справа №619/3770/20
провадження №1-кп/619/119/21
ВИРОК
іменем України

08 лютого 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001259 від 19.09.2019 по обвинуваченню:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, освіта середня, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приватного підприємця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
за участю сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження:
прокурораОСОБА_5
потерпілоїОСОБА_6
представника потерпілоїОСОБА_7
обвинуваченогоОСОБА_3
захисникаОСОБА_8

установив:
12 вересня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв ОСОБА_3 , знаходився в будівлі сараю, що знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 . У дворі також знаходились його батьки - ОСОБА_9 , 1947 року народження, та ОСОБА_6 , 1949 року народження, з якими у нього склалися тривалі неприязні відносини. ОСОБА_3 раптово зненацька вийшов з сараю до них, на що ОСОБА_6 злякалась його раптової появи та інстинктивно штовхнула його в груди руками. При цьому, маючи намір на нанесення тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи діяти саме таким чином, реалізуючи свій умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки в область її підборіддя, від чого вона впала на землю. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 09-1796/19 від 20.11.2019 у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця у області підборіддя ліворуч, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, тим самим здоров`ю ОСОБА_6 було спричинено шкоду, що, в свою чергу, стало причинно-наслідковим зв`язком між діями ОСОБА_3 , що виразились у навмисному нанесенні удару та наслідками у вигляді отримання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразилися в умисному легкому тілесному ушкодженні, суд кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, просив виправдати його. Також у повному обсязі не визнав позов потерпілої. На підтвердження своєї позиції вказав наступне. Він разом з дружиною та донькою проживає в будинку АДРЕСА_1 , де також проживають його батьки: ОСОБА_9 та ОСОБА_6 . Ввечері 12 вересня 2019 року ОСОБА_3 повернувся додому пізно, при цьому випадково сильно гримнувши хвірткою, яка має таку особливість. Винісши до сараю сміття та виходячи з нього, він зіткнувся з батьками, які почали сварити його за те, що він стукав їм у вікно. Вважає, що вони могли прийняти за такий стукіт грохот хвіртки, як вже бувало раніше. Мати вдарила його по обличчю та намагалась схопити за одяг, він взяв її за руки і відштовхнув від себе в бік батька, при цьому вона не впала. Він не бив матір по обличчю або іншим частинам тіла, припускає, що вона могла наштовхнутись на батька, який також намагався приблизитись до нього. Після цього ОСОБА_3 обійшов батьків по доріжці через город, зайшов до себе додому і, зачинивши двері, почав викликати поліцію. Ніяких ушкоджень своїй матері ОСОБА_3 не наносив. З батьками у нього давно неприязні відносини, до того ж у суді знаходиться позов батька про виселення його з житлового будинку, в якому він проживає.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_3 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення у ході судового розгляду його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, не дивлячись на невизнання ним вини, доведена прокурором у повному обсязі і підтверджується встановленими судом фактичними даними, у розумінні вимог статей 84, 85, 86, 87, 94 КПК України, які містяться в:

- протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 18.09.2019, з якого вбачається, що ОСОБА_6 звернулася в поліцію про події 12 вересня 2019 року щодо нанесення їй тілесних ушкоджень сином ОСОБА_3 ;

- у показаннях потерпілої ОСОБА_6 , даними в ході судового розгляду про те, що у вона проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 , який є інвалідом. Також разом з ними проживає їх син ОСОБА_3 зі своєю сім`єю. З сином у них неприязні відносини. 12 вересня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв вона перебувала вдома зі своїм чоловіком ОСОБА_9 та почула якийсь удар у вікно, вони вийшли з чоловіком у двір. При підході до сараю вона побачила свого сина ОСОБА_3 , який раптово вийшов та при цьому голосно викрикнув «гав». ОСОБА_6 злякалася його раптової появи та інстинктивно штовхнула його в груди руками, а син ударив її кулаком правої руки у ліву частину щелепи, від чого вона впала в бік. Після цього вона піднялася та побачила свого чоловіка, який був у крові, а син пішов у будинок. Свого сина потерпіла не била. Цивільний позов просила задовольнити повністю, при цьому вказала, що тим самим хоче покарати свого сина;

- у показаннях свідка ОСОБА_9 , даними в ході судового розгляду про те, що з сином у них вже давно неприязні відносини. 12 вересня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв свідок почув удар у раму вікна та вийшов разом з дружиною ОСОБА_6 у двір та нікого не бачив, проте раптово з сараю вийшов їх син ОСОБА_3 та викрикнув «гав», після цього вдарив кулаком в щелепу ОСОБА_6 , від чого вона впала. Після цього ОСОБА_3 також вдарив свідка від чого той упав. Син пішов у будинок та викликав поліцію. Удар в обличчя матері син наніс безпричинно. Через день свідок побачив у ОСОБА_6 синець на підборідді;

- у показаннях свідка ОСОБА_10 , даними в ході судового розгляду про те, що вона є дружиною ОСОБА_3 12 вересня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв вона почула крик у дворі, зайшов чоловік у будинок та викликав поліцію. Синців на обличчі ОСОБА_6 свідок не бачила. Чоловік ніколи не бив своїх батьків, з якими у них дійсно неприязні відносини;

- у показаннях свідка ОСОБА_11 , даними в ході судового розгляду про те, що він є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , проживає окремо від батьків. Свідком подій він не був, проте 13 або 14 вересня 2019 року бачив у матері на підборідді синець;

- у показаннях свідка ОСОБА_12 , даними в ході судового розгляду про те, що він знає сім`ю ОСОБА_13 35 років. Свідком подій 12 вересня 2019 року він не був. Синця на обличчі ОСОБА_6 не бачив, проте остання постійно прикривала обличчя;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 02.10.2019 та фототаблиць до нього, проведеного з 11 год 50 хв до 12 год 25 хв за участю потерпілої ОСОБА_6 , яка вказала механізм нанесення їй удару ОСОБА_3 ;

- висновку експерта № 09-1796/2019 від 20.11.2019, відповідно до якого у ОСОБА_6 мали місце наступні тілесні ушкодження: синець у ділянці підборіддя ліворуч. Дане ушкодження утворилось внаслідок, не менш ніж, одноразової дії тупого твердого предмету, індивідуальні особливості діючої поверхні якого не відобразились, за механізмом удару або удару-стиснення, та, враховуючи його морфологічні ознаки, могло бути отримано за 3-5 діб до проведення первинного огляду, тобто можливо, що у строк вказаний у постанові. Цей висновок підтверджується загальним виглядом ушкодження, а також кольором синця. За ступенем тяжкості синці викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (відповідно до п.п. 2.3.2.«б», 2.3.5., «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року). Вирішення питання про «самопричинення» тілесних ушкоджень, не входить до компетенції судово-медичного експерта, так як включає в себе юридичне поняття. Будь-яких судово-медичних даних про утворення тілесного ушкодження, встановленого у ОСОБА_6 , внаслідок падіння не встановлено. Показання ОСОБА_6 , що викладені у «Протоколі проведення слідчого експерименту» від 02 жовтня 2019 року, в цілому не суперечать наявним судово- медичним даним у частині механізму утворення та способу спричинення встановленого у неї тілесного ушкодження.

Вищенаведені докази в сукупності доводять вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Всі вищенаведені докази, досліджені в судовому засіданні, оцінені судом як належні та допустимі, містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні тав своїй сукупності є достатньо переконливими, чіткими і узгодженими між собою.

У судовому засіданні обвинувачений та його захисник просили виправдати ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та залишити цивільний позов без розгляду.

При цьому сторона захисту посилається на той факт, що свідок ОСОБА_9 заінтересований у цій справі, оскільки є інше кримінальне провадження, де він є потерпілим, та вказаним свідком подано позов до суду про виселення обвинуваченого.

Суд не бере до уваги вказане посилання сторони захисту та надані відповідні докази, оскільки свідок ОСОБА_9 був допитаний у судовому засіданні, при можливості відмови від дачі показань щодо свого сина, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за введення в оману суду, тобто завідомо неправдиве показання свідка,дав відповідні показання, які містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні тав своїй сукупності є достатньо переконливими. Посилання ж сторони захисту на завідомо неправдиві показання свідка ОСОБА_9 не підтверджені відповідними доказами, а є лише припущеннями.

Також потерпіла ОСОБА_6 була допитана в судовому засіданні, при можливості відмови від дачі показань щодо свого сина, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за введення в оману суду, тобто завідомо неправдиве показання потерпілого,дала відповідні показання, які містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні тав своїй сукупності є достатньо переконливими.

Сторона захисту посилається на те, що призначення судово-медичної експертизи відбулось з порушеннями вимог закону, оскільки клопотання слідчого про призначення судово-медичної експертизи було передано суду разом із супровідним листом № 24577 від 01.10.2019 та прийнято судом згідно штампу канцелярії також 01.10.2019 року. Іншими листами документи суду не надавались. Суд в ухвалі від 02.10.2019 також послався на проведений допит потерпілої ОСОБА_6 та проведений за її участю слідчий експеримент і про необхідність надання їх для дослідження експерту. Було зазначено, що в судове засідання слідчий не з`явився. Ніяких відомостей про надання слідчим додаткових матеріалів ухвала не містить. Однак протокол допиту потерпілої ОСОБА_6 та протокол проведення слідчого експерименту за її участю був складений лише 02.10.2019 року, тобто наступного дня, що підтверджується також відомостями реєстру матеріалів досудового розслідування. Ухвала від 02.10.2019 не містить відомостей про те, що суд добув матеріали для розгляду іншим шляхом або в інший час. Очевидно, що дані документи слідчому судді не надавались, а тому ухвала від 02.10.2019 винесена з порушенням порядку її прийняття.

Суд відхиляє вказані посилання з таких підстав.

Висновок експерта № 09-1796/2019 від 20.11.2019 був складений на підставі ухвали слідчого судді від 02.10.2019. Сам факт проведення слідчого експерименту 02 жовтня 2019 року, тобто в день призначення слідчим суддею експертизи, не може свідчити про його недопустимість. До того ж, вказане судове рішення містить наступну вказівку: «Під час проведення експертизи дослідити всю медичну документацію, надану слідчим та потерпілою. У випадку необхідності отримання експертом додаткових даних та матеріалів, потрібних для проведення експертизи звертатись до слідчого Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області».
Щодо посилання сторони захисту на недопустимість висновку експерта № 09- 1796/2019 від 20.11.2019, оскільки експертиза проведена неналежним суб`єктом (не державною спеціалізованою установою, а комунальною організацією), при цьому до внесення відповідних змін до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» від 17.06.2020, відповідно до яких експертні установи комунальної форми власності було внесено до переліку суб`єктів судово-експертної діяльності. Висновок навіть викладено на бланку неіснуючої організації. Експерт не мав права проводити дану експертизу, оскільки підлягав самовідводу.

Вказана експертиза була проведена експертом Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації.

Статтею 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» № 586-XIV від 09.04.1999 встановлено, що виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація: здійснює фінансування підприємств, установ та організацій освіти, культури, науки, охорони здоров`я, фізичної культури і спорту, соціального захисту населення, переданих у встановленому законом порядку в управління місцевій державній адміністрації вищими органами державної та виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад, а також заходів, пов`язаних із розвитком житлово-комунального господарства, благоустроєм та шляховим будівництвом, охороною довкілля та громадського порядку, інших заходів, передбачених законодавством.
Отже, посилання сторони захисту, що Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації на час проведення експертизи не мало повноважень не проведення експертизи, є безпідставним.

У судовому засіданні відповідно до ст. 356 КПК України був допитаний експерт ОСОБА_14 , який роз`яснив висновок № 09-1796/2019 від 20.11.2019. Також відповів на запитання, що стосуються достовірності вказаного висновку.

Стаття 79 КПК України наголошує, що попередня участь у цьому кримінальному провадженні як спеціаліста, експерта не може бути підставою для відводу. Крім того, експерт не має права брати участі у кримінальному провадженні, якщо він проводив ревізію, перевірку тощо, матеріали яких використовуються у цьому провадженні.

Інститут відводу експерта є однією з гарантій забезпечення правосуддя незалежною, об`єктивною, обґрунтованою експертизою. Порушення порядку розгляду відводу експерта є, по-перше, порушенням вимог кримінального процесуального закону, по-друге, в будь-якому разі ставить під сумнів неупередженість, об`єктивність та обґрунтованість висновку експерта.

Проте, суд вважає, що особі, котра залучалася як спеціаліст у галузі судової медицини до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, може бути доручено проведення судово-медичної експертизи у кримінальному провадженні, якщо вона має право на її проведення відповідно до Закону України «Про судову експертизу».

Також факт проведення експертизи на підставі не завіреної копії протоколу проведення слідчого експерименту від 02.10.2019 сам по собі не може слугувати підставою для визнання висновку експерта недопустимим

Стороною захисту не надано доказів особистої заінтересованості експерта ОСОБА_14 у результатах проведення вказаної експертизи, отже посилання сторони захисту про неможливість проведення експертизи ОСОБА_14 є необґрунтованими.

Отже, суд визнає висновок експерта № 09-1796/2019 від 20.11.2019 належним та допустимим.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання винного ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_3 , є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання.
Вивченням даних про особу ОСОБА_3 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. За місцем проживання характеризується позитивно.

Згідно з абз. 17 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Згідно висновку досудової доповіді, складеної відповідно до ст. 3141 КПК України щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , дослідивши інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, встановлено, що проблемними питаннями, на які повинні бути спрямовані заходи впливу, є відсутність контроля над поведінкою та мисленням, ставлення до правопорушення, готовність до змін. Аналіз інформації свідчить про середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та середній рівень ймовірності небезпеки для суспільства. Враховуюче зазначене, орган пробації вважає за можливе виправлення ОСОБА_3 без позбавлення або обмеження волі, також санкція ст. 125 КК України передбачає лише покарання у виді громадських робіт, виправних робіт або штрафу. Заходи роботи з ОСОБА_3 повинні бути спрямовані на контроль над його поведінкою та мисленням, ставленням до правопорушення та готовністю до змін.
Відповідно до змісту статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 01 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км17) зазначив, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи».

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_3 суд бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ставлення до вчиненого та наслідків дій винного.

За таких обставин справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в межах санкції частини цієї статті, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстави щодо вирішення цивільного позову.
Потерпілою ОСОБА_6 був поданий цивільний позов, в якому вона просила стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень, а також витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 гривень. В обґрунтування позову зазначила, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я та душевних стражданнях, яких зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що вимоги не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. До того ж матеріальних витрат на лікування позивач не понесла, твердження щодо моральної шкоди нічим не обґрунтовані.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів
Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних потерпілій моральних страждань, стан її здоров`я.
З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої потерпілій моральної шкоди є сума 1 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнала у зв`язку з погіршенням здоров`я.
Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 (справа № 465/4621/16-к провадження № 13-24кс19) зазначила, що відповідно до частини 5 статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Оскільки процесуальні відносини щодо стягнення витрат на правову допомогу не врегульовані нормами КПК України, то в цій справі застосуванню підлягають також положення ЦПК України, а саме статті 137 ЦПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Верховний Суд у постанові від 16.05.2019 (справа №823/2638/18) зазначив, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
На підтвердження витрат на правову допомогу потерпілою не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У зв`язку з цим, суд відмовляє у стягненні витрат на правничу допомогу.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
З урахуванням вимог статей 176, 177, 377 КПК України у суду відсутні підстави для обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1