючи обвинувачення щодо його підзахисного зазначено, що ОСОБА_6 з листопада 2016 року по травень 2018 року, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного переміщення ОСОБА_9 і ОСОБА_8 за їх згодою через державний кордон України для подальшої передачі Богуславу Адаму Конефалу, громадянину Республіки Польща, для сексуальної експлуатації.
Натомість, у вказаних вище частинах обвинувального акту не зазначено, які конкретні дії були вчинені підзахисним щодо переміщення 23 травня 2018 року ОСОБА_9 і ОСОБА_8 з території України до Республіка Польща через пункт пропуску "Угринів-Долгобичув".
По-друге, вказуючи в обвинувальному акті в правовій кваліфікації щодо його підзахисного кваліфікуючу ознаку «за попередньою змовою групою осіб» не зазначено осіб з якими у його підзахисного була попередня змова у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України.
По-третє, у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення і у формулюванні обвинувачення щодо його підзахисного в обвинувальному акті також зазначено, що після перетину 23 травня 2018 року ОСОБА_9 і ОСОБА_8 кордону України і Республіка Польща в пункті пропуску «Угринів Долгобичув» вони спільно з громадянином Республіка Польща ОСОБА_11 були затримані працівниками поліції Республіка Польща.
Натомість, в обвинувальному акті відсутня будь-яка інформація щодо ідентифікації вказаної вище особи, а також щодо переслідування чи відмови в переслідуванні цієї особи, як на території України так і Республіки Польща.
Відтак, відсутність такої інформації в обвинувальному акті не дають можливості захисту, а відповідно і суду в судовому засіданні перевірити чи мало місце переміщення ОСОБА_9 і ОСОБА_8 через кордон України, а відповідно і чи є в діях його підзахисного склад інкримінованого йому злочину, передбаченого ст.149 КК України.
По-четверте, у викладі правової кваліфікації в обвинувальному акті щодо його підзахисного зазначено, що у вербуванні та переміщенні ОСОБА_9 і ОСОБА_8 через кордон, з метою експлуатації, він використовував їх уразливий стан, який виражався у скрутному становищі, відсутності роботи та інших джерел для існування, моральному пригніченні у зв`язку із сімейними проблемами, зокрема ОСОБА_8 проживала разом з батьками, які перебували на пенсії, тривалий час не могла знайти роботу.
Поняття уразливого стану особи розкрито у примітці другій до статті 149 КК України, відповідно до якої про уразливий стан особи можуть свідчити викликані суб`єктивними чи об`єктивними (фізичні чи психічні властивості або зовнішні обставини стану особи) чинниками:
нездатність особи (або ж її нездатність повною мірою) усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, приймати за своєю волею самостійні рішення, чинити опір насильницьким чи іншим незаконним діям.
Такий стан особи може бути викликаний:
а) психічними властивостями (наявністю певних захворювань, розладів або відхилень у психічній діяльності тощо);
б) фізичними властивостями (неможливістю чинити опір незаконним діям через фізичну слабкість, хворобу, певні фізичні вади тощо);
в) певними зовнішніми факторами (наприклад, приведенням особи до несвідомого стану шляхом застосування снодійних чи наркотичних засобів);
г) збіг тяжких особистих, сімейних або інших обставин. Як правило, характеризується наявністю надзвичайно скрутної або безвихідної ситуації: термінової необхідності великої грошової суми на лікування близької людини, відсутністю в особи постійного місця роботи, неможливістю утримувати наймане та придбати власне житло; перебування особи на утриманні інших осіб;
д) перебування в особи на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб;
е) наявність великого боргу тощо. Наявність таких обставин змушує людину погодитись на сумнівні пропозиції, сподіваючись на вирішення проблем.
В обвинувальному акті не зазначено з яких вказаних вище факторів ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , в період листопада 2016 року по травень 2018 року, перебували в уразливому стані, що не дасть можливості захисту, а відповідно і суду під час розгляду справи в судовому засідання належним чином його дослідити.

Колегія суддів, заслухавши думки учасників судового розгляду, зокрема ОСОБА_5 та представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 , які заперечували проти повернення обвинувального акта прокурору та думку обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав думку захисника адвоката ОСОБА_7 , вважає, що клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акта з додатками прокурору не підлягає задоволенню, з слідуючих підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно з ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право, у тому числі, повернути прокурору обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вичерпний перелік обов`язкових вимог до змісту та форми обвинувального акта, а також перелік додатків до нього визначено ст. 291 КПК України.
Обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема, якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
Інших вимог до обвинувального акта закон не містить.
Як вбачається з обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, вони містять всі необхідні відомості та реквізити.

Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення");
3) формулювання обвинувачення.
При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Частиною 2 ст. 42 КПК України передбачено, що обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із пунктом 3 частини другої статті 283 КПК, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт - це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (стаття 293 КПК). Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 КПК).
Власне висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акта (частина друга статті 347 КПК), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (частина перша статті 348 КПК).
Таким чином, системно-структурний аналіз норм КПК доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
З огляду на це конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і обвинувачення ОСОБА_6 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України не викликає у колегії суддів сумнівів.

Зважаючи на наведене, немає підстав стверджувати, що зміст обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, є неконкретним.

Таким чином суд дійшов висновку, що доводи, які викладені стороною захисту у клопотанні не знайшли свого підтвердження, обвинувальний акт відповідає вимогам чинного Кримінального процесуального кодексу України, суттєвих порушень, за яких суд має повернути обвинувальний акт прокурору, колегією суддів не встановлено, а тому клопотання про повернення обвинувального акта прокурору не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 314-316 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про повернення обвинувального акта прокурору, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1
/підпис/
Судді: ОСОБА_2
/підпис/
ОСОБА_3
/підпис/