Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2813/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 295/2813/20 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 09 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання задовольнити. Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному незастосуванні до засудженого вимог ст.82 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки викладеним в клопотанні засудженого доводам на користь можливості його звільнення на підставі вказаних в клопотанні норм права та практики Європейського суду з прав людини. Вказує, що подальше ув`язнення ОСОБА_8 порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України. Вважає, що довічне позбавлення волі у зв`язку з незкоротністю покарання є нелюдським покаранням, яке суперечить людській гідності.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання та звільнити його від подальшого відбування покарання. Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Інші доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив вирок судової колегії у кримінальних справах Донецького обласного суду від 16.02.1998 року та ухвалу судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 12.11.1998 року змінити та призначити йому покарання за п.п. «г, е, ж, з, і» ст. 93, ч.2 ст.17 КК України 1960 року у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання, оскільки цей строк він вже відбув.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком Донецького обласного суду від 16.02.1998 року за ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «г,е,ж,з,і», 93 п.п. «г,е,ж,з,і», 42 КК України 1960 року до смертної кари.
Початок строку відбування покарання з 25.12.1996 року.
Ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1998 року вирок суду від 16.02.1998р. змінено, а саме виключено п.п. "е" ст.94 КК України 1960 року, в решті вирок залишено без зміни.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999р. положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000р. N 1483-III ККУ 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках.

А тому, ухвалою Донецького обласного суду від 26.06.2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_8 був приведений у відповідність до вимог Закону, визначене покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2011 року вказану ухвалу Донецького обласного суду від 26.06.2000 року залишено без зміни.

На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ "Житомирська установа виконання покарань (№8)».
З урахуванням того, що Конституція України та закони України не передбачають заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а також того, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13.12.2007, заява N 39458/02) визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання, було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на 15 років з подальшим звільненням засудженого від відбування покарання.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційних скарг, думку прокурора в заперечення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Донецького обласного суду від 16.02.1998 року за ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «г,е,ж,з,і», 93 п.п. «г,е,ж,з,і», 42 КК України 1960 року до смертної кари.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1998 вирок суду від 16.02.1998 змінено, а саме виключено п.п. "е" ст.94 КК України 1960 року, в решті вирок залишено без зміни.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000 N 1483-III ККУ 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках.

А тому ухвалою Донецького обласного суду від 26.06.2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_8 був приведений у відповідність до вимог Закону, визначене покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Вказана ухвала залишена без зміни ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2011.

Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 КПК України на території України порядок кримінального провадження визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування такого покарання, чинним законодавством України не передбачена.
Наведеним спростовуються доводи апеляційних скарг щодо незаконності ухвали суду.
Твердження захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до засудженого ОСОБА_8 положення ст.82 КК України, апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки норма ст.82 КК України передбачає заміну невідбутої частини покарання більш м`яким лише тим особам, що відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі (на певний строк).

Проте, ОСОБА_8 відбуває довічне позбавлення волі, тому до нього не може бути застосовано положення ст.82 КК України.

Доводи апеляційних скарг про те, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції, колегія суддів вважає безпідставними.
Так, аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:
- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;
- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може бути виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п.120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);
- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держава відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в клопотанні та апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Вимога ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про зміну або скасування вироку суду щодо нього не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та не може бути предметом судового розгляду при прийнятті рішення по заявленому клопотанню про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування покарання.
На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 09 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: