Справа №489/2986/20
Провадження №1-кп/489/748/20
УХВАЛА
іменем України

17 грудня 2020 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , заявника ОСОБА_6 , представника заявника ОСОБА_7 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження на підставі обвинувального акту за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Миколаїв, місце проживання якого зареєстроване та проживає за адресою АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.2 ст.191, ч.3 ст.191, ч.1 ст.366 КК України,

встановив:

Заявник ОСОБА_8 просить скасувати постанову старшого слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 від 07.07.2020 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №001970 від 16.06.2020 року. Обґрунтовуючи вимоги, зазначає що вказана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки вказані у постанові висновки є безпідставними та такими, що суперечать обставинам справи, доказам, які містить кримінальне провадження. Безапеляційність та безпідставність висновку, що ОСОБА_8 не може бути потерпілим, оскільки обвинувачена ОСОБА_4 привласнювала кошти, як посадова особа відділення банку, а потерпілим може бути тільки ПАТ КБ «Надра» є передчасним, як і остаточна сума збитків самого банку.

Заявник ОСОБА_6 посилаючись на ті самі вище зазначені підстави обґрунтування скарги просить скасувати постанову старшого слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 від 22.06.2020 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №0000974 від 10.03.2018 року.

Постановою від 07.07.2020 року про відмову у визнанні потерпілим відмовлено у визнанні потерпілим ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0001970 від 16.06.2020 року та із тих самих підстав постановою від 22.06.2020 року про відмову у визнанні потерпілим відмовлено у визнанні потерпілим ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000974 від 10.03.2018 року. Підставою для відмови у визнанні потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_6 стало те, що в ході досудового розслідування встановлено, що ПАТ КБ «Надра» спричинено майнову шкоду та саме банк є потерпілою стороною. ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не можуть бути визнані потерпілими, так як ОСОБА_4 діяла як службова особа та привласнювала грошові кошти будучи начальником відділення.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Згідно ч.5 цієї статті КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Слід зазначити, що в основі набуття фізичною чи юридичною особою статусу потерпілого у кримінальному провадженні лежить одночасна сукупність таких умов: фактичної (завдання кримінальним правопорушенням відповідної шкоди) та формальної (подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого).

Поняття видів шкоди, що можуть бути завдані потерпілому, визначається з урахуванням положень цивільного і кримінального права. При визначенні шкоди як підстави для визнання особи потерпілим необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням. Тобто, на момент визнання особи потерпілим необхідно виходити із презумпції заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням, враховуючи достатні дані про такий факт.

ОСОБА_4 обвинувачується, зокрема, за ч.2, ч.3 ст. 191 КК України, з урахуванням кваліфікуючих ознак, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Так, з об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 191 КК України, має три форми вчинення: привласнення, розтрата або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Як зазначено у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», предметом привласнення та розтрати є лише чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилось в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки, використання або зберігання тощо. При привласненні ці повноваження використовуються для обернення винною особою майна на свою користь, а при розтраті - на користь інших осіб, зокрема це може бути відчуження майна іншим особам для споживання, як подарунок чи товар, в обмін на інше майно тощо.

За змістом ч.2 ст.191 КК України у ній встановлена відповідальність за умисне привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, при наявності в діяннях особи тільки прямого умислу, корисливих мотивів та відповідної мети.

Специфіка цієї форми полягає у тому, що майно, яким винний заволодіває, не ввірене йому, не перебуває у його безпосередньому віданні, але внаслідок службового становища суб`єкт злочину має право оперативного управління цим майном. Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом, корисливим мотивом та метою.

Привласнення полягає у протиправному і безоплатному вилученні (утриманні, неповерненні) винним чужого майна, яке знаходилось у його правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб. В результаті привласнення чужого майна винний починає незаконно володіти і користуватись вилученим майном, поліпшуючи безпосередньо за рахунок викраденого своє матеріальне становище.

Заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим, становищем має місце тоді, коли службова особа незаконно обертає чуже майно на свою користь чи користь третіх осіб, використовуючи при цьому своє службове становище. Його особливістю є те, що, на відміну від привласнення чи розтрати, предметом заволодіння чужим майном шляхом службового зловживання може бути і майно, яке безпосередньо не було ввірене винному чи не перебувало в його віданні. У зазначений спосіб винний може заволодівати майном, щодо якого в силу своєї посади він наділений правомочністю управління чи розпорядження майном через інших осіб. Тобто він має певні владні повноваження щодо впливу на осіб, яким це майно ввірено чи перебуває у їх віданні.

Предметом такого протиправного заволодіння може бути також майно, щодо якого ані сам винний, ані його підлеглі не були наділені певною правомочністю. На відміну від привласнення і розтрати для заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем основною ознакою є не наявність чи відсутність у винного певної правомочності щодо майна, яке є предметом злочину, а використання для заволодіння чужим майно офіційно наданих йому за посадою службових повноважень.

У даному випадку мова йде про заволодіння начальником відділення ОСОБА_4 належного майна ПАТ КБ «Надра» шляхом зловживання службовим становищем. Відтак, таке кримінальне правопорушення не вчиняється відносно фізичної особи, оскільки зазначається про заволодіння службовою особою банківськими коштами. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржувані постанови про відмову в визнанні потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є вмотивованими, обґрунтованими та відповідають вимогам КПК України. Висновки слідчого, викладені в оскаржуваних постановах, відповідають вимогам закону та ґрунтуються на матеріалах кримінальних проваджень, тому у задоволенні поданих скарг, слід відмовити.

Керуючись ст.55, 303, 307 КПК України, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_8 на постанову слідчого від 07.07.2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №001970.

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову слідчого від 22.06.2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №000974.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення і оскарженню не підлягає.

Суддя