Справа № 461/5095/20
пр.№ 1-кс/464/1778/20
У Х В А Л А

23 листопада 2020 року м.Львів

Слідчий суддя Сихівського районного суду м.Львова ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю заявника ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Львівської області,

ВСТАНОВИВ:

до слідчого судді Сихівського районного суду м.Львова надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Львівської області, в якій заявник просить зобов`язати керівника Львівської обласної прокуратури вжити заходи щодо реєстрації повноважним прокурором у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_4 , О. Бурія, ОСОБА_5 від 20 червня 2020 року щодо кримінальних правопорушень вчинених слідчим суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 , передбачених ст.ст.364, 367, 375, 161 КК України.

Скаргу мотивує тим, що користуючись електронним сервісом ОСОБА_4 , О. Бурієм, ОСОБА_7 на електронну адресу Львівської обласної прокуратури направлено заяву про вчинення злочинів, передбачених ст.ст.364, 367, 375, 161 КК України. У заяві про вчинення кримінального правопорушення потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 письмово виклали всі обставини, долучили відповідні докази у справі, повідомили про те, що їм відомо зміст ст.383 КК України. Заява про вчинення кримінального правопорушення направлена з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримана адресатом 20.06.2020 та прочитана 22.06.2020. Станом на 29.06.2020 по закінченню 24-годинного терміну заявники не отримали підтвердження про те, що заява про вчинення кримінального правопорушення внесена у ЄРДР. Вважає, що керівником Львівської обласної прокуратури порушені вимоги ст.ст.3, 5, 8, 19 Конституції України, ст.214 КПК України. Просить скаргу задоволити.

Ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м.Львова від 06.11.2020 року відкрито провадження за вищезазначеною скаргою.

У судовому засіданні заявник скаргу підтримав, зазначив, що заява про вчинення кримінального правопорушення скерована електронною поштою. Жодного реагування чи відповіді від органів досудового розслідування по поданій заяві не має. Просив скаргу задоволити.

Представник особи, бездіяльність якої оскаржується, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Враховуючи положення статті 306 КПК України, та з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, що є одним з пріоритетних завдань кримінального провадження, здійснення якого має забезпечити, зокрема, слідчий суддя на досудовому провадженні, з метою дотримання прав, свобод та інтересів учасників провадження та забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, слідчий суддя вважає можливим провести розгляд скарги за відсутності представника особи, бездіяльність якої оскаржується.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги, дійшов до наступних висновків.

Статтею 303 КПК України встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Відповідно до п.2 Глави 1 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016, № 139 (зареєстрований в Мінюсті України 05.05.2016 за № 680/28810), відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.

Положення ст.214 КПК України, в свою чергу, перебувають у тісному взаємозв`язку з ч.1 ст.2 та ст.11 КК України, згідно з якими, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до ЄРДР.
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Судовим розглядом встановлено, що заявники у своїй заяві не наводять конкретних фактичних відомостей та обставин, передбачених ч.5 ст.214 КПК України, які свідчили б про існування підстав для кваліфікації дій судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 за будь-якою зі статей Кримінального кодексу України, зокрема і за ст.ст.364, 367, 375, 161 КК України. Заява ОСОБА_4 , О. Бурія, ОСОБА_5 містить лише не підкріплене жодними фактами твердження про прийняття суддею завідомо незаконного рішення (ухвали). Таким чином, проаналізувавши зміст заяви, слідчий суддя дійшов до висновку, що суть даної заяви зводиться до незгоди ОСОБА_4 , О. Бурія, ОСОБА_5 із рішенням вказаного судді.

Так, частиною 1 статті 375 КК України передбачена кримінальна відповідальність за постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Таким чином, в розумінні диспозиції статті 375 КК України, вказаний злочин характеризується тільки прямим умислом - усвідомленням судді про те, що він постановляє завідомо неправосудний судовий акт.

Отже, власні сумніви заявника щодо законності судового рішення не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за ст.375 КК України. Припущення ОСОБА_4 , О. Бурія, ОСОБА_5 про постановлення суддею завідомо неправосудного та незаконного рішення ґрунтуються на суб`єктивній оцінці заявників, оскільки злочинність дій судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_10 не підтверджується ніякими об`єктивними даними, а тому, підстав для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування не вбачається.

В цьому контексті необхідно враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого кримінального правопорушення є його суспільна небезпечність. Кримінальне правопорушення серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших). Саме по собі припущення щодо постановлення суддею завідомо неправосудного рішення не є свідченням вчинення кримінального правопорушення, оскільки суперечить визначальним засадам правового регулювання побудови та діяльності судової влади.

Також слід звернути увагу, що частиною 2 ст.126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч.1, 2 ст.126 Конституції України та ч. 2 ст.13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Вищої ради правосуддя затриманий або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим, відповідно до положення ч.1 цієї статті Конституції України, недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч.3 статті 126 Конституції України. Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

Рекомендація № СМ/Rec (2010) Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010 щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.

Таким чином, можливе порушення суддею норм матеріального або процесуального права як результат суддівської помилки не може кваліфікуватися як кримінальне правопорушення та як підстава для притягнення судді до відповідальності. Відповідні порушення (у разі їх наявності) усуваються за наслідками перегляду судового рішення судовими інстанціями в апеляційному та касаційному порядку.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися, за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання повідомлення про кримінальні правопорушення може вказувати на протиправне втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність судді.

Враховуючи вищевикладене, оскільки заява ОСОБА_4 , О. Бурія, ОСОБА_5 від 20.06.2020 року не містить викладу обставин, які б вказували на наявність у діях судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 ознак кримінальних правопорушень, а фактично зводиться до незгоди із прийнятим суддею рішенням, слідчий суддя дійшов до висновку, що уповноваженою особою Львівської обласної прокуратури не допущено бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою заявників від 20.06.2020 року, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 214, 303, 307, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Львівської області відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1