ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 489/3602/15-к
Номер провадження № 11-кп/819/1058/20 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115,
ч.2 ст.353 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

При секретарі ОСОБА_5

З участю прокурора ОСОБА_6

Обвинуваченого ОСОБА_7

Захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Херсонського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №0003470 за апеляційою скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2020 року, якою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.353 КК України, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 17 вересня 2020 року, включно,

В С Т А Н О В И Л А:
В провадженні Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_7 за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.353 КК України, ОСОБА_10 за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою вищевказаного суду від 20 липня 2020 року продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на 60 днів до 17 вересня 2020 року, включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2020 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про те, що клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою являються абсолютно ідентичними, не містять жодних посилань на докази наявності заявлених ризиків.

Посилання суду в оскаржуваній ухвалі на тяжкість покарання є формальним, таким, що не підтверджується документально, а тому не заслуговує на увагу.

ОСОБА_7 тривалий час перебуває під вартою, у зв`язку з чим судом має бути розглянута можливість застосування відносно обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу.

20 липня 2020 року проводилося саме підготовче засідання у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 , а тому розгляд у вказаному судовому засідання питання про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу суперечить вимогам КПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, захисника, обвинуваченого, прокурора, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

20 липня 2020 року судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.353 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши оскаржуване судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу щодо обвинуваченого, не зменшились, адже ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Згідно з вимогами п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, свідків. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які це заперечують, являються необгрунтованими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, передбаченого ч.2 ст.353 КК України, та ряду особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, за більш тяжке з яких законом передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також на дані про особу обвинуваченого, які були детально вивчені та проаналізовані судом першої інстанції при прийнятті рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу.

Разом із цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував те, що інкриміновані обвинуваченому особливо тяжкі злочини характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, а також те, що вказані кримінальні правопорушення було вчинено з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, дії яких були спрямовані на позбавлення потерпілої життя.

Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується за ч.4 ст.187 КК України, а саме у розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із умисним вбивством; а також за п.п.6,11,12, 13 ч.2 ст.115 КК України - умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчиненому на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство; за ч.2 ст.353 КК України - самовільному присвоєнні владних повноважень, тобто самовільному присвоєнні владних повноважень, поєднаному із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь (умисного вбивства), пов`язаному з використанням форменого одягу працівника правоохоронного органу.

Так, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за їх вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, є ризики того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про реальне існування зазначених вище ризиків і будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування обвинуваченого на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції детально проаналізував та дослідив дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя особи, передбаченого ст.93 КК України (в редакції 1960 року), нові злочини вчинив в період незнятої та непогашеної у встановленому законом порядку судимості, а інкриміноване діяння за ч.2 ст.115 КК України додатково кваліфіковане ознакою, передбаченою п.13 цієї статті як вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, зареєстрований на території Дніпропетровської області, міцних соціальних зв`язків не має, неодружений, непрацевлаштований, офіційне джерело доходу відсутнє, інкриміновані обвинуваченому злочини характеризуються корисливим мотивом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків та постійного місця проживання у даному випадку не може бути беззаперечним стримуючим фактором подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Твердження апеляційної скарги захисника про необґрунтованість, ідентичність клопотань прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу суперечать дійсності та зводяться до іншої, суб`єктивної, оцінки апелянтом обставин, встановлених судом.

Що стосується доводів захисника про те, що всупереч вимог КПК України у підготовчому судовому засіданні суд продовжив строк дії запобіжного заходу, то колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року у справі № 1-28/2017 зазначається про те, що відповідно до ст.315 КПК України допускається під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні продовження дії таких запобіжних заходів забезпечення кримінального провадження, як запобіжні заходи у виді домашнього арешту та тримання під вартою.

Також колегія суддів враховує, що судовий розгляд триває та не допитані всі свідки.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно нього, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, так само як і доводи про те, що він тривалий час перебуває під вартою, жодних доказів, які б підтверджували, що ризики продовжують існувати та не зменшилися являються безґрунтовними, оскільки як було зазначено вище жоден з більш м`яких видів запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 .

Посилання апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зводяться до іншої оцінки захисником та обвинуваченим обставин, встановлених судом.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів порушення конституційних прав обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість, як про те вказують апелянти, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги захисника, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката

ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, терміном до 17 вересня 2020 року, включно, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 (підпис) ОСОБА_3 (підпис) ОСОБА_4 (підпис)