КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ДУ «Київський слідчий ізолятор», матеріали з кримінального провадження №0000613 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 20 липня 2020 року включно.

Таке рішення суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_8 обвинувачується, в тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає у тому числі довічне позбавлення волі, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує загроза переховування обвинуваченого від суду, з огляду на суворість покарання, яке йому загрожує у разі доведення його винуватості, та перешкоджання правосуддю, зокрема, шляхом загрози суспільству, оскільки, відповідно до обвинувального акту, саме ОСОБА_8 обвинувачується у приведенні у бойову готовність гранати РГО та киданні її у бік будівлі Верховної Ради України, біля якої був натовп мітингувальників, що призвело до смерті чотирьох осіб, та завдало багатьом особам як тяжких тілесних _____________________________________________________________
Справа №11-кп/824/2505/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 3 ст. 258 КК України Доповідач ОСОБА_1
ушкоджень, так і тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, та легких тілесних ушкоджень, а також у незаконному поводженні з бойовими припасами та опорі працівникам правоохоронного органу, що також не виключає ризику вчинення ОСОБА_8 іншогозлочину, тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою, що дозволить забезпечити його належну процесуальну поведінку та унеможливить вчинення ним інших злочинів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , не погоджуючись з ухвалою суду, просить її скасувати та змінити запобіжний захід ОСОБА_8 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судовий розгляд був неповним, оскільки не досліджувались жодні докази, а до того ж судом було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Також судом не враховані п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та численна практика Європейського суду з прав людини, оскільки ризик переховування обвинуваченого від правосуддя та продовження вчинення ним злочинів знову оцінювався судом абстрактно та виключно на підставі лише суворості можливого покарання без врахування всіх інших обставин та фактів, що передбачені в ст. 178 КПК України.
При цьому вкотре порушуючи засади верховенства права, змагальності та диспозитивності кримінального судочинства, суд звільнив прокурора від обов`язку доводити доказами існування ризиків, що передбачені ст. 177 КПК України, а існування ризиків, які оцінювались судом виключно абстрактно, не підтверджено жодними фактичними даними, та чергове ініціювання самим судом питання продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та з`ясування лише усної думки прокурора без клопотання про продовження тримання під вартою, без надання і дослідження доказів, а мотивування лише формальним переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування, без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції.
Між тим, тривале неодноразове продовження застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_8 , який утримується під вартою вже чотири роки та десять місяців, перетворило запобіжний захід на «очікування» обвинувального вироку та фактичне відбуття покарання у вигляді позбавлення волі.
Крім того, вказує й на те, що, в порушення вимог ст. 29 Конституції України, судові рішення про продовження тримання під вартою завжди приймаються судом першої інстанції у вигляді вступної та резолютивної частини без вмотивування, повний же текст судових рішень не складається та не оголошується у встановлені законом та самим судом строки, а складається через тривалий час, що призводить до системного порушення строків направлення матеріалів справи до суду апеляційної інстанції та апеляційного перегляду скарг вже після спливу терміну дії оскаржених ухвал, коли тримання під вартою вже продовжено новим судовим рішенням, що нівелює навіть теоретичну можливість реалізації права обвинуваченого на захист та гарантованого законом реального апеляційного перегляду судових рішень про тримання під вартою.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , потерпіла ОСОБА_11 , вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу захисника відхилити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000613 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України, та ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України.
Суд першої інстанції дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого ОСОБА_8 вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, 22 травня 2020 року постановив ухвалу про продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 20 липня 2020 року включно.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, зважаючи на наступне.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується в тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає у тому числі довічне позбавлення волі, а також, приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності, характер та масштабність наслідків злочинів, які ставляться ОСОБА_8 у вину, та, з огляду на ці обставини і характер його протиправних дій, відповідно до обвинувального акта, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, може переховуватись від суду та вчинити новий злочин, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою колегія суддів не встановила.
Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 при винесенні обвинувального вироку, характер протиправних дій, які ставляться у провину обвинуваченомуОСОБА_8 , а саме приведення ним у бойову готовність гранати РГО та кидання її у бік будівлі Верховної Ради України, біля якої був натовп мітингувальників, що призвело до смерті чотирьох осіб, та завдало багатьом особам як тяжких тілесних ушкоджень, так і тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та легких тілесних ушкоджень, а також незаконне поводження з бойовими припасами та опір працівникам правоохоронного органу, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.
Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_13 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року, якою продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 20 липня 2020 року включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

_____________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3