Дата документу 01.10.2020 Справа № 314/4259/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1059/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/4259/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 , прокурора на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 березня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Печора республіки Комі (Російська Федерація), проживаючу та зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 26 червня 2018 року приблизно о 14-00 год., перебуваючи на подвір`ї свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел, направлений на спричинення тяжкого тілесного ушкодження, в ході раптово виниклого конфлікту зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 , нанесла останньому в область грудної клітки зліва один удар ножем господарсько-побутового призначення, який утримувала в правій руці, чим спричинила ОСОБА_10 одиночне сліпе колото-різане поранення грудної клітки зліва, яке проникає в ліву плевральну порожнину, з пошкодженням по ходу ранового каналу лівих внутрішніх грудних артерії та вен, лівої легені, яке ускладнилось розвитком небезпечного для життя стану - масивної крововтрати та має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 , який о 16-15 год. того ж дня помер у приміщенні відділення інтенсивної терапії Вільнянської центральної районної клінічної лікарні.

Під час досудового розслідування дії ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.1 ст.115 КК. Проте за результатами судового розгляду суд дійшов висновку про те, що позбавлення життя потерпілого не охоплювалося умислом обвинуваченої, а тому кваліфікував дії обвинуваченої за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Їй призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційних скаргах:

- потерпіла просила вирок скасувати, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК на ст.118 КК та призначити їй за цим законом покарання, не пов`язане з позбавленням волі. У разі, якщо суд погодиться з кваліфікацією дій обвинуваченої за ч.2 ст.121 КК, просила вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити обвинуваченій покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Свої вимоги мотивувала тим, що суд порушив її право, оскільки не вислухав її думку про призначення покарання обвинуваченій, так як вона не була присутня в судовому засіданні під час судових дебатів та не взяв до уваги її думку, яку вона висловлювала у попередніх судових засіданнях. Обвинувачена визнала свою вину, щиро розкаялася у скоєному, активно сприяла розкриттю злочину, неодноразово пожалкувала про скоєний нею злочин. Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченої, відсутні, оскільки освідування на стан сп`яніння не проводилося, а тому факт перебування обвинуваченої в стані алкогольного сп`яніння матеріалами справи не доведено. За таких обставин призначене обвинуваченій покарання є занадто суворим та є всі підстави для призначення їй із застосуванням ст.69 КК іншого більш м`якого виду покарання, не встановленого в санкції ч.2 ст.121 КК, яке не пов`язане із позбавленням волі. Крім того, суд неправильно кваліфікував дії обвинуваченої, оскільки остання захищалася від протиправних дій потерпілого, тобто діяла в стані необхідної оборони, яка була нею перевищена;

- захисник просила вирок скасувати, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК на ст.118 КК та призначити їй за цим законом покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Свої вимоги мотивувала тим, що встановлені у даному провадженні обставини свідчать про те, що обвинувачена зазнала суспільно небезпечного посягання з боку свого співмешканця, яке було реальним, і внаслідок попередньої поведінки ОСОБА_11 обвинувачена мала підстави побоюватися за своє життя і здоров`я та, не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку ОСОБА_11 , використала ніж. Разом з тим, застосований засіб захисту та заподіяння шкоди у виді позбавлення життя не відповідали небезпечності посягання, а відтак обвинувачена перевищила межі необхідної оборони;

- прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій покарання за ч.2 ст.121 КК у виді 9 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні обвинуваченій покарання не врахував, що остання свою вину у вчиненні саме умисного спричинення тілесного ушкодження так і не визнала, що унеможливлює її щире каяття, на яке послався суд як на обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченої. Крім того, суд не визнав в якості обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, незважаючи на те, що сама обвинувачена пояснила про те, що вживала алкогольні напої та конфлікт із ОСОБА_12 виник на фоні спільного розпиття спиртних напоїв.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачену, захисника та потерпілу, які підтримали апеляційні скарги потерпілої та захисника і заперечили проти скарги прокурора; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, що її подав, та заперечила проти апеляційних скарг потерпілої та захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт нанесення обвинуваченою ОСОБА_8 удару ножем в область грудної клітини потерпілого ОСОБА_11 . Однак при цьому як сторона захисту, так і потерпіла в своїх апеляційних скаргах вважали, що обвинувачена захищалася від протиправної поведінки потерпілого, тобто діяла в стані необхідної оборони, яка була нею перевищена. Відтак апелянти вважали, що дії обвинуваченої належить кваліфікувати за ст.118 КК.

Проте перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами сторони захисту та потерпілої виходячи з наступного.

Як визначено у ст.36 КК, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

У разі коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції вірно оцінені обставини події злочину, як такі, що не становили реальної загрози для життя або здоров`я обвинуваченої та не давали їй підстав для заподіяння потерпілому істотної шкоди. Діяння потерпілого по відношенню до ОСОБА_8 не утворювали суспільно небезпечного посягання.

Такого висновку суд дійшов на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 КПК з огляду на досліджені ним докази, які були перевірені під час судового розгляду й оцінені відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Зокрема під час проведення слідчого експерименту 29.06.2018 року обвинувачена ОСОБА_8 повідомила, що сварка між нею і потерпілим ОСОБА_12 , під час якої останній наніс їй декілька ударів лопатою, припинилася після того, як потерпілого покусав її собака. Після чого потерпілий відкинув лопату і попрямував до будинку, зняв свої брюки і почав оглядати рану. Саме в цей час, не маючи будь-яких підстав для побоювання за своє життя і здоров`я, обвинувачена ОСОБА_8 взяла ніж і вголос промовила «я тебе вб`ю». Не сприймаючи такі слова за дійсні наміри обвинуваченої ОСОБА_8 , потерпілий попрямував в її бік, не маючи при собі жодних знарядь чи предметів, за допомогою яких міг би нанести ОСОБА_8 тілесні ушкодження або позбавити її життя. Маючи намір вийти з будинку, потерпілий попрямував в бік обвинуваченої і, наблизившись до неї, отримав від обвинуваченої удар ножем.

Крім того, колегія суддів зважає також і на ту обставину, що після припинення сварки, обвинувачена ОСОБА_8 не мала жодних перешкод покинути подвір`я. Між тим обвинувачена не тільки залишилась у подвір`ї, а й попрямувала за потерпілим до будинку, що свідчить про відсутність у неї побоювань за своє життя і здоров`я. Потерпілий ОСОБА_13 не переслідував обвинувачену, будь-яких погроз нанести їй тілесні ушкодження не висловлював. Потерпілий лише зазначив, що внаслідок укусу його ноги собакою, обвинувачена має сплатити йому за це грошові кошти.

Також колегія суддів виходить з того, що потерпілий ОСОБА_13 , будучи при свідомості після нанесення йому ножового поранення, пояснював механізм його утворення працівникам швидкої допомоги внаслідок свого необережного поводження з ножем під час відкривання консервної банки.

Дана обставина свідчить про відсутність у потерпілого як до, так і після нанесення йому ножового поранення, такого неприязного ставлення до обвинуваченої ОСОБА_8 , яке б могло зумовити нанесення їй тілесного ушкодження такого ступеню, яке б створювало загрозу її життю та здоров`ю.

Сама обвинувачена ОСОБА_8 не повідомляла про застосування до неї з боку потерпілого насильства у такій мірі, яка б зумовлювала у неї будь-яку загрозу її життю чи здоров`ю.

Відповідно до висновку експерта №46 при огляді ОСОБА_8 22.08.2018 року у неї був виявлений «застарілий» синець на нижній повіці правого ока, з переходом на верхню частину правої виличної ділянки. Вказаний синець кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Проте наявність у обвинуваченої такого легкого тілесного ушкодження не може бути свідченням наявності у неї стану необхідної оборони.

Отже наведені дані свідчать про те, що обвинувачена ОСОБА_8 на момент спричинення нею тілесних ушкоджень ОСОБА_14 не перебувала у стані необхідної оборони і не перевищувала її меж, оскільки з боку потерпілого не було реальної загрози і не існувало суспільно - небезпечного посягання на її життя і здоров`я від якого вона була вимушена захищатися.

Відтак районний суд, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши спосіб, знаряддя злочину та локалізацію поранення на тілі потерпілого, поведінку і дії обвинуваченої безпосередньо після вчинення злочину, дійшов до умотивованого висновку про те, що обвинувачена не перебувала у стані необхідної оборони та правильно кваліфікував її дії за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченій покарання, колегія суддів виходила з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який віднесено до тяжких злочинів; обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченої, судом встановлено не було.

Також судом було враховано і дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на спеціальних обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштована, за місцем проживання характеризується задовільно.

Обставини, на які посилалася потерпіла в апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони стали підставою для призначення обвинуваченій мінімального покарання, передбаченого за санкцією ч.2 ст.121 КК.

Вимоги потерпілої про призначення обвинуваченій іншого більш м`якого покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.121 КК, не підлягають задоволенню. Адже кримінально-правова норма, передбачена ч.1 ст.69 КК, може бути застосована судом за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Разом з тим у даній справі судом встановлено лише одну пом`якшуючу покарання обставину, а в апеляційній скарзі потерпілої не наведено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення. Не встановлено таких обставин і колегією суддів.

Та обставина, що суд не заслухав думку потерпілої щодо призначення покарання обвинуваченій, через те, що потерпіла не була присутня в судовому засіданні під час судових дебатів, не може бути розцінено як порушення прав потерпілої. Адже матеріали кримінального провадження свідчать про те, що потерпіла не була позбавлена можливості взяти участь у судових дебатах та висловити свою позицію з приводу призначення покарання обвинуваченій. Між тим, суд враховує думку потерпілого в цій частині, але не пов`язаний нею при визначенні виду і розміру покарання.

Не погоджується колегія суддів і з апеляційною вимогою прокурора про призначення обвинуваченій покарання у виді 9 років позбавлення волі. Адже в апеляційній скарзі прокурором не наведено переконливих аргументів, які би свідчили про істотну диспропорцію чи неадекватність між визначеним судом розміром покарання та тим розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор. При цьому прокурор належним чином не обґрунтував, чому покарання у виді 9 років позбавлення волі буде достатнім для виправлення обвинуваченої, а 7 років позбавлення волі ні.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд безпідставно не визнав в якості обставини, що обтяжує покарання обвинуваченої, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів оцінює критично. Адже відповідно до ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема і обставини які обтяжують покарання.

З огляду на положення ст.84 КПК доказами перебування особи в стані алкогольного сп`яніння може виступати висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння, покази свідків, тощо. Між тим, прокурором на підтвердження вчинення злочину обвинуваченою ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння будь-яких доказів надано не було. А самі по собі лише покази обвинуваченої про вживання нею спиртних напоїв не можуть бути достатнім та належним доказом такої обставини.

Не є слушними і твердженнями прокурора про відсутність з боку обвинуваченої щирого каяття, адже в обвинувальному акті сам прокурор вважав встановленою наявність у даній справі такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття. Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачена розповіла про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Саме ОСОБА_8 одразу після вчинення нею злочину здійснила заходи з виклику швидкої медичної допомоги. Обвинувачена висловила свій жаль з приводу того, що сталося та зазнала внутрішніх переживань з цього приводу. Часткове визнання обвинуваченою своєї вини не може свідчити про відсутність з її боку щирого каяття, оскільки щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини. Відтак, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що обвинувачена ОСОБА_8 не розкаялася у вчиненому злочині, як про це стверджував прокурор в апеляційній скарзі.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи апеляційної скарги прокурора про скасування судового рішення на зазначених у ній підставах.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішень не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 та прокурора залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4