УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 490/5813/19
провадження № 51-5620ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув доповнення до касаційної скарги, яка по суті є касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року, яку постановлено у кримінальному провадженні, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Волгодонськ Ростовської області Російської Федерації, раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2019 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Суть питання
За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 22 жовтня 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
До Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального законута на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, через суворість, просив скасувати ухвалений щодо нього вирок місцевого суду і направити справу на новий розгляд в іншому складі суду.
Порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку засудженого, полягало в тому, що суд першої інстанції не дав йому можливості виступити в судових дебатах, не дав можливості до кінця виступити з останнім словом, оголосив вирок без його участі. Обґрунтовуючи суворість призначеного судом покарання, засуджений зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не врахував відсутність цивільних позовів, стан його здоров`я, а також те, що він визнав вину і фактичні обставини вчинених злочинів.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Доводи касаційної скарги засудженого аналогічні доводам його апеляційної скарги.
Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженого в частині недотримання місцевим судом вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції зазначив, що вони не є слушними, з огляду на наступне.
З відеозапису судового засідання та журналу судового засідання вбачається, що 20 лютого 2020 року судове засідання відбувалося за участю обвинуваченого ОСОБА_4 в режимі відеоконференції з приміщення Державної установи (далі ДУ) «СІЗО м. Одеса». При цьому, під час судового розгляду судом першої інстанції дотримано вимоги закону щодо процедури судового розгляду, а відеозапис є чітким, усі пояснення обвинуваченого зафіксовані повністю.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції нібито не надано можливості на останнє слово, є голослівними. З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_4 повністю висловився, про що впевнився головуючий суддя та о 14 год 37 хв повідомив, що суд видаляється до нарадчої кімнати.
Зазначене під час апеляційного розгляду також підтвердила потерпіла ОСОБА_5 , яка пояснила, що обвинуваченому суд надав право на останнє слово та не обмежував ОСОБА_4 під час його виступу.
Згідно журналу судового засідання, о 17 год 04 хв суд повернувся з нарадчої кімнати. Проте, за повідомленням відповідальної особи ДУ «СІЗО м. Одеса», відеозв`язок з судом не було забезпечено. Тому, вирок оголошено без участі обвинуваченого ОСОБА_4 (а.с. 97).
У подальшому, копія вироку вручена ОСОБА_4 , а також копії журналів судового засідання, диски, а під час апеляційного розгляду і усі копії матеріалів кримінального провадження.
З огляду на наведене, Миколаївський апеляційний суд не знайшов підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, відповідні доводи касаційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були належним чином перевірені судом апеляційної інстанції, який навів переконливі мотиви їх відхилення. Касаційна скарга засудженого не містить доводів щодо незаконності ухвали суду апеляційної інстанції в цій частині.
Відтак Верховний Суд вважає наведені доводи касаційної скарги засудженого безпідставними.
Миколаївський апеляційний суд також належним чином перевірив доводи апеляційної скарги засудженого в частині його незгоди із призначеним покаранням.
Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що при призначенні ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, а саме: вчинення злочинів середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується негативно, має ряд хронічних хвороб, не має постійного місця проживання, не працює. Суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, визнання винуватості та сприяння у досудовому розслідуванні. Обставиною, яка обтяжує покарання рецидив злочину. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив аналогічні злочини. Зазначене свідчить про небажання ОСОБА_4 стати на шлях виправлення.
При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що з огляду на наведені дані про особу винного, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів та наявності обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, врахованих судом першої інстанції, ОСОБА_4 призначено покарання відповідно до вимог статей 65, 66 КК України. За злочини, передбачені ч.2 ст. 185 КК України, ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі за розміром, яке передбачене санкцією зазначеної статті Закону, та, на думку суду, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Також суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи апелянта, що суд першої інстанції невірно застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України та не врахував вирок Ленінського районного суду м. Кропивницького. При цьому апеляційний суд послався на те, що вирок Ленінського районного суду м. Кропивницького було ухвалено 10 березня 2020 року (а.с. 128) тобто, після ухвалення оскаржуваного вироку. На момент ухвалення оскаржуваного вироку встановлено, що злочини були вчинені до постановлення вироку Кіровського районного суду м. Кропивницького від 09 грудня 2019 року (а.с. 162-163). А тому, суд першої інстанції остаточне покарання правильно визначив за сукупністю злочинів відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням саме вироку Кіровського районного суду м. Кропивницького.
Беручи до уваги мотиви, наведені судами першої та апеляційної інстанцій у судових рішеннях в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, Верховний Суд не знаходить підстав вважати призначене засудженому покаранню явно несправедливим в розумінні ст. 414 КПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3