ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 459/3502/19Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 11-кп/817/410/20 Доповідач - ОСОБА_1
Категорія - на ухвалу
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року в кримінальному провадженні №0000930,-

В С Т А Н О В И Л А :

Вказаною ухвалою за клопотанням прокурора обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 01.12.2020 року включно.

Таке рішення суд мотивував вагомістю наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкістю покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.121 КК України, даними про його вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків у місці його постійного проживання, в тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність в обвинуваченого постійного місця роботи, репутацію обвинуваченого, який раніше не судимий, його майновий стан, недотримання обвинуваченим умов застосованого ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 16.08.2019 року запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту. За наведеного вище, суд вважав, що ОСОБА_5 перебуваючи на волі може переховуватися від суду, а тому не має підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

В апеляційних скаргах:

захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та змінити міру запобіжного заходу її підзахисному з тримання під вартою на особисте зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. Одночасно на спростування доводів клопотання прокурора просить дослідити наступні докази: лист Іваничівського ВП ГУНП у Волинській області №2810 від 26.11.2019р. про здачу закордонного паспорта і дві медичні довідки, які підтверджують відвідування ОСОБА_5 медичних закладів 05 і 20 вересня 2019 року. Свої вимог мотивує тим, що судом при постановленні оскаржуваної ухвали було допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків викладених в оскаржуваній ухвалі фактичним обставинам кримінального провадження, підміну фактів припущеннями та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що за встановленими в ході судового розгляду обставинами, попередня кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.121 КК України не підтверджується, оскільки безпосередньо після інциденту 12 серпня 2019 року потерпілому була надана медична допомога, але він втік з медичного закладу і повторно звернувся за медичною допомогою через 12 годин. Щодо дотримання умов домашнього арешту стверджує, що на противагу висновкам суду в матеріалах справи є письмові докази, що ОСОБА_5 добровільно здав свій паспорт для виїзду за кордон. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачений під час перебування під домашнім арештом залишав місце проживання, зроблений на підставі припущень без будь-яких доказів. Наголошує, що факт залишення 05 і 20 вересня 2019 року місця проживання прокурор не довів і не надав суду будь-яких доказів того, що перебуваючи на волі ОСОБА_5 переховувався від органу досудового розслідування чи суду, а лише обмежився припущеннями, що перебуваючи на волі обвинувачений буде переховуватись від суду. В матеріалах справи відсутні будь-які інформаційні листи, рапорти працівників поліції про порушення ОСОБА_5 умов домашнього арешту, а відтак немає і підстав стверджувати про неналежну процесуальну поведінку обвинуваченого. Звертає увагу колегії суддів на те, що її підзахисний має хронічне захворювання хребта і потребує лікування в умовах стаціонару, а наслідки відсутності лікування можуть бути невідворотними. Вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не було взято до уваги практику інших судів, які змінили запобіжні заходи із тримання під вартою на більш м`які для обвинувачених у зв`язку із ситуацією, пов`язаною з поширенням коронавірусу COVID-19 та для недопущення поширення захворювання;

захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу та змінити ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Свої вимоги мотивує тим, що починаючи з 10 жовтня 2019 року строк тримання під вартою неодноразово продовжувався з одних і тих же підстав, а саме несвоєчасної здачі паспорта для виїзду за кордон, відвідування медичного закладу без дозволу слідчого, можливості впливати на свідків, які ще не допитані, переховування від суду. В підготовчому судовому засіданні 09 грудня 2019 року суд також обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і неодноразово продовжував його дію з аналогічною мотивацією, незважаючи на те, що паспорт обвинуваченого уже був зданий до органів поліції. При цьому, судом не враховано, що обвинувачений не заперечує факту нанесення ударів потерпілому, а не погоджується лише з кваліфікацією його дій. Під час перебування під домашнім арештом ОСОБА_8 з`являвся на виклики слідчого і добровільно видавав речові докази, до взяття під варту він мав постійне місце роботи і міцні соціальні зв`язки за місцем постійного проживання, станом на 02 жовтня 2020 року судом уже допитані всі свідки і потерпілі, проведено впізнання і досліджено всі письмові докази. В оскарженій ухвалі суду вказано про недотримання умов раніше застосованого домашнього арешту, однак не взято до уваги, що вони полягають всього лише у тому, що ОСОБА_5 у вересні 2019 року двічі їздив у лікарню, про що повідомляв відділення поліції за місцем проживання, а його паспорт для виїзду за кордон зданий в листопаді 2019 року. Тому вважає, що на час постановлення оскарженої ухвали не існувало ризику ухилення від суду, а неодноразове посилання на одну і ту ж обставину при продовженні строку тримання під вартою на протязі року суперечить практиці ЄСПЛ. Зокрема, звертає увагу на рішення у справі Соколовський проти України від 14 липня 2019 року, в якому цей Суд визнав порушенням прав людини те, що національні суди у своїх подальший ухвалах щодо продовження строку тримання заявника під вартою повторювали ті самі підстави, ці ухвали були викладені в загальних формулюваннях та містили повторювані фрази, з яких не вбачається, що суди належним чином проаналізували факти того, чи був необхідний такий запобіжний захід за цих обставин на відповідній стадії провадження. З посиланням на рішення ЄСПЛ у справах Осипенко проти України і Єлоєв проти України вказує, що суд повинен був розглянути можливість застосування в даному випадку альтернативного запобіжного заходу. Стверджує, що зважаючи на належну процесуальну поведінку його підзахисного, який в органи поліції з`явився добровільно і дав показання по суті справи, а в подальшому з`являвся до слідчого для допиту в якості підозрюваного та видачі одягу в якому був одягнутий під час події, знаючи про можливість арешту з`явився в судове засідання і дочекався рішення суду з цього приводу, а також наявні у справі дані про особу підозрюваного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, його сімейний стан, що він має на утриманні дитину, постійне місце роботи, міцні соціальні зв`язки проживає з батьками, які заслуговують на особливу довіру, то є всі підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу, який повною мірою зможе забезпечити досягнення цілей правосуддя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та доводи його захисників, які підтримали подані апеляційні скарги з наведених у них підстав та наголосили, що обвинувачений до затримання сприяв досудовому розслідуванню, визнає фактичні обставини провадження і не згідний лише з кваліфікацією його дій стороною обвинувачення, а тому не має наміру ухилятися від суду, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши надані суду матеріали кримінального провадження та доводи сторін, колегія суддів з`ясувала наступне.

На розгляді Червоноградського міського суду Львівської області з грудня 2019 року перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 який обвинувачується за ч.2 ст.121 КК України.

В обвинувальному акті від 27 листопада 2019 року викладено такі фактичні обставини вчинення інкримінованого злочину, які прокурор вважає встановленими: ОСОБА_5 12 серпня 2019 року близько 03 год. 37 хв., знаходячись у стані алкогольного сп`яніння біля вхідних дверей у нічний заклад Вілма, що по вул.Шахтарська,2 в м.Червоноград, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень наніс ОСОБА_9 удар кулаком правої руки в обличчя, після чого продовжував наносити низку ударів кулаками рук та коліном правої ноги в область голови і тулуба останнього. В подальшому ОСОБА_5 схопив ОСОБА_9 за шию і відштовхнув його від себе, внаслідок чого останній впав задньою частиною тулуба і голови на землю. Таким чином, ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, від яких той помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час досудового розслідування цього кримінального провадження ОСОБА_5 було пред`явлено підозру за ч.1 ст.121 КК України і 16 серпня 2019 року обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому, слідчим суддею було встановлено, що для запобігання ризикам переховування від органів досудового розслідування та/або суду і тиску на потерпілого та свідків достатнім буде застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою з огляду на те, що підозрюваний вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю й дитину на утриманні, має постійне місце праці, не перебуває на обліку у нарколога чи психіатра, не вчиняв дій, спрямованих на перешкоджанню слідству, його процесуальна поведінка свідчить про сприяння розкриттю злочину.

В подальшому, у зв`язку зі смертю потерпілого підозру було змінено на ч.2 ст.121 КК України і 24 вересня 2020 року ухвалою слідчого судді до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В цій ухвалі, слідчим суддею було визнано обґрунтованість пред`явленої підозри та наявність ризиків того, що ОСОБА_5 може здійснити спроби: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) вчинити тиск на свідків. При цьому, слідчим суддею було встановлено, що підозрюваним не виконаний обов`язок, покладений ухвалою суду про обрання йому запобіжного заходу, у частині здачі на зберігання до відповідних органів державної влади документу, що дає йому право на виїзд за кордон.

В подальшому строк дії цього запобіжного заходу неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів та суду від 10 жовтня 2019 року, 9 грудня 2019 року, 28 січня 2020 року, 20 березня 2020 року, 04 травня 2020 року, 24 червня 2020 року і 10 серпня 2020 року.

В ході судового розгляду, 25 вересня 2020 року прокурор звернувся з черговим клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивуючи зокрема тим, що продовжують існувати та не зменшились ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків.

Як вбачається зі змісту оскарженої ухвали від 02 жовтня 2020 року при продовженні обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд своє рішення мотивував вагомістю наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкістю покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.121 КК України, даними про вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, репутацію обвинуваченого, його майновий стан і те, що обвинувачений раніше не судимий, а також недотримання обвинуваченим умов застосованого ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 16.08.2019 року запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Врахувавши та оцінивши вказані обставини, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_5 перебуваючи на волі може переховуватися від суду, а тому не має підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

При цьому, суд не визнав наявність ризику незаконного впливу на свідків, на який вказував прокурор у своєму клопотанні від 25 вересня 2020 року. Мотивів відхилення цих доводів прокурора в ухвалі не наведено.

На переконання колегії суддів характер інкримінованого діяння та вид і тяжкість кримінально-правової санкції вказують на те, що у разі незастосування запобіжного заходу в даному випадку неможливо запобігти ризикам, що передбачені ст.177 КПК України, а тому висновок суду про наявність підстав для продовження застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу є правильним.

Разом з тим, аналізуючи викладені в оскарженій ухвалі висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, про які просила сторона захисту, колегія суддів приходить до переконання, що вони викладені узагальнено та містять істотні суперечності.

Так, зі змісту оскарженої ухвали вбачається, що суд вказав, що враховує обставини, які вказують на наявність міцних соціальних зв`язків обвинуваченого, його позитивну репутацію за місцем проживання і роботи, та одночасно прийшов до висновку, що такі відомості свідчать про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Однак, такий висновок є суперечливим і його мотивів суд в ухвалі не навів.

Отже, ухвала суду в цій частині не містить належних і достатніх мотивів та підстав її ухвалення, тобто є невмотивованою і не відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Також, в оскарженій ухвалі наявність ризику переховування від суду та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу обґрунтовується тим, що обвинувачений не дотримався умов застосованого ухвалою Червоноградського міського суду від 16.08.2019р. запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

При цьому судом не конкретизовано які саме умови домашнього арешту не було виконано. Також, суд не дав жодної оцінки і не навів мотивів, з яких відхилив доводи сторони захисту про необґрунтованість доводів клопотання прокурора в цій частині. А саме, з матеріалів провадження вбачається, що недотримання обвинуваченим умов домашнього арешту полягало у тому, що він не здав свій закордонний паспорт, і після зміни пред`явленої йому підозри на більш тяжкий злочин це стало підставою для взяття обвинуваченого під варту 24 вересня 2019 року та впродовж 2020 року залишалося причиною неодноразового продовження йому строку перебування під вартою, в тому числі ухвалою від 02 жовтня 2020 року, яка оскаржується. Однак, вказане рішення викладено у загальних формулюваннях і з нього не вбачається що суд належним чином оцінив факти щодо необхідності продовження застосування такого запобіжного заходу на даній стадії кримінального провадження.

Враховуючи наведене і те, що в ході апеляційного розгляду встановлено, що викладені в оскарженій ухвалі висновки містять істотні суперечності і вона постановлена без оцінки доказів, які могли істотно вплинути на висновки суду, колегія суддів приходить до переконання, що відповідно до ст.ст.407,409,411 КПК України в даному випадку є підстави для часткового задоволення апеляційних скарг захисників і скасування судового рішення та постановлення нової ухвали апеляційним судом по суті клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.1 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

За змістом ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Аналізуючи доводи клопотання прокурора від 25 вересня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегія суддів приходить до висновку, що воно підлягає задоволенню частково у зв`язку з наступним.

Зі змісту вказаного клопотання прокурора вбачається, що наявність ризику переховування від суду прокурор обґрунтовує тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому, а також тим, що ОСОБА_5 добровільно не виконав ухвалу суду від 16 червня 2019 року, а саме не здав свій паспорт для виїзду за кордон, а також тим, що ОСОБА_5 05 і 20 вересня 2019 року залишав місце домашнього арешту.

Однак, зазначені прокурором події 2019 року жодним чином не підтверджують того, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу.

Більше того, з доданих до апеляційних скарг матеріалів, а також пояснень учасників кримінального провадження в ході апеляційного розгляду, вбачається, що 05 і 20 вересня 2019 року ОСОБА_5 залишав місце проживання не з метою ухилися від слідства чи суду, а відвідував медичні заклади у зв`язку з наявним у нього захворюванням хребта, з приводу якого раніше лікувався стаціонарно. Закордонний паспорт гр. ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 направлено до Іваничівського РО УМВС України у Волинській області на зберігання 25 листопада 2019 року, тобто на час винесення оскаржуваної ухвали від 02 жовтня 2020 року обов`язок здати закордонний паспорт було виконано.

Будь-яких інших відомостей, які би вказували на порушення обвинуваченим умов застосованого домашнього арешту чи підтверджували наявність нових обставин, що свідчать про не зменшення ризику ухилення від суду в клопотанні прокурора не зазначено.

Отже, єдиною підставою, якою прокурор обґрунтовує існування ризику переховування від суду є тяжкість можливого покарання за інкримінований злочин.

Відповідно до практики ЄСПЛ тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення у справах «Ідалов проти Росії»; «Гарицький проти Польщі»; «Храїді проти Німеччини»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»).

З матеріалів контрольного провадження та наданих стороною захисту матеріалів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 є молодого віку, раніше не судимий, одружений, має малолітнього сина, має захворювання хребта з приводу якого лікувався стаціонарно у червні 2018 року і потребує продовження лікування, до взяття під варту мав постійне місце проживання і роботи, де характеризувався виключно позитивно і може бути знову працевлаштований, не перебуває на обліку у нарколога чи психіатра.

Сукупність зазначених даних, з урахуванням лише часткового доведення прокурором в судовому засіданні обставин, які вказують на наявність можливих намірів ухилення ОСОБА_5 від суду та відсутність доказів реальних його намірів вдатися до таких дій, приводить колегію суддів до висновку про зменшення на час розгляду клопотання вірогідності існування такого ризику.

Іншим ризиком, як підставу для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор вказує можливість незаконного впливу на свідків (очевидців), з якими обвинувачений знайомий і які ще не допитані судом.

Однак, як вбачається з матеріалів контрольного провадження, змісту апеляційних скарг та пояснень учасників кримінального провадження в ході апеляційного розгляду, на даний час свідки і потерпілі уже допитані у відкритому судовому засіданні, що вказує на необґрунтованість зазначених доводів прокурора та свідчить про зменшення вірогідності існування такого ризику.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання про обґрунтованість доводів сторони захисту в частині того, що клопотання прокурора не містить достатніх підстав вважати неможливим застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу на даному етапі кримінального провадження.

За змістом ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, тобто недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, то слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені в ході апеляційного розгляду обставини і відомості про особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування в цьому випадку більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений зареєстрований і проживав у АДРЕСА_1 , до затримання мав постійне місце роботи, де може бути працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину.

Беручи до уваги всі вказані обставини у їх сукупності, апеляційний суд вважає за можливе у даному випадку частково задовольнити клопотання прокурора і застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час за зареєстрованим місцем його постійного проживання.

Враховуючи, що вказаний запобіжний захід застосовується внаслідок часткового задоволення клопотання прокурора від 25 вересня 2020 року, то строк дії ухвали апеляційного суду необхідно визначити в межах раніше продовженого обвинуваченому строку запобіжного заходу, тобто до 01 грудня 2020 року.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.7,9,404-419,424 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_5 - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Червоноградської місцевої прокуратури ОСОБА_10 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 наступні обов`язки: прибувати за першим викликом до суду; не залишати своє житло за адресою АДРЕСА_1 в період доби з 20 год. до 07 год.; у разі зміни місця проживання повідомляти про це прокурора і суд; не відлучатися з місця проживання без дозволу суду; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування з потерпілим і свідками у цьому кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю.

Встановити строк дії цієї ухвали до 00 год. 00 хв. 01 грудня 2020 року.

Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати на виконання відповідному органу Національної поліції для організації виконання за місцем проживання обвинуваченого.

Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального прокурора.

Ухвала апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді