Провадження №1-кп/127/768/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.08.2020 р. за № 0001481 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2020 р. близько 18.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи разом зі своїм знайомим ОСОБА_4 , який є інвалідом І групи, про що було відомо ОСОБА_7 , на першому поверсі під`їзду № 1, розташованого за адресою: вул. М. Кошки, 57 в м. Вінниці, вирішив відкрито заволодіти мобільним телефоном марки «Xiаomi» моделі «Redmi Note 7», який знаходився у власності ОСОБА_4 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливими мотивом та метою, відкрито для потерпілого, ОСОБА_6 , знаходячись у вищевказаному місці, шляхом ривка з рук, викрав, належний ОСОБА_4 мобільний телефон марки «Xiаomi» моделі «Redmi Note 7», вартість якого становила 4159,80 грн.

В подальшому ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник у невідомому напрямку, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 4159,80 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, зазначив, що 01.08.2020 р. він проводив додому свого товариша ОСОБА_8 . Коли вони знаходились у під`їзді, у нього виник умисел на заволодіння телефоном потерпілого. Він вирвав телефон з рук потерпілого, при цьому ОСОБА_9 схопив його за руку, однак він вирвався та втік. Телефон він зачинив у шафці в магазині «Форум», після чого поїхав на автовокзал.

Він постійно допомагає ОСОБА_10 , оскільки останній є інвалідом І групи.

Телефон потерпілому повернув слідчий.

Потерпілий ОСОБА_4 повідомив суду, що обставини, викладені в обвинувальному акті дійсно мали місце.

Так, 01.08.2020 р. обвинувачений відібрав у нього телефон та пішов у невідомому йому напрямку. На телефоні був встановлений пароль, тому він не переймався, що ОСОБА_6 зможе з ним щось зробити.

Він звернувся до працівників поліції, щоб останні допомогли знайти його телефон. Виявилось, що обвинувачений поклав його до камери схову в магазині «Форум» по вулиці Свердлова в місті Вінниці.

Телефон йому повернув слідчий, після проведення експертизи у кримінальному провадженні.

Будь-яких претензій матеріального чи марального характеру до ОСОБА_6 він не має. Обвинувачений постійно допомагає йому у побуті, тому просив не карати останнього суворо.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку експерта № 5643/20-21 від 11.08.2020 р., згідно з яким ринкова вартість мобільного телефону торгової марки «Хіаоmі» моделі «Redmi Note 7 4/64 Gb», станом на 01.08.2020 р. складала 4159,80 гривень.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт відкритого заволодіння ОСОБА_6 майном потерпілого. Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні надав чіткі та послідовні показання щодо пред`явленого йому обвинувачення. Зазначені показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями потерпілого.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує роз`яснення, надані в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», відповідно до яких грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Отже, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14 річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Суд вважає за доцільне зауважити, що Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 15.05.2018 р. (справа № справа № 296/3704/16-к) сформульовано висновок щодо конструктивних ознак крадіжки. Згідно із зазначеним висновком не може бути кваліфіковано як крадіжка неповернення винним чужого майна, яке перебувало у його правомірному володінні, з наміром у подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб.
Отже, аналізуючи показання обвинуваченого та потерпілого, наведені вище ознаки інкримінованого обвинуваченому діяння, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено наявність в діях ОСОБА_6 ознак ненасильницького грабежу.

Суд також враховує, що у пункті 4 вищенаведеної постанови Пленуму роз`яснено, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 , незважаючи на намагання потерпілого повернути свій телефон, втік від останнього та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, а саме заховав його до камери схову в магазині. Саме тому суд вважає, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки закінченого злочину, а не замаху на нього.

З огляду на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України (далі КК) за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 р. (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 р. (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисний злочин невеликої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав, надавши суду чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що ОСОБА_6 є інвалідом ІІІ групи, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. Крім того, суд приймає до уваги, що потерпілий в судовому засіданні повідомив, що претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_6 не має, а також просив суд обвинуваченого суворо не карати.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Разом з тим, суд враховує, що в судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_4 є інвалідом І групи, про що обвинуваченому було відомо заздалегідь. Тому, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілого, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Застережень, передбачених частиною третьою статті 56 КК, в судовому засіданні встановлено не було.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з приписами пункту 4 частини другої статті 170, частини четвертої статті 174 КПК арешт, накладений на речовий доказ у зазначеному кримінальному провадженні, слід скасувати.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК витрати на залучення експерта слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт.

Строк відбування покарання рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Речовий доказ, а саме мобільний телефон марки «Xiаomi» моделі «Redmi Note 7», що переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 залишити останньому.

Арешт, накладений на зазначений речовий доказ ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2020 р. скасувати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 490 (чотириста дев`яносто) гривень 32 (тридцять дві) копійки витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: