ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1436/20 Справа № 178/1319/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
представника третьої особи, щодо майна
якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ТОВ Енергія-Паливо - ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2020 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №00000045,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2020 року клопотання т.в.о. начальника СД Криничанського ВП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт майна було задоволено частково.
Накладено арешт шляхом позбавлення права відчуження, розпорядження та користування на: авто-газозаправний модуль, який складається з посудини зберігання зрідженого вуглеводного газу, насосно-компресорної установки та газозаправної установки, яка складається з резервуару V=10,0 м2, заводський номер 16-049, резервуар зберігання світлих нафтопродуктів та паливо роздавальну автомобільну колонку; будівлю оперативної станції, яка знаходиться по вул. Зарічна, 1 Ч в смт. Кринички Криничанського району Дніпропетровської області.
В задоволенні клопотання в.о. начальника СД Криничанського ВП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про накладення арешту шляхом позбавлення права відчуження, розпорядження та користування - апаратом контрольно-касовим електронним спеціалізованим для автозаправних станцій АЗС POS Mini зав. № TN 80081184, 2020 року випуску - відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що накладення арешту на майно, як на речовий доказ, спрямоване саме на забезпечення безпеки діяльності підприємства, але належним чином доведених підстав щодо причетності саме касового апарату до вчинення кримінального правопорушення не обгрунтоване, що виключає можливість необхідності накладення арешту на нього.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ТОВ Енергія-Паливо - ОСОБА_6 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2020 року. Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання т.в.о начальника СД Криничанського ВП Кам`янського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №00000045 від 08.09.2020 року та зобов`язати т.в.о начальника СД Криничанського ВП Кам`янського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 або інших уповноважених осіб СД Криничанського ВП Кам`янського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області повернути тимчасово вилучене майно особі, у якої воно вилучено.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вказана ухвала слідчого судді є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
На думку апелянта, жодних дій щодо з`ясування фактичних обставин справи, їх попередньої перевірки на предмет наявності або відсутності складу кримінального правопорушення працівниками Криничанського ВП Кам`янського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області та прокуратури проведено не було.
Вважає, що, враховуючи те, що у підприємства є всі дозвільні документи, необхідні для даного виду господарської діяльності, відсутні будь-які порушення вимог законодавства з охорони та безпеки праці, офіційно працевлаштовані всі працівники підприємства та проведені відповідні інструктажі з техніки безпеки та охорони, слідчий безпідставно вніс відомості до ЄРДР за надуманими обставинами, не провівши жодної слідчої дії, та не здійснивши жодного запиту для перевірки наявності документів у підприємства (у тому числі за допомогою відкритих державних вирішив, що єдиним способом отримання доказів та перевірки вказаної інформації проведення обшуку та вилучення обладнання та товарно-матеріальних документів АГЗС, та як наслідок - повна паралізація роботи підприємства, яка тягне матеріальні збитки, що суттєво позначаються на інтересах інших осіб (працівників підприємства, споживачів, які користувалися АЗС тощо).
Зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про арешт майна не врахував відсутність правових підстав для арешту майна; відсутність належного обґрунтування в клопотанні використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність наслідків арешту майна для третіх осіб (зупинення діяльності підприємства, що, в тому числі, зачіпає права його працівників; нанесення матеріальних збитків юридичній особі тощо).
Вказує також апелянт і на те, що судом першої інстанції порушено ч. 6 ст. 173 КПК України, оскільки клопотання про арешт майна надійшло до суду 30 вересня 2020 року, а ухвала про арешт майна винесена судом 13 жовтня 2020 року, тобто через майже 2 тижні після надходження.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були дотримані в повному обсязі, а отже доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони не знайшли свого підтвердження при здійсненні апеляційного розгляду та спростовуються даними, які містяться в матеріалах провадження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
?існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
?потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
?може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Арешт може бути накладеним на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову. Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Приймаючи рішення про накладення арешту на рухоме і нерухоме майно, слідчий суддя повинен керуватись вимогами ст. ст. 170-173 КПК, тобто перевірити: наявність підстав для арешту; обґрунтованість клопотання слідчого про необхідність арешту майна; чи встановлено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; чи відносяться особи, на майно яких накладається арешт, до підозрюваних, обвинувачених, або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого; чи внесені дані у відношенні відповідних осіб в ЄРДР; чи надана правова кваліфікація кримінально-караним діянням службових осіб відповідного підприємства.
Визнавши вищезазначене клопотання обґрунтованим, слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що підставою для накладення арешту на виявлене та вилучене в ході проведеного обшуку майно є збереження речових доказів у кримінальному провадженні, що відповідає підставам та меті арешту майна, визначеному ч.2 ст.170 КПК України, а вилучені речі та документи могли бути засобами вчинення злочину та зберігати ознаки протиправної діяльності. Оцінюючи правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб, слідчий суддя визнав за необхідне накласти арешт на майно з метою збереження речових доказів, відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України, та запобігання в подальшому можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, оскільки наразі даний захід є необхідним.
З вказаними висновками колегія суддів погоджується та вважає, що, приймаючи рішення про накладення арешту на майно, слідчий суддя діяв в межах чинного законодавства, керуючись статтями 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, та прийняв в даному випадку законне та обґрунтоване рішення.
З наданих матеріалів випливає, що майно, яке було вилучено під час проведення обшуку, має важливе значення для встановлення обставин у даному кримінальному провадженні, а отже це є достатньо обґрунтованим і вагомим для вжиття на даному етапі досудового розслідування заходів забезпечення кримінального провадження.
Таким чином, це майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів, оскільки арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, та процесуального статусу останнього, а отже оскаржувана ухвала слідчого судді є обґрунтованою та відповідає вимогам процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують вищенаведених висновків колегії суддів.
Як убачається з наданих матеріалів, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що на території земельної ділянки з кадастровим № :04:022:0764, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 , розміщений авто-газозаправний пункт, де при ньому здійснюється реалізація зріджених вуглеводневих газів пропан-бутан.
За вказаним фактом внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000045 від 08.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 272 КК України.
За місцем провадження такої фінансово-господарської діяльності слідчим 02.09.2020 року було проведено зовнішній огляд місця події, в ході якого встановлено, що на момент огляду здійснювалась господарська діяльність під логотипом ТОВ «Енергія-Паливо», будь-яких реєстраційних та дозвільних документів під час проведення вказаного огляду на запит слідчого оператором не надано та до огляду приміщень АЗС не допущено.
Вказане свідчить, що на зазначеній земельній ділянці здійснюється фінансово-господарська діяльність з реалізації зріджених вуглеводневих газів (пропан-бутан) без відповідних на те реєстраційних та дозвільних документів, проводяться роботи - заправлення автомобілів зрідженим вуглеводневим газом (пропан-бутан), що є роботами з підвищеної небезпеки відповідно до переліку робіт з підвищеною небезпекою НПАОП 0.00-2.24-05, затвердженого Наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці України № 15 від 26.01.2005 року, а сама автозаправна станція є об`єктом підвищеної небезпеки, відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єкти підвищеної небезпеки» № 2243-III від 18.01.2001 року та Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, який затверджений Постановою Кабінету Міністр України № 1107 від 26.10.2011 року. За місцем провадження такої фінансово-господарської діяльносі т.в.о. начальника сектору дізнання 17.09.2020 року було ініційовано та отримано ухвалу слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку вищевказаної земельної ділянки.
29.09.2020 року в ході проведення санкціонованого обшуку земельної ділянки № :04:022:0764, яка розташована за адресою - Дніпропетровська область, Криничанський район, Криничанська сільська рада, смт. Кринички, вул.Зарічна, 1 Ч за участі спеціаліста Головного управління Держпрацї у Дніпропетровській області було оглянуто, виявлено авто-газозаправний модуль, який складається з посудини зберігання зрідженого вуглеводного газу, насосно-компресорної установки та газозаправної установки, яка складається з резервуару V=10,0 м2 заводський № 16-049, резервуар зберігання світлих нафтопродуктів та паливо роздавальна автомобільна колона; апарат контрольно касовий електронний спеціалізований для автозаправних станцій АЗС POS Mini зав. № TN 80081184, 2020р.в., будівля операторної станції, яка перебуває за адресою - смт. Кринички вул. Зарічна, 1 Ч Дніпропетровська область, Криничанський район, а також недоліки, які передбачають заборону експлуатації, і, як наслідок, припинено експлуатацію шляхом перекритя кранів подачі газу та їх пломбування.
Постановою т.в.о. начальника СД Криничанського ВП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 від 29 вересня 2020 року вищезазначене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Так, слідчий суддя або суд під час судового провадження за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину, може накласти арешт на майно.
Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Сукупність даних, які містяться в наданих до суду матеріалах, свідчить про те, що слідчим суддею були в повному обсязі дотримані вимоги ст. ст. 170, 171, 173, 214 КПК при розгляді даного клопотання про арешт майна.
З огляду на викладене, з висновком слідчого судді про часткове задоволення клопотання слідчого із зазначених в ухвалі мотивів колегія суддів погоджується, оскільки у слідчого судді були наявні підстави для його задоволення, а що стосується посилань апелянта на недостатню обґрунтованість ухвали слідчого судді про арешт майна, то вони є його особистою суб`єктивною оцінкою та не обґрунтовують необхідності скасування вірного по суті судового рішення.
Посилання ж апелянта на те, що в ухвалі слідчого судді не наведено сукупності підстав чи розумних підозр, виходячи з яких суддя міг вважати, що вилучене майно є доказом злочину, є також неприйнятним для колегії суддів, оскільки при вирішенні питання також і про застосування заходів забезпечення кримінального провадження має враховуватись саме обгрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування, й на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу. Приймаючи до уваги, що наявність чи відсутність складу злочину в діях відповідних осіб можна встановити саме під час проведення досудового розслідування, з метою забезпечення та збереження вказаного майна і виникла необхідність в накладенні арешту на нього, тож апеляційні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
А посилання апелянта на те, що потреби досудового розслідування не виправдовують арешт зазначеного в оскаржуваній ухвалі майна, то на думку колегії суддів, вжитий слідчим суддею захід забезпечення кримінального провадження є необхідним на стадії з`ясування обставин, які мають істотне значення для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, та має на меті саме збереження речових доказів, відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України, та запобігання в подальшому можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Що ж стосується зазначень апелянта про те, що судом першої інстанції порушено ч. 6 ст. 173 КПК України, оскільки клопотання про арешт майна надійшло до суду 30 вересня 2020 року, а ухвала про арешт майна винесена судом 13 жовтня 2020 року, тобто через майже 2 тижні після надходження, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Як витікає з наданих матеріалів, клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №00000045 надійшло до Криничанського районного суду Дніпропетровської області 30.09.2020 року та призначено на 01.10.2020 року, тобто в межах 72-годинного терміну, встановленого ч. 6 ст. 173 КПК України. Згідно довідки, складеної секретарем судового засідання, 01.10.2020 року за неявкою сторін дане клопотання слідчого не слухалось та не фіксувалося технічними засобами, а справу було перенесено на 05.10.2020 року, та цього дня в судовому засіданні судовий розгляд було відкладено на 09.10.2020 року, а потім на 13.10.2020 року, коли вже й було постановлено оскаржуване судове рішення.
Отже, за таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність і обґрунтованість ухвали слідчого судді та наявність підстав для накладення арешту на майно. У даному конкретному випадку задля досягнення мети, зазначеної слідчим та встановленої слідчим суддею в суді першої інстанції, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім саме накладення арешту на дане майно у спосіб, визначений судом.
Оскільки судом першої інстанції постановлено судове рішення, яке є законним та обґрунтованим, ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга, подана на дане рішення суду, на даному етапі досудового розслідування - залишенню без задоволення.
У випадку, якщо в подальшому наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваними кримінальними правопорушеннями у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянти не позбавлені права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.
Процесуальні порушення, які б потягли за собою скасування судового рішення, по провадженню не встановлені
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ТОВ Енергія-Паливо - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2020 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №00000045 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4