ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 628/214/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження №11-кп/818/2836/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілої ОСОБА_9 належним чином повідомленої про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами прокурора та захисника обвинуваченого на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Курилівка, Куп`янського району, Харківської області, українця, громадянина України, військовозобов`язаного, з середньо-технічною освітою, одруженого, працюючого стрільцем з охорони вантажів Харківського загону воєнізованої охорони Південної залізниці відокремлений підрозділ ПАТ «Укрзалізниця», проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 396 грн. за проведення товарознавчої експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, 14.10.2017 року близько 13.20 год. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в магазині «Вкусняшка», який розташований біля будинку №12 смт. Ківшарівка, м. Куп`янськ, Харківської області, побачив на одній з коробок на прилавку магазину мобільний телефон марки «Хіomi» моделі «Redmi 4А», який належить потерпілій ОСОБА_9 , діючи з раптово виниклим умислом на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, скориставшись ти, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав вказаний мобільний телефон, вартістю 1 641, 25 гривень згідно з висновком судової товарознавчої експертизи №19994 від 23.11.2017 року.

Заволодівши викраденим, обвинувачений з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму (т.3 а.с. 171-173).

Такі дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подала на нього апеляційну скаргу.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовилася від своєї апеляційної скарги.

Даний вирок був оскаржений захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_8 , шляхом подачі апеляційної скарги, в якій вона просить скасувати вирок і ухвалити новий виправдувальний вирок про визнання ОСОБА_7 невинним за ст.185 ч.1 КК України (т.3 а.с.188-199).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, відсутній прямий умисел на викрадення мобільного телефону ОСОБА_9 ,

-ОСОБА_7 , не був обізнаним про особу власника мобільного телефону «Хіаоmі Redmi 4А», діючи відповідно до ч. 2-4 ст.337 ЦК України, при першій же можливості повідомив про знахідку Куп`янський ВП ГУНП в Харківській області та зберігав її в себе до вилучення працівниками поліції, а не розпорядився нею на власний розсуд, як це вказано у вироку;

-ОСОБА_9 мобільний телефон було залишено у публічно доступному місці - на прилавку магазину «Вкусняшка», який був неодноразово в полі зору продавців свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , тому у ОСОБА_7 була відсутня об`єктивна можливість таємно заволодіти мобільним телефоном «Хіаоmі Redmi 4А»;

-стороною обвинувачення не доведено, що саме ОСОБА_9 є законним власником мобільного телефону «Хіаоmі Redmі JА» (HVXEI-1 НОМЕР_1 , IMEI-2 НОМЕР_2 ), а тому вказана річ не є належним та достовірним доказом;

-показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є неналежними доказами;

-протокол огляду місця події від 14.10.2017 року є недопустимим доказом, так як проведений за відсутності ухвали слідчого судді та без письмової згоди й присутності власника;

-протокол огляду місця події від 23.10.2017 року та CD-R із відеозаписом з камер відеоспостереження магазину «Вкусняшка» є недопустимим доказом, оскільки проведений без дозволу власника приміщення та ухвали слідчого судді, на конверті, у якому знаходився CD-R диск із відеозаписом з камер відеоспостереження магазину «Вкусняшка», відсутні підписи понятих та учасника слідчої дії;

-висновок судової товарознавчої експертизи №19994 від 23.11.2017 року є неналежним доказом, оскільки мобільний телефон «Хіаоті Redmi 4А» не був наданий експерту, а також порушено процедуру призначення експертизи;

-інформація (роздруківки), яка отримана у Північному ТУ ПрАТ «МТС Україна», а також протокол, який був складений за результатами проведення тимчасового доступу, є недопустимими доказами.

Разом з тим, захисником подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якій зазначено, що вона не підлягає задоволенню, так як доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.
В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу захисника й зазначив, що не визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні за фактом крадіжки мобільного телефону, він його знайшов на прилавку в магазині і хотів самостійно повернути власнику.

Вважає дане кримінальне провадження сфабрикованим, на його думку відсутні належні та допустимі докази на підтвердження його вини в інкримінованому злочині.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала подану апеляційну скаргу, узгоджену з обвинуваченим ОСОБА_7 , вказавши, що докази по даній кримінальній справі не доводять наявність у обвинуваченого умислу на вчинення крадіжки, після виявлення чужого телефону він за першої можливості звернувся до поліції та добровільно віддав телефон, що також спростовує версію сторони обвинувачення про наявність у нього умислу на крадіжку чужого майна. Вважає, шо вказаний телефон вибув із законного володіння потерпілої лише з її вини, бо вона його лишила на прилавку.

Крім того, захисник обвинуваченого заявила клопотання в порядку ч.3 ст. 404 КПК України про повторне дослідження всіх обставин справи.

Прокурор заперечувала проти апеляційних вимог сторони захисту, просила залишити їх без задоволення вказавши, що суд надав правильну оцінку діям обвинуваченого та вірно кваліфікував його дії, в повному обсязі були досліджені докази, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину доведена, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_9 про дату та час розгляду апеляційних скарг була повідомлена належним чином, проте у судове засідання не з`явилася. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надала.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Стосовно клопотання захисника обвинуваченого, заявленого під час апеляційного розгляду, про допит апеляційною інстанцією потерпілої, свідків ОСОБА_14 й ОСОБА_15 та дослідження письмових доказів, зібраних під час досудового розслідування та долучених до матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду, судова колегія, заслухавши позиції сторін, вважає, що дане клопотання підлягає частковому задоволенню.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Колегія суддів вважає за можливе повторно дослідити роздруківку інформації про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг, здійснених у період з 14.10.2017 р. по 17.10.2017 р., а також лист виробничого підрозділу «Харківський загін воєнізованої охорони» РФ «Південна залізниця» від 31.01.2018 р.

Стосовно допиту потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 колегія суддів відмовила, так як захисником не вказано, які саме відомості належить перевірити шляхом допиту вказаних осіб.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки, твердження захисника та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні даного кримінального правопорушення, були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому звинуваченні не визнав та зазначив, що 14.10.2017 р. він зайшов до магазину «Вкусняшка» смт. Ківшарівка, де на ящиках, які знаходилися на прилавку магазину, побачив мобільний телефон. Оскільки не довіряв працівникам магазину, взявши мобільний телефон, зробивши покупку вийшов з приміщення на вулицю, де прочекав 10 хвилин сподіваючись, що повернеться його власник. Так як в цей день треба було йти на роботу, вирішив після зміни повернути мобільний телефон. Після роботи за станом здоров`я не зміг повернути телефон. Коли, 17.10.2017 року, прийшли двоє чоловіків та представилися співробітниками поліції і запропонували в добровільному порядку видати телефон, відмовився, так як не довіряв їм, оскільки вони стали чинити психологічний тиск. Самостійно в цей день віддав мобільний телефон викликаному наряду поліції. Вважає, що не скоював крадіжки, оскільки знайшов мобільний телефон та в добровільному порядку віддав його до поліції (т.3 а.с. 171).

Аналогічні свідчення ОСОБА_7 дав і в суді апеляційної інстанції.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

Апеляційні доводи захисника про недоведеність вини ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України безпідставні та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- поясненнями потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що працює продавцем магазину, який розташований неподалік магазину «Вкусняшка» смт. Ківшарівка. 14.10.2017 року зі свого магазину пішла до магазину «Вкусняшка», по ходу руху спілкувалася з донькою по мобільному телефону «Хiomi». Зайшовши до магазину, поклала свій мобільний телефон на коробок з печивом, який знаходився на прилавку і після того як зробила покупку вийшла з магазину. Через 20 хвилин, з`ясувала відсутність мобільного телефону, повернулася до магазину «Вкусняшка», але продавець повідомив, що телефону не бачила. З телефону напарниці телефонувала на свій мобільний телефон, однак він був вже вимкнутий, наступного дня - також. Про крадіжку мобільного телефону повідомила поліцію. Разом з співробітниками поліції проглянули відеозапис від 14.10.2017 р. з камер відео нагляду магазину, на якому впізнала обвинуваченого, як свого покупця, який взяв її мобільний телефон з того місця де його залишила потерпіла;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що 14.10.2017 р. приблизно о 19.00 год. зателефонував обвинувачений. В ході розмови повідомив, що знайшов мобільний телефон та чекає, щоб хтось зателефонував з приводу того що його загубили. Через тиждень обвинувачений зателефонував повторно та повідомив, що до нього прийшли співробітники поліції та стали вимагати знайдений мобільний телефон, на що обвинувачений відмовився так як співробітники поліції відмовилися скласти протокол виїмки;

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що обвинуваченого знає давно, так як разом з ним працював в Куп`янському відділі охорони. На звернення співробітників поліції, проглянув відеозапис з камер відео спостереження, на якому було зафіксовано, що до приміщення магазину зайшов знайомий продавець з сусіднього магазину, вона поклала свій телефон на прилавок, після чого зробивши покупку, вийшла з магазину. Через деякий час до приміщення магазину зайшов обвинувачений, якого свідок впізнав як особу з якою раніше працював, підійшовши до прилавку, взяв мобільний телефон до кишені, подивився по сторонам та вийшов з магазину, так як почув як зачиняються вхідні двері. При цьому в магазині постійно був продавець;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що працює оперуповноваженим сектору кримінальної поліції Куп`янського відділу поліції. В жовтні-листопаді 2017 р., в рамках ЄРДР проводили оперативні заходи по факту крадіжки мобільного телефону з приміщення магазину «Вкусняшка». Було встановлено, що до даної крадіжки може бути причасний ОСОБА_7 .. За вказівкою начальника сектора, приїхали за місцем проживання ОСОБА_7 , де в ході розмови останній, повідомив що до крадіжки мобільного телефону з магазину «Вкусняшка» не має ніякого відношення. Коли ОСОБА_7 було повідомлено, що є відповідний відеозапис, ОСОБА_7 став нервувати, кричати, визнав, що телефон у нього, однак в добровільному порядку відмовився видати телефон, сказавши, щоб його викликали до відділу поліції повісткою, і в подальшому буде розмовляти тільки у присутності свого адвоката. Приблизно через три години після розмови, дізнався, що ОСОБА_7 зателефонував до відділку поліції та повідомив, що знайшов мобільний телефон.

Аналогічні пояснення в суді першої інстанції надав свідок ОСОБА_15 .

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України об`єктивно підтверджується ще й письмовими доказами, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 14.10.2017 року за участю потерпілої ОСОБА_9 (т.1 а.с.7-9);

- протоколом огляду предметів з ілюстративним матеріалом до нього від 20.10.2017 (т.1 а.с.19-20);

- постановами про визнання і приєднання до справи речових доказів від 23.10.2017 р. та 25.10.2017 р. (т.1 а.с. 28, 37);

- протоколом огляду від 23.10.2017 р. (т.1 а.с.33);

- відеозаписом з камер відеоспостереження з магазину «Вкусняшка» смт. Ківшарівка Харківської області (т.1 а.с.34);

- протоколом огляду місця події від 17.10.2017 з фотоматеріалом до нього (т.1 а.с.44-46);

- висновком судової товарознавчої експертизи №19994 від 23.11.2017 (т.1 а.с.74-77);

- роздруківкою інформації про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікативних послуг (т.1 а.с.86-90);

- протоколом огляду від 28.11.2017 р. (т.1 а.с.104-105);

- протоколом обшуку від 29.11.2017 р. та постановою про визнання і приєднання до справи речових доказів від 01.12.2017 р. (т.1 а.с. 108-111, 119).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

В основу вироку районний суд правильно поклав показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків, які є чіткими, детальними та повністю узгоджуються з іншими доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом.

Крім того, на відеозаписі з камер відеоспостереження (т.1 а.с. 34) чітко зафіксовано, як 14.10.2017 о 13.17 год. до магазину заходить потерпіла, через деякий час кладе свій мобільний телефон на прилавок магазину, здійснює покупку, розраховується та виходить через декілька хвилин з приміщення без мобільного телефону, який лишається на торгівельному прилавку. О 13.22 год., цього ж дня, до магазину заходить обвинувачений, помічає мобільний телефон, котрий лежить на торгівельному прилавку, подивившись в бік продавця та вхідної двері, бере мобільний телефон з прилавку та кладе його до кишені своєї куртки, після чого зробивши покупку, покидає приміщення магазину. Тобто, ОСОБА_7 чітко усвідомлював, що даний мобільний телефон йому не належить, але усвідомлюючи це він забрав його, поклавши до себе у кишеню та покинув приміщення магазину, що є складом злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно віднісся критично до показів обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував свою вину у вчиненні крадіжки телефону. Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що така позиція обвинуваченого є обраною лінією захисту для уникнення кримінальної відповідальності.

Перевіряючи доводи захисника ОСОБА_8 про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, оскільки не доведено наявність суб`єктивної сторони, колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

З аналізу ст. 185 КК України, крадіжка визначається як таємне викрадення чужого майна, яка з суб`єктивної сторони характеризується тільки прямим умислом: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками крадіжки є корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Про корисливий умисел на скоєння крадіжки мобільного телефону потерпілого свідчить поведінка ОСОБА_7 після заволодіння чужим майном, а саме: невжиття жодних активних дій для пошуку законного володільця та повернення йому телефону.

Відповідно до ст. 337 ЦК України особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі. Особа, яка знайшла загублену річ у приміщенні магазину зобов`язана передати її особі, яка представляє володільця цього магазину. Особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана заявити про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування.

Разом з тим, твердження обвинуваченого про те, що вказаний телефон він взяв, щоб самостійно знайти власника, бо не довіряв працівникам магазину, а в подальшому і працівникам поліції, які прийшли до нього, колегія суддів вважає нічим не підтвердженими, оскільки ОСОБА_7 не назвав жодної обставини, які б давали йому підстави недовіряти продавцям чи власнику магазину, працівникам поліції. Більш того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що він кожного дня заходив до даного магазину, його знали продавці та власник, у зв`язку з чим колегія суддів вважає такі пояснення обвинуваченого не логічними й такими, що підтверджують наявність у нього умислу на заволодіння чужим майном протиправним способом.

Крім того, про умисел саме на таємне викрадення мобільного телефону свідчить і те, що обвинувачений, після того як телефон потерпілої опинився у нього, не повідомив про «знахідку» поліцію, працівників або власника магазину, не дав оголошення про знахідку, тобто не здійснив жодних дій для з`ясування чи не звертався потерпілий (потерпіла) до них в пошуках свого телефону й не повідомив їх про те, що мобільний телефон знаходиться саме у нього.

Разом з тим, як пояснив обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, ним було добровільно видано мобільний телефон, як знахідку, працівникам поліції.

Перевіряючи вказану обставину, колегією суддів встановлено, що 17.10.2017 року за місцем проживання ОСОБА_7 прибули працівники поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_15 і повідомили йому про крадіжку мобільного телефону з магазину «Вкусняшка», на що ОСОБА_7 заперечував свою причетність, нервував, але потім визнав, що телефон у нього, однак в добровільному порядку відмовився видати телефон. В подальшому ОСОБА_7 зателефонував до відділку поліції та повідомив, що знайшов мобільний телефон.

Протоколом огляду місця події від 17.10.2017 року, складеного о 22.05 год., зафіксовано, що ОСОБА_7 в добровільному порядку видав мобільний телефон «Хiomi», який, з його слів, він знайшов близько 17.00 год. 14.10.2017 року в магазині «Вкусняшка», розташованому біля будинку № 12 в смт. Ківшарівка (т.1 а.с.44-46). В своїх поясненнях 17.10.2017 року ОСОБА_7 вказав, що телефон він знайшов близько 17 год. 14.10.2017 року, самостійно не зміг знайти господаря телефону по причині блокіровки екрану телефону (т.1 а.с. 47).

Однак в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що телефон заблокувався не відразу, а коли повністю розрядився і вже після того, як він його зарядив, потрібно було ввести пін-код. Тобто, ОСОБА_7 мав можливість скористатися телефоном і зателефонувати на останні набрані номери й повідомити про знахідку, однак він цього не зробив.

Надати логічні пояснення, чому обвинувачений зателефонував до поліції не відразу, а лише на третій день після візиту до нього працівники поліції, ОСОБА_7 не зміг ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

ОСОБА_7 був викритий працівниками правоохоронних органів, які знайшли його за допомогою відеозапису з камер відеоспостереження з магазину та опізнаний свідком ОСОБА_13 .

За клопотанням захисника, судом апеляційної інстанції було повторно досліджено роздруківку інформації про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг, здійснених у період з 14.10.2017 р. по 17.10.2017 р., а також лист виробничого підрозділу «Харківський загін воєнізованої охорони» РФ «Південна залізниця» від 31.01.2018 р.

Вказані докази жодним чином не спростовують доведеність вини обвинуваченого, навпаки свідчать про те, що мобільний телефон, після його знахідки був відключений обвинуваченим. Довідка з місця роботи обвинуваченого ОСОБА_7 засвідчує, що в період часу з 08:00 15.10.2017 року по 08.30 16.10.2017 року він перебував на робочому місці. Проте мобільний телефон він взяв з прилавку магазина об 13:22 14.10.2017 року, до поліції зателефонував лише 17.10.2017 року о 17:00 годині, тобто він мав достатньо часу добровільно повідомити про знахідну, однак цього не зробив, оскільки мав умисел розпорядитися мобільним телефоном на власний розсуд та перешкодити потерпілій в поновлені її права володіння вказаним майном.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що твердження сторони захисту про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вчинення саме крадіжки є необґрунтованими й спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Стосовно апеляційних доводів захисника, щодо недопустимості доказів, а саме протоколів огляду місця події від 14.10.2017 року та 23.10.2017 року, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки проведення огляду магазину «Вкусняшка» під час яких потерпіла вказала місце, де саме вона лишила телефон, а також було переглянуто відеозапис з камер відеоспостереження за 14.10.2017 року, на якому зафіксовано вказану подію, огляд був проведений за фактичною згодою представника магазину. Колегія суддів звертає увагу, що фактичною метою цього огляду 23.10.2017 року було отримання архівних відеозаписів з камер відеоспостереження.

Положеннями ст.93 КПК України встановлений порядок збирання доказів у кримінальному провадженні. Водночас, вказаний доказ (відеозапис) був наданий добровільно слідству його володільцем і суд правильно визначив його як такий, що отриманий у порядку ст.93 КПК. Колегія суддів зауважує, що КПК не забороняє отримання доказів у справі шляхом добровільної видачі їх володільцями.

Крім того, апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги в частині неналежності доказів, а саме показів потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належності та допустимості свідчень потерпілої та свідків, оскільки показання потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 є конкретними і не викликають жодних сумнівів у колегії суддів. У цьому кримінальному провадженні показання вказаних осіб отримано в порядку, визначеному законом, перед початком допиту їх попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, вони не суперечать іншим зібраними доказам. Тому суд не мав підстав не довіряти потерпілій чи свідкам, а їх показання, як і дані, що містяться в протоколах слідчих дій та експертному висновку, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, якими обґрунтовано вирок.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи сторони захисту щодо недопустимості зібраних по справі доказів, вважає досліджені судом першої інстанції докази належними та допустимими. Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено даних стосовно того, що під час збирання (формування) письмових доказів, які покладенні в основу ухваленого вироку, було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали апеляційному суду підстави для визнання їх недопустимими, як про це просить захисник обвинуваченого у своїй апеляційній скарзі.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку апелянта, є підставами для скасування вироку районного суду, колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційної скарги є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, колегія суддів не дає таким доводам окремої оцінки.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційній скарзі захисника, не наведено.
За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
____________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4