Ухвала
Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 242/7059/19
провадження № 51- 6130 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Антрацит Луганської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, востаннє:

- 12 березня 2008 року вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК), із застосуванням ч. 5 ст. 72 КК, до покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років, звільненого 23 червня 2018 року у зв`язку з відбуттям покарання.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на десять років.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він 19 вересня 2019 року пішов до ОСОБА_6 , АДРЕСА_2 , та попрохав ОСОБА_7 повернутися додому за адресою: АДРЕСА_3 , яка довгий час не поверталась, але остання не відреагувала на його прохання, лише пообіцяла повернутися через 20 хвилин, цього не зробила, тому ОСОБА_5 , приблизно о 12:40, знову прийшов до подвір`я ОСОБА_6 та став кликати свою співмешканку ОСОБА_7 , коли остання вийшла на двір, він схопив її за руку та почав тягнути на вихід з подвір`я, але ОСОБА_7 почала чинити опір, намагаючись звільнитись, однак на цьому ґрунті між ними виникла словесна сварка, під час якої ОСОБА_5 почав ображати останню грубою нецензурною лайкою та у подальшому схопив її за волосся та одяг, і знов почав тягнути на вихід з вказаного подвір`я, але остання продовжувала чинити йому опір, внаслідок чого між ними виникла штовханина, під час якої ОСОБА_7 штовхнула у груди ОСОБА_5 , спричинивши йому фізичний біль без спричинення тілесних ушкоджень.
У подальшому, цього ж дня близько 12:50, у ОСОБА_5 , який знаходився у дворі за вищезазначеною адресою, обуреного такою поведінкою потерпілої, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, щодо ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство останньої, тобто на протиправне заподіяння їй смерті. Після чого, ОСОБА_5 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, витягнув з кишені розкладний ніж, який він носив із собою, та утримуючи його у правій руці, завдав ОСОБА_7 лезом вказаного ножа по одному удару в область грудей спереду та шиї зліва, спричинивши таким чином потерпілій ножові поранення у вказаних життєво важливих частинах тіла.
В цей час, ОСОБА_6 , яка стала свідком цієї події, з метою припинення злочинних дій ОСОБА_5 , почала гучно кричати у бік останнього, та казати, щоб той припинив свої злочинні дії, або в іншому випадку, вона повинна буде викликати поліцію, при цьому вона своїми діями показувала, що дійсно це зробить, так як взяла у руки мобільний телефон та почала набирати номер «102», а ОСОБА_5 , розуміючи те, що не зможе довести свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_7 до кінця, з причин, що не залежать від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 своїми активними діями йому заважає довести злочин до кінця, та не бажаючи бути затриманим працівниками поліції на місці вчинення злочину, із знаряддям вчинення злочину зник з місця події, який він потім викинув на вулиці у траву, з метою його приховування від слідства. У подальшому на місце події за викликом ОСОБА_6 прибули працівники поліції та швидкої медичної допомоги, які одразу ж транспортували потерпілу до КНП «Селидівська ЦМЛ Селидівської міської ради», де ОСОБА_7 було надано своєчасну медичну допомогу.
В результаті злочинних дій ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ставить питання про перегляд судових рішень з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 із ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК та призначити йому покарання у межах санкції зазначеної статті КК. Скаргу розглянути без його участі.

На обґрунтування доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник посилається на те, що:
- вирок суду першої інстанції є незаконним, оскільки у своїх поясненнях обвинувачений зазначав, що був тверезим під час конфлікту з потерпілою і не мав умислу на позбавлення її життя, яка поводилась неадекватно і вживала спиртні напої, а розкладний ніж він носив із собою постійно;
- враховуючи роз`яснення, які містяться у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження;
- у постановах від 09 жовтня 2018 року (справа №760/4968/15) та від 13 лютого 2020 року (справа № 164/1826/17), Верховний Суд роз`яснив про те, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, якщо особа усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим, при цьому Суд також вказав, що визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи;
- згідно з даними висновку судово-медичної експертизи № 59 від 10 жовтня 2019 року колото-різана рана передньої поверхні грудей потерпілої проникає у праву плевральну порожнину, а не ліву, де знаходиться життєво-важливий орган серце, хоча обвинувачений мав можливість завдати удару саме у зазначену ділянку тіла;

- виявлена у потерпілої рана на шиї має ширину лише один сантиметр та розташована зліва і відноситься до легких тілесних ушкоджень, що свідчить про відсутність у ОСОБА_5 бажання позбавити потерпілу життя саме шляхом пошкодження артерій чи вен.
Мотиви Суду
Суд вважає необґрунтованими доводи у скарзі про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки вони спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку.

Як убачається із наданої копії вироку, суд, аналізуючи сукупність усіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального правопорушення, зібраних та оцінених доказів, дійшов висновку, що крім часткового визнання обвинуваченим своєї вини в інкримінованому йому злочині, показань потерпілої та свідків, його винуватість та обставини вчиненого кримінального правопорушення, підтверджується дослідженими в судовому засіданні, в тому числі письмовими доказами, зокрема:
- даними протоколу огляду місця події від 19 вересня 2019 року, з якого убачається, що проведено огляд двору житлового будинку АДРЕСА_4 , під час якого ОСОБА_6 показала, що в дворі будинку невідомий чоловік завдав два удари ножем ОСОБА_7 , вказала на місце, де знаходилися ОСОБА_7 та її чоловік, на ґрунті у вказаному місці є сліди у вигляді чітких лінійних поглиблень різної довжини, дані сліди залишені кросівками, у які була взута ОСОБА_7 , у той час, коли вона опиралася діям чоловіка;
- даними протоколу огляду місця події від 20 вересня 2019 року, під час якого ОСОБА_5 вказав, що на подвір`ї будинку АДРЕСА_4 він спричинив два ножових поранення ОСОБА_7 , після чого залишив подвір`я будинку за вищевказаною адресою та попрямував в сторону перехрестя вул. Прокоф`єва та вул. Донецька, де відійшовши від будинку АДРЕСА_4 на відстань близько 100 м, між будинком № 10 по вул. Прокоф`єва та будинком № 80 по вул. Донецькій, він кинув ніж на узбіччя дороги в траву;
- даними протоколу слідчого експерименту від 21 вересня 2019 року за участю підозрюваного та захисника, на місці вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_5 пояснив обставини та показав механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 19 вересня 2019 року, а потім вказав місце, де він викинув ножа;
- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 20 вересня 2019 року, під час якого свідок ОСОБА_6 з поміж чотирьох осіб впізнала та вказала на ОСОБА_5 , пояснила, що це саме той чоловік, який 19 вересня 2019 року на подвір`ї її домогосподарства наніс ножові тілесні ушкодження ОСОБА_7 ;
- даними висновку експерта № 59 від 10 жовтня 2019 року при судово-медичному дослідженні медичних документів у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження проникаюча рана передньої поверхні грудей з проникненням у праву плевральну порожнину, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, а рана на її шиї відноситься до легких тілесних ушкоджень;
- даними висновку експерта № 60 від 10 жовтня 2019 року про те, що у протоколі допиту ОСОБА_5 у якості підозрюваного від 20 вересня 2019 року та у протоколі слідчого експерименту від 21 вересня 2019 року за його участю немає даних, які суперечать висновку експерта № 59 від 10 жовтня 2019 року судово-медичної експертизи медичних документів ОСОБА_7 , згідно яких виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження (колото-різана рана в грудях та колото-різана рана в області шиї) виникли від дії колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа;
- даними висновку комплексної психолого - психіатричної експертизи № 915 від 9 жовтня 2019 року ОСОБА_5 , у період часу, відповідний вчиненню інкримінованого діяння, за психічним станом міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, та в період вчинення кримінального правопорушення в стані тимчасового розладу психічної діяльності не знаходився.
При цьому, суд зазначив у вироку про належність і допустимість зазначених доказів, оскільки вони отримані в порядку, передбаченому процесуальним законом та навів висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, а саме у вчинені незакінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.
Крім того, суд у вироку вказав, що відсутні підстави, які б викликали сумніви у добровільності та істинності позиції обвинуваченого щодо дачі ним показань з приводу обставин вчинення злочину, а саме в частині нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілій, оскільки його показання достовірні і послідовні, та узгоджуються з обставинами встановленими іншими дослідженими в судовому засіданні доказами. Однак, твердження обвинуваченого про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілої, суд оцінив критично, а саме як спосіб захисту, виходячи з наступного.
Так потерпіла ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_6 , надали в суді пояснення, відповідно до яких обвинувачений мав намір та можливість позбавити потерпілу життя, однак не зміг довести свої дії до кінця через активні дії ОСОБА_6 . При цьому, суд врахував спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, звернув увагу на той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 наніс два удари ножем потерпілій ОСОБА_7 у життєво важливі частини тіла, а саме шию та груди зліва.
Враховуючи наведені у вироку висновки суду першої інстанції, на думку Суду, доказів, які б спростовували правильність кваліфікації дій за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, і які не були б враховані, судом не встановлено.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і відповідно до вимог ст. 433 КПК перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційноїінстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не наділений повноваженнями досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, на думку захисника ОСОБА_4 в діях обвинуваченого наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК,оскільки згідно з даними висновку судово-медичної експертизи № 59 від 10 жовтня 2019 року колото-різана рана передньої поверхні грудей потерпілої проникає у праву плевральну порожнину, а не ліву, де знаходиться життєво-важливий орган серце, хоча обвинувачений мав можливість завдати удару саме у зазначену ділянку тіла, та виявлена у потерпілої рана на шиї має ширину лише один сантиметр та розташована зліва і відноситься до легких тілесних ушкоджень, що свідчить про відсутність у ОСОБА_5 бажання позбавити потерпілу життя саме шляхом пошкодження артерій чи вен. Отже, захисник, надаючи свою оцінку доказам, у скарзі заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК не відноситься до підстав для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції та виходить за межі його перегляду.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо неправильної кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, які є аналогічними за змістом касаційної скарги його захисника, належним чином перевірив і спростував їх.
Так, переглядаючи вирок, апеляційний суд посилаючись на положення статей 84, 91, ч.1 ст.404 КПК, вивчивши матеріали кримінального провадження і врахувавши зазначені у вироку докази, зазначив, що суд першої інстанції діючи у межах ст. 94 КПК, у вироку оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та дійшов висновку, що сторона обвинувачення надала достатньо доказів вини ОСОБА_5 у вчиненні незакінченого замаху на вбивство ОСОБА_7 , тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з причин що не залежали від його волі, оскільки він не вчинив усіх дій, які вважав необхідним для доведення злочину до кінця, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Вирішуючи питання про спрямованість у обвинуваченого ОСОБА_5 умислу на вчинення кримінального правопорушення, за який його засуджено, суд апеляційної інстанції врахував роз`яснення, викладені в п. 22 Пленуму ВСУ № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», а також правові висновки з приводу порушеного питання, викладені у рішеннях Верховного Суду України (№ 5-32 кс 12 від 31 січня 2012 року, № 5-26 кс13 від 4 липня 2013 року, № 5-46 кс 13 від 14 листопада 2013 року, № 5- 10 кс 14 від 26 червня 2014 року, № 5-32 кс14 від 11 грудня 2014 року).
При цьому апеляційний суд в ухвалі зазначив, що знаряддя злочину - ніж, заздалегідь заготовлений ОСОБА_5 для вбивства потерпілої, з яким він прийшов на подвір`я ОСОБА_6 , характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 згідно з висновками судово-медичних експертиз (т.1, а.п. 106-109), у життєво-важливих органах - у верхній третині грудей, з проникненням у праву плевральну порожнину, колото-різана рана в області шиї зліва спереду до заду глибиною чотири сантиметри, безумовно свідчать про прямий умисел обвинуваченого на вбивство потерпілої ОСОБА_7 , а також сам обвинувачений під час проведення з ним слідчого експерименту 21 вересня 2019 року не заперечував обставин заподіяння ним ножем поранень ОСОБА_7 , механізм їх нанесення та локалізацію тілесних ушкоджень у грудях та шиї (т. 1, а.п. 128-134).
На думку апеляційного суду, зазначений висновок узгоджується і з поясненнями потерпілої ОСОБА_7 , яка в суді пояснила, що після того як обвинувачений заподіяв їй ножові поранення, вона почала кричати, ОСОБА_6 вийшла на двір побачила все, також кричала та викликала поліцію та швидку, вважала, що ОСОБА_5 вбив би її якби не дії ОСОБА_6 . Пояснення потерпілої в свою чергу узгоджуються з поясненнями свідка ОСОБА_6 , яка пояснила, що потерпіла ОСОБА_7 19 вересня 2019 року ховалася у неї в будинку, не хотіла йти додому, тому що ОСОБА_5 хотів продовжити вживати спиртне, а ОСОБА_7 не могла його знайти, він декілька разів кликав її додому, але ОСОБА_7 не йшла, в останній раз він схопив потерпілу за волосся та потяг з двору, на крик ОСОБА_7 вона вийшла та стала кричати, щоб ОСОБА_5 відпустив потерпілу, коли той тримав ніж біля горла потерпілої, свідку він відповів, що не боїться в`язниці та вдарив ОСОБА_7 ножем у шию та в груди, намагаючись глибше проштовхнути ножа, ОСОБА_6 злякалася, голосно кричала, кликала на допомогу, з мобільного телефону викликала поліцію та швидку, тому обвинувачений злякався та втік.
Аналізуючи та оцінюючи пояснення потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_6 в частині мотивів та передумов вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, суд апеляційної інстанції вказав в ухвалі, що врахував, в тому числі обставини, про які пояснювала потерпіла, свідок ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_7 19 вересня 2019 року не знайшла спиртного для обвинуваченого, який неодноразово наполегливо приходив за нею до ОСОБА_6 та намагався забрати її додому, що ігнорування потерпілою вимог обвинуваченого викликало його обурення та намір вбити ОСОБА_7 , також врахував дані висновку судової психолого - психіатричної експертизи № 915 від 09 жовтня 2019 року (т.1, а.п. 116-121), згідно з якими ОСОБА_5 страждає в тому числі від синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю.
Оцінивши обставини припинення злочинних дій обвинуваченим, апеляційний суд зазначив, що активні дії потерпілої ОСОБА_7 , яка кричала, опиралася агресії з боку обвинуваченого ОСОБА_5 , який завдав їй ножових поранень, знаходячись на подвір`ї ОСОБА_6 , дії самої ОСОБА_6 , яка, побачивши обвинуваченого з ножем, кликала на допомогу, погрожувала йому поліцією та викликала по телефону поліцію та швидку, були об`єктивною причиною припинення дій обвинуваченим, спрямованих на вбивство ОСОБА_7 , після яких він пішов, залишивши потерпілу, та дорогою викинув ножа. Наведені обставини, на думку суду апеляційної інстанції, переконливо свідчать про причини припинення злочинних дій обвинуваченим, які завадили йому закінчити вбивство потерпілої.
З урахуванням встановлених особистих психологічних характеристик обвинуваченого, у сукупності з іншими дослідженими судом першої інстанції доказами та передумовами для конфлікту, вимоги та сварку між обвинуваченим та потерпілою, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 , знаходячись під впливом зовнішніх обставин, тривалого ігнорування потерпілою ОСОБА_7 його вимог, роздратований такою її поведінкою, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, вчинив незакінчений замах на умисне вбивство потерпілої, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Врахувавши норми Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практику Європейського Суду з прав людини, суд в ухвалі також вказав, що під час досудового слідства було зібрано та судом першої інстанції під час судового розгляду досліджено достатньо доказів, на підтвердження доведеності вини ОСОБА_5 «поза розумним сумнівом» в незакінченому замаху на умисне вбивство, а дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Що стосується вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , в яких він посилався на відсутність у нього умислу на заподіяння смерті ОСОБА_7 , вказував, що вона залишилася живою після того, як він двічі вдарив її ножем і зупинився, апеляційний суд визнав їх такими, що носять загальний характер (т. 1, а.п. 167) та обумовлені його незгодою з висунутим обвинуваченням, та з прийнятим судовим рішенням, пояснюються позицією захисту, і такі доводи не містять підстав для зміни вироку та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК, не спростовують наведених висновків.

На думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, обставин, які передували вчиненню злочину, встановлених та досліджених судом пояснень потерпілої про обставини вчинення щодо неї злочинних дій з боку обвинуваченого, даних про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, на думку Суду, доводи сторони захисту в касаційній скарзі про те, що обвинувачений не мав умислу на позбавлення життя потерпілої та про наявність підстав для зміни кваліфікації дій обвинуваченого на ч.1 ст. 121 КК з призначенням покарання в межах санкції вказаної статті, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій в частині доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3