У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0004964 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_5 з доповненнями на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2019 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, який має вищу освіту, одруженого, працюючого доцентом викладачем у Національному Університеті Кораблебудування, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
потерпілий ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг з доповненнями.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2019 року скасувати та звільнити його від кримінальної відповідальності в зв`язку з примирення обвинуваченого з потерпілим на підставі статті 46 КК України. На підставі статті 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

В доповненнях просить оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2019 року скасувати. Звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності в зв`язку з примирення обвинуваченого з потерпілим на підставі статті 46 КК України. На підставі статті 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки. Ухвалено строк відбування покарання обчислювати з часу фактичного прибуття ОСОБА_5 до місця відбування покарання та постановлення на облік у кримінально-виконавчій установі.

Узагальнені доводи апеляційних скарг з доповненням.

В апеляційній скарзі потерпілий вважає, що вирок суду першої інстанції належить скасувати повністю, так як має місце неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Стверджує, що факт перебитого перенісся батька, який фігурує в матеріалах кримінального провадження, міг статись раніше. На переконання апелянта, забити голову об два килими, від падіння, неможливо. Посилається на заяву батька, про те, що той ніяких претензій не мав.

В апеляційній скарзі з доповненням обвинувачений вважає, що оскаржуваний вирок належить скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Стверджує, що обороняючись від нападу батька, він долонею відштовхнув батька, і останній впав спиною на килим, на якому лежала ковдра для ніг, проте головою він не забивався. Зазначає, що слідчий та прокурор йому відмовили в залученні захисника.

Вказує, що раніше десь 19-20 грудня 2017 року, його батька хтось побив, наслідки побиття бачили і його дружина, брат та батькова сестра ОСОБА_8 . Проте батько на відріз відмовився від надання йому лікарської допомоги і не хотів їхати до лікарні.

На переконання апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі кримінального законодавства та грубо порушив статтю 46 КК України, яку повинен був застосувати.

Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутній технічний запис судових засідань від 07.02.2019 року та 25 .09.2019 року. Відсутні відеозаписи зі слідчими експериментами від 22.04.18 року, 20.04.2018 року, на підставі яких було складено протокол проведення слідчого експерименту від 28.05.2018 року та протокол проведення слідчого експерименту від 20.04.2018 року.

Посилаючись на положення ст. 89 КПК України, вважає протоколи проведення слідчих експериментів від 20.04.2018 року та від 28.05.2018 року недопустимими доказами.

На думку апелянта, під час розгляду кримінального провадження в суді участь захисника йому не була забезпечена, та він не мав можливості здійснювати ефективний захист своїх інтересів.

Апелянт зазначає, що його змусили підписати угоду про примирення між обвинуваченим та потерпілим, визнати свою вину, а також проводити всі досудові та судові дії без присутності захисника.

Посилаючись на висновок судмедексперта №3821 зазначає, що в померлого ОСОБА_9 був склероз судин м`якої мозкової оболонки, атеросклероз, атерокальциноз вінцевої артерії серця, що не виключає смерть внаслідок розриву аневризми аорти, що могло призвести до субдуральної гематоми та субарахноїдального крововиливу (інсульту).

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Судом встановлено та визнано доведеним, що 22 грудня 2017 року о 23:00 годин, обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_9 , яка розташована по АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, вчинив злочин за наступних обставин.

Так, знаходячись у зазначеному місці у цей період часу, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, що виникли під час сварки, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , діючи необережно та не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і не бажаючи їх настання, ОСОБА_5 кулаком правої руки наніс один удар по обличчю ОСОБА_9 , в результаті чого останній впав на підлогу та вдарився головою, в наслідок чого у ОСОБА_9 утворилися тілесні ушкодження у вигляді закритої черпно-мозкової травми - крововиливу піл тверду мозкову оболонку (субдуральна гематома), субарахноідального крововиливу, що ускладнився набряком та здавленням речовини головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень та спричинили смерть потерпілого 24 грудня 2017 року.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, його зазисника та потерпілого на підтримку вимог апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується доказами, які були досліджені в суді першої інстанції та яким надана належна оцінка.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги та послався у вироку на показання обвинуваченого ОСОБА_5 , який в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив факт того, що 22.12.2017 року він під час сварки, з метою припинити агресивну поведінку батька, відштовхнув його та наніс один удару в область носа потерпілому кулаком правої руки, після чого останній впав на підлогу вдарившись головою та у нього з носу пішла кров.

Зазначені показання обвинуваченого узгоджуються з дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який пояснив, що 22 грудня 2017 року до нього зателефонувала дружина брата та повідомила, що брат з батьком посварилися та побилися, прибігши додому та зайшовши до кімнати батька побачив, що у нього розбитий ніс та тече кров. Пояснив, що батько зловживав алкогольними напоями та в стані сп`яніння був агресивним; показаннями свідка ОСОБА_10 з яких слідує, що 22 грудня 2017 року вона разом з чоловіком та його батьком були в барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », після повернення з якого чоловік повів батька до квартири, зайшовши пізніше до якої, вона побачила батька на підлозі; даними висновку експерта №3821 від 28 лютого 2018 року, згідно якого смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої черпно-мозкової травми у вигляді крововиливу під тверду мозкову оболонку (субдуральна гематома), субарахноідального крововиливу, що ускладнився набряком та здавленням речовини головного мозку; даними висновку експерта №3821 від 18 травня 2018 року, згідно якого при судово-медичному дослідженні трупа виявлені тілесні ушкодження у вигляді: лівосторонньої субдуральної гематоми, субарахноідального крововиливу у лівій півкулі головного мозку, що ускладнився набряком та здавленням речовини головного мозку, забій м`яких тканин голови дані тілесні ушкодження утворились прижиттєво, що свідчать крововиливи в м`які тканини голови, від однократної ударної дії тупого твердого предмету з переважаючою поверхнею зіткнення, в проміжок часу який обчислюється годинами до настання смерті. По ступеню тяжкості дані тілесні ушкодження належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого та знаходяться в прямому зв`язку з настанням смерті. Не можна виключити, що ОСОБА_9 після отримання тілесних ушкоджень міг самостійно деякий час здійснювати будь які дії. Не виключається отримання тілесних ушкоджень при однократному падінні з положення стоячи на площину.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, за правилами статті 94 КПК України з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_5 вбивства через необережність, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Посилання апелянта на те, що він не наносив удар ОСОБА_5 є неприйнятним та спростовується показаннями самого обвинуваченого, які той надавав в судовому засіданні суду першої інстанції та підтвердив, що наніс один удар кулаком в ніс потерпілого. Також, є неслушними твердження апелянтів щодо отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень за інших обставин та в інший час, оскільки вони спростовуються висновками судово-медичних експертиз.

Так, виходячи з показань обвинуваченого після нанесення удару, в область обличчя - у ніс, ОСОБА_9 впав на підлогу вдарившись головою та у нього з носу пішла кров. Факт виявлення крові з носа підтвердили: потерпілий ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_10 .

Як слідує з даних висновку експерта №3821 від 28 лютого 2018 року, не можна виключити, що виявлені тілесні ушкодження могли утворитися при падінні з положення стоячи на площину (а.п. 57-58).

За такого, є безпідставними твердження апелянтів в своїх апеляційних скаргах щодо неправильного встановлення судом першої інстанції фактичних обставин отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, які потягли його смерть.

Щодо незастосування до обвинуваченого положень ст.46 КК України, на які посилаються апелянти, то суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Згідно ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Разом з тим, виходячи з висновків Великої Палати Верховного Суду, ухвалених у постанові від 16 січня 2019 року (Справа № 439/397/17), якщо внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому заподіяна смерть, то ніхто інший не може висловити його волю під час вирішення питань, пов`язаних з відшкодуванням шкоди у вигляді смерті як підстави для звільнен ня від кримінальної відповідальності за ст. 46 КК України. Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода у розумінні ст. 46 КК України має бути такою, що за своїм характером піддається відшкодуванню (усуненню). Смерть є наслідком, що має незворотний характер. Таким чином, шкода у вигляді смерті відшкодуванню або усуненню в розумінні ст. 46 КК України не підлягає. У випадку заподіяння кримінальним правопорушенням шкоди у вигляді смерті потерпілого звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим (ст. 46 КК України) не можливе.

Враховуючи наведене, застосування положень статті 46 КК України,є не можливим.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянтів щодо порушення права на захист обвинуваченого під час досудового розслідування та розгляду справи судом першої інстанції. Як слідує з матеріалів цього кримінального провадження, під час підготовчого судового засідання на виконання вимог статті 345 КПК України, обвинуваченому вручено пам`ятку про права та обов`язки та з`ясовано чи зрозумілі йому ці права, чи не потребує обвинувачений захисника та чи не пов`язана така відмова з його матеріальним станом і роз`яснено право на залучення безоплатного захисника за рахунок держави.

З аудіозапису судового засідання від 6 серпня 2019 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 на запитання головуючого відповів, що буде захищати свої інтереси сам. Крім того, слід зазначити, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину, в суді першої інстанції не заперечував своєї винуватості та погоджувався із встановленими судом фактичними обставинами справи і кваліфікацією його дій.

Стаття 59 Конституції України гарантує право кожного на правову допомогу та вільний вибір захисника своїх прав.

Відповідно до статті 20 КПК України, що розкриває зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження, закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення; право збирати і подавати докази; брати особисту участь у кримінальному провадженні; користуватись правовою допомогою захисника; реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

На підставі положень статті 48 КПК України захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні.

З аналізу вищенаведених норм випливає, що особа є вільною у своєму виборі щодо залучення захисника у кримінальному процесі у разі, коли участь останнього не є обов`язковою для реалізації та захисту таких прав.

Випадки, коли участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою, передбачені статтею 52 КПК України, який є вичерпним, зокрема, у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, щодо осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до 18 років та інше.

Виходячи з пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 119 КК України, участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, а тому реалізуючи своє право на захист ОСОБА_5 обрав спосіб захищати свої права та інтереси самостійно, що не заборонено кримінальним процесуальним законом, не є порушенням його конституційних прав та свобод і не вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Також є неприйнятними доводи обвинуваченого ОСОБА_5 щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження технічних записів судових засідань від 07.02.2019 року та 25 .09.2019 року, оскільки матеріали кримінального провадження (ар. Сп. 36, 81) містять диски з технічними записами фіксування судового засідання) .

Суд першої інстанції всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, надав належну юридичну оцінку всім доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України. Висновки суду достатньо мотивовані, обґрунтовані належними та допустимими доказами, отриманим в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Таким чином, вирок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 відповідає вимогам статті 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Що стосується доводів апелянтів про пом`якшення ОСОБА_5 покарання, то суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до статті 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року, відповідно до правил частини 1 статті 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно статті 12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, врахував його позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що стосується застосування положень ст.75 КК України, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

У відповідності до приписів ст.66 КК України, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, зокрема, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

У відповідності до приписів ст.67 КК України, судом не встановлені обставини, що обтяжують покарання.

Апеляційний суд перевірив встановлені у вироку суду обставини та вважає, що суд обґрунтовано встановив наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, що учасниками кримінального провадження в апеляційному порядку не оспорювалось.

Разом з тим, апеляційний суд, дослідивши дані щодо особи обвинуваченого та враховуючи обставини події кримінального правопорушення, вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, з наступних обставин.

Так, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України, а також про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства належним чином не мотивований, в тому числі з посиланням на будь-які конкретні докази або обставини, з огляду на таке.

Зокрема, судом першої інстанції не було надано належної та достатньої оцінки тим фактам, що обвинувачений під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження визнав вину та щиро каявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, зазначене свідчить про те, що обвинувачений критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне.

Судом першої інстанції не врахована думка потерпілого про відсутність претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого, а також щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства. Слід зазначити, що прокурором в судових дебатах також висловлювалась позиція про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та позитивно характеризується, як за місцем проживання так і за місцем роботи, злочин вчинив з необережності.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування ст.75КК України без урахування сукупності даних щодо особи обвинуваченого, його поведінки після вчинення злочину, позиції потерпілого, які існували на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для рішення щодо реального відбування покарання, тобто належним чином всі обставини кримінального провадження не врахував.

Згідно положень ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, тяжкості вчиненого злочину, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілого, який вважав можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, а також враховуючи особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, враховуючи положення ст.2 КПК України, яка передбачає завдання кримінального судочинства, та керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливо досягти без його ізоляції від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

За таких обставинах, згідно вимог ст.ст. 407 ч. 1 п. 2, 408 ч. 1 п. 4 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого підлягають частковому задоволенню, вирок суду має бути змінений в частині застосування ст. 75 КК України, врешті судове рішення має бути залишено без змін, так як відповідає вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2019 року, яким ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України, та йому призначене покарання у виді 3 років обмеження волі, - змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком 2 роки.

На підставі п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання роботи.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: