Дата документу 16.11.2020 Справа № 336/4420/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1778/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/4420/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою по 01 грудня 2020 року включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати щодо нього ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою проживання, із застосуванням електронного засобу контролю та з покладенням, на розсуд суду, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, вважаючи недоведеними ризики, передбачені пунктами 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також, що при розгляді клопотання судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, його прав, які він просить усунути в порядку ст. 206 КПК України.

Апелянт вважає, що прокурор ОСОБА_9 , у зв`язку з відсутністю повноважень, виданих офісом Генерального прокурора, не мав права подавати клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Також, на думку ОСОБА_7 , було порушено його право на захист, а саме:

-його захисника за договором ОСОБА_8 не було допущено до участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, натомість, для проведення окремої процесуальної дії - розгляду клопотання - судом був призначений захисник з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях ОСОБА_10 , проти участі якої він заперечував, так як остання не знайома з матеріалами провадження та з його позицією;

-розгляд клопотання було здійснено в присутності тільки захисника за призначенням ОСОБА_10 , проте, за його відсутності, оскільки його було видалено із зали суду, та за відсутності його захисника за договором ОСОБА_8 ;

-копію оскаржуваної ухвали від 02 жовтня 2020 року йому було вручено лише 12 жовтня 2020 року.

Крім того, обвинувачений вважає, що: відсутній ризик переховування його від суду, оскільки він має міцні соціальні зв`язки, а саме, постійне місце проживання, сім`ю дружину та двох дітей, до затримання працював, мав власний бізнес та дохід; зазначені у клопотанні та встановлені судом ризики впливу на потерпілих, свідків, вчинення іншого злочину, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином є взагалі необґрунтованими припущеннями; сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання, на що неодноразово вказував Європейський суд з прав людини.

Також ОСОБА_7 звертає увагу на те, що судом невірно зазначена назва (форма власності) установи, в якій він утримується.

За порушення порядку судового засідання та непідкорення розпорядженням головуючого у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. ст. 329, 330 КПК України, був видалений з судового засідання на весь час судового розгляду.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Ухвалою колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою по 01 грудня 2020 року включно.

Таке рішення суд першої інстанції, взявши, зокрема до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливості впливу на потерпілих та свідків, а також вчинення інших злочинів, на даній стадії процесу, тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд визнав за необхідне продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, а також приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, зокрема, можливості впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків на даній стадії процесу, вчинення нових злочинів, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, про що просить апелянт, колегія суддів не встановила.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Доводи ОСОБА_7 про недоречність тримання його під вартою, з огляду на те, що прокурором не доведено, що раніше заявлені ризики не зменшені або виявлені нові, відсутній ризик переховування його від суду, оскільки він має міцні соціальні зв`язки, а саме, постійне місце проживання, сім`ю дружину та двох дітей, до затримання працював, мав власний бізнес та дохід; зазначені у клопотанні та встановлені судом ризики впливу на потерпілих, свідків, вчинення іншого злочину, є взагалі необґрунтованими припущеннями, а сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання, є неспроможними, оскільки, по-перше, суд першої інстанції не погодився з прокурором про існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), по-друге, суд першої інстанції в даному випадку прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому врахував не лише тяжкість злочинів, характер пред`явленого обвинувачення та покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у його вчиненні, але й дані про особу обвинуваченого, щодо якого відсутні дані щодо неможливості тримання під вартою, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих та свідків на даній стадії процесу, вчиняти нові злочини, тобто, в цій частині заявлені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики є реальними, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти зазначеним ризикам.
Крім того, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводять, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.
Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.
Що стосується тверджень апелянта про порушення його прав на захист, то вони також є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 52 КПК України, участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.
Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд (ст. 28 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 53 КПК України, суд залучає захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника, або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе.
У рішенні у справі «Круассан проти Німеччини» (Croissant v. Germany, п. 28, Series A № 237 B) від 25 вересня 1992 року Європейський суд з прав людини відзначив, що уникнення пауз або перерв відповідає інтересам правосуддя і цілком може виправдати призначення адвоката всупереч побажанням обвинуваченого. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що стаття 6 пункт 3 (с) Конвенції про права людини визнає право будь-якого обвинуваченого на допомогу захисника на свій вибір. Проте, і, незважаючи на значення довірчих відносин між адвокатом і клієнтом, не слід надавати цьому праву абсолютний характер. Воно неминуче піддається певним обмеженням в питанні безоплатної юридичної допомоги, коли судам належить право вирішувати, чи вимагають інтереси правосуддя надання обвинуваченому захисника, призначеного безкоштовно. Призначаючи адвоката, національний суд повинен, безумовно, враховувати побажання обвинуваченого. Однак, інтереси обвинуваченого можливо обійти, якщо існують достатні підстави вважати, що інтереси правосуддя цього вимагають. Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Карпюк та інші проти України» (ст. 6 Конвенції, заяви № 30582/04 і № 32152/04 від 6 січня 2016 року), право обирати власного захисника не є абсолютним. Уникнення перерв або перенесення судових засідань відповідає інтересам правосуддя, що виправдовує призначення безоплатного захисника всупереч бажанню обвинуваченого.
Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 3 ст. 54 КПК України, відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.
Оскільки обвинуваченим на час відмови від захисника 30 вересня 2020 року не укладено іншого договору з іншим захисником, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано залучив захисника в порядку, передбаченому ст. 49 КПК України.
Враховуючи вказане вище, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 захисника через Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги у Донецькій та Запорізькій областях для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта, зокрема про те, що:
-його захисника за договором ОСОБА_8 не було допущено до участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, натомість, для проведення окремої процесуальної дії - розгляду клопотання - судом був призначений захисник з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях ОСОБА_10 , проти участі якої він заперечував, так як остання не знайома з матеріалами провадження та з його позицією;

-розгляд клопотання було здійснено в присутності тільки захисника за призначенням ОСОБА_10 , проте, за його відсутності, оскільки його було видалено із зали суду, та за відсутності його захисника за договором ОСОБА_8 :

- при розгляді клопотання судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, його прав, які він просить усунути в порядку ст. 206 КПК України.

Необґрунтованими є доводи апелянта й про те, що прокурор ОСОБА_9 , у зв`язку з відсутністю повноважень, виданих офісом Генерального прокурора, не мав права подавати клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки вони суперечать вимогам ст. 36, ч. 5 ст. 176, ст. 331 КПК України.

Не заслуговують також на увагу й доводи апелянта про те, що:

-копію оскаржуваної ухвали від 02 жовтня 2020 року йому було вручено лише 12 жовтня 2020 року;

- судом невірно зазначена назва (форма власності) установи, в якій він утримується,

оскільки ці порушення не відносяться до таких порушень закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 , є законною та обґрунтованою, а тому його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою по 01 грудня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: