Постанова
Іменем України

03 вересня 2020 року
м. Київ

справа № 149/775/19
провадження № 51-6306км19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
засуджений ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2019 року у кримінальному провадженні

стосовноОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України).

1. Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
Вимогою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , до суду касаційної інстанції є зміна вироку Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2019 року шляхом застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, а саме звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Також захисник просить суд касаційної інстанції змінити цей же вирок у частині вирішення цивільного позову, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим. Вимогу мотивував істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки доводи апеляційної скарги захисника залишились без належної перевірки, на частину з них апеляційним судом взагалі не надано відповіді. Водночас наполягає на неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції у частині призначеного покарання, яке вважає надмірно суворим. При цьому суд апеляційної інстанції залишив поза увагою дані про особу засудженого, що характеризують його лише з позитивного боку. Також судом не взято до уваги обставину, яка пом`якшує покарання, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, а саме добровільне відшкодування завданого злочином збитку. Крім того, стверджує про незаконність оскаржуваного ним вироку апеляційного суду, зі змісту якого не вбачається й відповіді на твердження в апеляційній скарзі про зменшення розміру морального відшкодування потерпілим із урахуванням вже сплачених їм засудженим ОСОБА_6 сум.

Вимогою засудженого ОСОБА_6 до суду касаційної інстанції, що викладена ним у касаційній скарзі зі змінами, є зміна вироку Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2019 року із застосуванням до нього положень ст. 75 КК України. Вимогу мотивував неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке, на його думку, полягало в безпідставному скасуванні апеляційним судом правильно застосованих до нього судом першої інстанції положень ст. 75 КК України. Наполягає на законності рішення суду першої інстанції, в якому були враховані дані з досудової доповіді стосовно його небезпеки для суспільства та можливих ризиків вчинення нових злочинів, повною мірою взяті до уваги дані про його особу, щире каяття, добровільне відшкодування збитків. Тому вважає, що вирок апеляційного суду, яким він засуджений до реальної міри покарання, не містить належного мотивування прийнятого рішення. Зауважує також, що на момент ухвалення вироку суду першої інстанції він відшкодував добровільно потерпілим моральну шкоду та матеріальні збитки на загальну суму близько 91 000 грн, на момент ухвалення вироку апеляційного суду 241 500 грн та має намір продовжити відшкодовувати збитки, але має змогу робити це відповідно не в умовах відбування покарання в установі виконання покарань.

2. Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
2.1 Суд першої інстанції
За вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 червня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк пять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 заподіяну злочином моральну шкоду в розмірі 200 000 грн та 5000 грн понесених витрат на правову допомогу. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 заподіяну злочином моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 заподіяну злочином моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.
У частині стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 процесуальних витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн відмовлено.
Частину позовних вимог про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 заподіяних злочином матеріальних збитків на суму 16 150,76 грн залишено без розгляду.
Також вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат.

2.2 Суд апеляційної інстанції, рішення якого оскаржується
Вироком Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2019 року апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задоволено, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення.
Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 червня 2019 року в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України скасовано. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк пять років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

2.3 Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судами
05 жовтня 2018 року приблизно о 09 год. 20 хв. ОСОБА_6 , керуючи, відповідно до висновку експерта від 24 жовтня 2018 року № 701, технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 , рухаючись по проїжджій частині проспекту Свободи в напрямку вул. 1-го Травня у м. Хмільнику, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти аптеки № 156 на вул. 1-го Травня, по якому в той час у бік аптеки здійснювала перехід ОСОБА_12 , порушуючи вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), відповідно до яких «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а у разі потреби зупинитись, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», та який, усвідомлюючи факт порушення правил безпеки дорожнього руху, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і легковажно розраховуючи на їх відвернення, не вжив заходів до зупинки транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , котра отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в лікарні.
Відповідно до висновку автотехнічної експертизи від 20 грудня 2018 року № 781 у цій дорожній обстановці дії водія ОСОБА_6 з технічної точки зору регламентувались вимогами п. 18.1 ПДР та в ситуації, яка склалася, він мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування та зупинення керованого ним автомобіля до смуги руху пішохода. Невідповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам п. 18.1 ПДР з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням вказаної події ДТП.
У результаті ДТП пішохід ОСОБА_12 відповідно до висновку експерта від 15 березня 2019 року № 11 отримала тілесні ушкодження закриту черепно-мозкову травму (гематоми та садна на голові, епідуральна та субдуральна гематоми правої тім`яно-скроневої ділянки головного мозку (декомпресуюча трепанація черепа 05 жовтня 2018 року), що належить до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 від закритої черепно-мозкової травми, що ускладнилась набряком та набуханням головного мозку. Між отриманою ОСОБА_12 травмою та її смертю є причинно-наслідковий зв`язок.

3. Доводи інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 , який брав участь у засіданні суду касаційної інстанції в режимі відеоконференції, просив про задоволення касаційних скарг, поданих ним та його захисником.
Прокурор у засіданні суду касаційної інстанції заперечувала проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника.

4. Джерела права й акти їх застосування
4.1 Кримінальний кодекс України
4.1.1 Стаття 50. Поняття покарання та його мета
Частина 2. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

4.1.2 Стаття 65. Загальні засади призначення покарання
Частина 1. Суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Частина 2. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

4.1.3 Стаття 75. Звільнення від відбування покарання з випробуванням
Частина 1. Якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

4.1.4 Стаття 286. Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
Частина 2. Ті самі діяння, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження,
караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

4.2 Кримінальний процесуальний кодекс України
4.2.1 Стаття 370. Законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення
Частина 1. Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

4.2.2 Стаття 412. Істотні порушення вимог кримінального процесуального закону
Частина 1. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

4.2.3 Стаття 420. Вирок, ухвала про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру суду апеляційної інстанції
Частина 2. Вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

5. Мотиви та висновки Верховного Суду
5.1 Щодо меж касаційного розгляду
З урахуванням доводів, викладених у касаційних скаргах, та меж касаційного перегляду, установлених Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК України), розгляд провадження судом касаційної інстанції здійснено в частині перевірки доводів касаційних скарг засудженого та його захисника щодо невідповідності призначеного покарання через суворість.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.

5.2 Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання

Суд, перевіривши доводи, викладені у касаційних скаргах засудженого та його захисника, матеріали провадження та оскаржувані судові рішення, вислухавши під час судового засідання думку засудженого та сторони обвинувачення, дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скарг з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 за вчинений ним злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, вказав про тяжкість вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, 2017 року народження.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не було встановлено. Обставинами, які помякшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Втім, за сукупності наведених даних про особо винуватого та відсутність обставин, які обтяжують покарання, й наявність обставини, яка помякшує покарання, визначив покарання за цей злочин у виді позбавлення волі на строк пять років, що наближене до максимальної межі цієї санкції, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з призначенням додаткового покарання [4.1.4].

При цьому суд першої інстанції звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України.
Водночас потерпілі під час судового розгляду в суді першої інстанції наполягали на призначенні ОСОБА_6 суворої міри покарання, повязаної лише з реальним відбуванням покарання у виді позбавлення волі.

Цей вирок до суду апеляційної інстанції оскаржили потерпілі, прокурор та захисник, який діяв в інтересах засудженого.

Потерпілі вимагали скасування вироку суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, мотивуючи свою вимогу тим, що ОСОБА_6 має відбувати покарання лише реально і для його звільнення за ст. 75 КК України таких обставин, як щире каяття та наявність на утриманні малолітньої дитини, було замало.
Апеляційна скарга прокурора була зведена до таких самих доводів щодо надто мякого покарання.

Захисник ОСОБА_7 , який діяв в інтересах засудженого ОСОБА_6 , ставив вимогу змінити вирок суду першої інстанції, пом`якшити покарання до чотирьох років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, мотивуючи це тим, що судом безпідставно не було враховано як ще одну підставу, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , добровільного відшкодування завданих злочином збитків, що на момент ухвалення вироку становило 91 200 грн. Крім того, наполягав на зміні вироку суду в частині вирішення цивільного позову шляхом його зменшення із врахуванням тих сум, що вже були сплачені ОСОБА_6 на користь потерпілих та за сплатою яких потерпілі звернулись до страхової компанії, надавши при цьому суду відповідні розрахунки на підтвердження вказаного.

Процесуальним законом передбачено до вироку суду апеляційної інстанції такі самі вимоги як і до суду першої інстанції з урахуванням того, що вирок оскаржується до апеляційного суду й має бути перевірений за доводами поданих апеляційних скарг.
Так, у вироку суду апеляційної інстанції має бути викладений зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги [4.2.3].

Наведених положень процесуального закону судом апеляційної інстанції дотримано повною мірою.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку приймаючи рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України, враховуючи грубе порушення засудженим вимог ПДР у світлий час доби та за задовільних дорожніх умов, що призвело до загибелі пішохода, та зауважено при цьому судом, що позиція потерпілих про призначення останньому суворого покарання була послідовною.

Разом з тим, вирок суду апеляційної інстанції не містить будь-якого обґрунтування, що, як було вказано вище, має бути зазначено згідно з загальними вимогами до вироків [4.2.3], чому саме покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років є справедливим та домірним вчиненому.

У зв`язку з чим в цій частині, через відсутність належного мотивування призначення вироком апеляційного суду саме такого основного покарання засудженому ОСОБА_6 , у тому числі й строку додаткового покарання, Суд не погоджується, оскільки воно є невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та встановленим (але неповною мірою врахованих) судами даним про особу засудженого через суворість.
З огляду на що, вирок апеляційного суду підлягає зміні в частині призначеного покарання шляхом помякшення, а касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Суд касаційної інстанції, приймаючи рішення про можливість пом`якшення покарання ОСОБА_6 до трьох років шести місяців позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік, враховує тяжкість вчиненого злочину, що є тяжким. Також Суд враховує дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, 2017 року народження.

Також бере до уваги відсутність обставин, які обтяжують покарання, та наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Суд також зважує на добровільне відшкодування ОСОБА_6 заподіяних злочином збитків. Так,якщо на момент ухвалення вироку в суді першої інстанції засудженим ОСОБА_6 було відшкодовано потерпілим 91 200 грн, то на час ухвалення вироку апеляційного суду 241 500 грн. Перед початком апеляційного розгляду засудженим надавалися розписки потерпілих про отримане відшкодування (а.к.п. 220-222, т. 1), інші розписки також містяться в матеріалах кримінального провадження.
Наведене свідчить про дійсне розкаяння ОСОБА_6 та його намагання відшкодувати потерпілим заподіяну злочином шкоду тощо.

Отже, покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, за змістом вироку апеляційного суду та відповідно до доводів, викладених у касаційних скаргах, вбачається, що засудженим та його захисником наголошується щодо неправильно стягнутої суми за вироком суду першої інстанції, та залишеної без виправлень апеляційним судом, про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих, яку просять зменшити з урахуванням вже відшкодованого засудженим. Втім, таке відшкодування має бути враховано на стадії виконання вироку.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 436, статтями 434, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2019 року у кримінальному провадженні стосовно засудженого ОСОБА_6 змінити.
Помякшити призначене ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років шести місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

У решті судове рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3