Провадження № 1-кп/727/32/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівці кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002336 від 15.10.2019 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, що працює на посаді водія групи по транспортно-господарському обслуговуванню Міськрайрад, одруженого, уродженця та проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурор - ОСОБА_4

потерпіла - ОСОБА_5

представника потерпілої захисник - ОСОБА_6

обвинувачений - ОСОБА_3

захисник - ОСОБА_7

в с т а н о в и в:
15.10.2019 року приблизно о 11 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz S 500», номерний знак НОМЕР_1 , в м. Чернівці, біля буд. № 1, площі Центральна, рухався заднім ходом, здійснюючи заїзд до прилеглої території Чернівецької міської ради. Наближаючись до пішохідного переходу, позначеного горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 параграфу 34 ПДР («зебра»), водій ОСОБА_3 , проявив неуважність в своїх діях, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху та не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху під час руху заднім ходом, внаслідок чого, допустив наїзд у межах зазначеного нерегульованого пішохідного переходу на пішохода ОСОБА_5 , яка рухалась зліва направо відносно напрямку руху автомобіля марки «Mercedes-Benz S 500», номерний знак НОМЕР_2 , по пішохідному переході.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до висновку СМЕ № 1061 д від 12.11.2019, було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: синців по задньо-зовнішній поверхні лівого передпліччя у верхній третині, по зовнішній поверхні правого стегна у верхній третині з переходом на нижньо-зовнішній квадрант правої сідниці, по передньо-зовнішній поверхні правого колінного суглобу, садна в ділянці правого ліктьового суглобу, перелому правої ліктьової кістки без зміщення, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що призвели до тривалого розладу здоров`я.

Дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_3 , скоїв у результаті порушення та невиконання вимог п.п.1.5, 2.3 (б, д), 10.9, 10.10 встановлених «Правилами дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, які вимагають від водія: п. 1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 2.3 Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 10.9 Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб; п. 10.10 Забороняється рух транспортних засобів заднім ходом на автомагістралях, дорогах для автомобілів, залізничних переїздах, пішохідних переходах, перехрестях, мостах, шляхопроводах, естакадах, у тунелях, на в`їздах і виїздах з них, а також на ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи недостатньою видимістю. Дозволяється рух заднім ходом на дорогах з одностороннім рухом за умови дотримання вимог пункту 10.9 цих Правил та неможливості під`їхати до об`єкта іншим чином.

При цьому порушення ОСОБА_3 п.п. 1.5, 2.3, 10.9, 10.10 «Правил дорожнього руху» з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Своїми діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому, тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, надав покази в судовому засіданні, які є послідовними та повністю підтверджують обставини вчинення злочину, що викладені в обвинувальному акті, зазначив, у скоєному щиро розкаюється, просить вибачення у потерпілої та просив суворо його не карати. Цивільний позов потерпілої визнав частково, а саме на суму 10 000 грн., і дана сума внесена на рахунок ДКСУ м.Київ. В іншій частині просив відмовити.

Потерпіла ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначили, що заявлений цивільний позов про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням на суму 50 000 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. підтримують в повному обсязі, просили задовольнити, покарання обвинуваченому призначити в межах санкції статті.

Показання ОСОБА_3 відповідають фактичним обставинам обвинувачення і учасниками процесу не оспорюються.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, визнано недоцільним дослідження доказів, оскільки фактичні обставини ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істиною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

ОСОБА_3 погодився на скорочений порядок судового розгляду, без дослідження будь-яких доказів, крім його особистого допиту та вивчення матеріалів кримінального провадження, які характеризують його як особу, пояснивши, що рішення його є добровільним і наслідки, передбачені ч. 3 ст. 349 КПК України йому зрозумілі.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази треба дослідити та порядок їх дослідження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорюються доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками кримінального провадження змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд вважає, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_3 знайшло своє підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі, а його дії органами досудового розслідування за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому, тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, кваліфіковані правильно.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, згідно з вимогами ст.ст. 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України» суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Судом досліджено дані які характеризують особу обвинуваченого.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Судом при цьому враховується і те, що завдана моральна шкода цивільному позивачу на суму 10 000 грн. перераховану для потерпілої на рахунок ДКСУ м.Київ.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно ст.67 КК України, не встановлено. За даними дослідженого висновку Чернівецького обласного наркологічного диспансеру у ОСОБА_3 , ознак сп`яніння не виявлено.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст.65 КК України суд враховує: суспільну небезпечність вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст.12 КК України є нетяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного; те що він раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується по місцю роботи та по місцю проживання.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, є необережним і відноситься до категорії нетяжких злочинів.

На підставі викладеного, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до переконання, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження інших правопорушень з його боку, є призначення покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України (в редакції станом на жовтень 2019 року) у виді штрафу.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року.

Щодо призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до абз. 5 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд, відповідно до ст. 77 КК України, може призначити додаткові покарання, які підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.

Так, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 своєї вини не заперечує за ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції станом на жовтень 2019 року), від слідства не переховувався, сприяв у розслідуванні злочину, відшкодував потерпілій моральну шкоду в сумі 10 000 грн., цивільний позов визначав частково.

З огляду на зазначене, а також те, що основний заробіток та дохід обвинуваченого залежить від керування транспортним засобом, оскільки він є водій, а також враховуючи думку прокурора з приводу призначення додаткового покарання, а саме те, що прокурор просив не призначати додаткове покарання обвинуваченому, суд вважає за доцільне не застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде відповідати ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього.

Потерпілою ОСОБА_5 на підготовчому засідання подано до канцелярії суду цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_3 позов потерпілої визнав частково а саме на суму 10 000 грн. яка внесена на депозитний рахунок ДКСУ м.Київ; позиція останнього в засіданні підтримана захисником.

Суд, вивчивши відповідно заявлений цивільний позов потерпілої, дослідивши докази додані до позовної заяви, зважає на наступне.

Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст. 129 КПК України. Як встановлено ч. 1 та ч. 3 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому; у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що ОСОБА_5 яка визнана потерпілою особою, пред`явила, цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.ст. 61, 128 КПК України.

Визначення цивільного позивача у кримінальному провадженні та права такої особи передбачено ст. 61 КПК України. Потерпіла, як цивільний позивач, не позбавлена права визначати осіб, до яких вона позивається. Згідно із ч. 1 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно положень ст. 91 КПК України доказуванню підлягають вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Як передбачено ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана злочином може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст.ст. 128, 129 КПК України цивільний позов особи, якій злочином завдано майнової та/або моральної шкоди, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє повністю або частково чи відмовляє в ньому. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, не врегульовані КПК України, до них застосовуються норми ЦПК України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правовий аналіз наведеної норми Основного Закону свідчить про наявність механізму такого захисту, за умов додержання правил відповідних проваджень.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Вимогами ст. 1167 ЦК України, визначено, моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка їх спричинила у разі її винуватості.

Частина 3 ст. 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 у пункті 9 Постанови, орієнтує суди, що розмір відшкодування моральної шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, психічних та інших), яких зазнав позивач, характер немайнових витрат, їх тривалість, можливість відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого. Пунктом 3 зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким є правовий висновок Верховного Суду ( справа 353/342/17)

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілій, цивільному позивачу спричинено моральну шкоду, так як мало місце ушкодження її здоров`я, що потягло за собою лікування, змінено звичний уклад її життя, внаслідок чого вона переносила певні моральні страждання: стрес, нервові зриви, болі, тощо. Так, суд вважає обгрунтованими доводи позивача викладені в позові про відчуття фізичного болю та стан стресу, оскільки такі явища є природними наслідками дорожньої-транспортної пригоди і зазвичай самі по собі викликають певні моральні страждання, а тому, з урахуванням наведеного та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких вона зазнала, характеру немайнових втрат, ступеня тяжкості змін в життєвих стосунках та звичному життєвому укладі, пов`язаних із обмеженням у пересуванні та з необхідністю витрачати час на лікування та з врахуванням принципів розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5 в розмірі 25 000 грн., що об`єктивно відповідатиме характеру дій заподіювача шкоди, глибині страждань та розумності і справедливості.

Окрім наведеного, вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 витрат на правову допомогу, суд зважає на наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат ОСОБА_6 здійснює свою діяльність на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №457 від 25.03.2011 року. Відомості про адвоката внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час в т.ч. в період надання правової допомоги потерпілій. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет.

16 грудня 2019 року між потерпілою ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_6 укладено Договір №16/12.2019 про надання професійної правової допомоги, згідно якого оплата здійснюється за домовленістю між сторонами, що може бути відображено в додатку до цього договору і становить (а.с.22).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою та адвокатом не надано додатку до Договору, Акту приймання передачі юридичних послуг до Договору виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги, де б вказаний був обсяг виконаних робіт, не надано доказів здійснення витрат, а саме оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Згідно правового висновку (постанова від 19.02.2020р., по справі № 755/9215/15-ц), Велика Палата Верховного Суду визначила що при розгляді питання стягнення розміру за надання правової допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Колегія суддів ВП ВС зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ст.ст. 368, 370, 371 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Обґрунтованість, законність і вмотивованість судового рішення обумовлена і в правових позиціях ВП Верховного Суду від 03.07. 2019 року (справа № 288/1158/16к).

Частиною 2 пунктом 2 ст.137 ЦПК України, передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, представником потерпілої адвокатом ОСОБА_6 в порушення ст.137 ЦПК України, не надано доказів здійснення витрат, а саме оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (акт приймання передачі юридичних послуг до Договору, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Таким чином, суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої, відповідно, цивільного позивача ОСОБА_5 витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., слід відмовити.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання про речові докази підлягають вирішенню в порядку, встановленому ст.100 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 368, 370-371, 374, 395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (в редакції станом на жовтень 2019 року ) і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 350 (триста п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5950 (п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень (10 000 гривень з яких 18.12.2020 року внесені ОСОБА_3 на рахунок ДКСУ м.Київ, квитанція № 0.0..1) (а.с.247).
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Держави судові витрати за проведення експертиз в кримінальному провадженні в сумі 3140 (три тисячі сто сорок) гривень 20 коп., висновки експерта №421-А, №488-А (а.с.70, 78).

Речовий доказ автомобіль марки «Mercedes-Benz S 500», номерний знак НОМЕР_2 , який постановою слідчого від 15.10.2019 року визнаний речовим доказом, власником якого являється група по транспортно-господарському обслуговуванню Міськрайрад та згідно розписки переданий на відповідальне зберігання обвинуваченому ОСОБА_3 (а.с.86), залишити йому за належністю.

Речовий доказ: CD-R диск «Patron» із вмістом відеозаписом, який постановою слідчого від 18.11.2019 року визнаний речовим доказом та прилучено до матеріалів кримінального провадження залишити при матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подано апеляцію на протязі 30 діб з моменту його проголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку, до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

СУДДЯ: ОСОБА_1