КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві контрольне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 14 листопада 2020 року.

Рішення суду мотивовано наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема тим, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, на даний час, не забезпечить дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , як незаконну та необґрунтовану, і постановити нову ухвалу, якою відмовити в продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обравши щодо обвинуваченого запобіжний захід домашній арешт або заставу у розмірі, що відповідає його заробіткам.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що органами досудового розслідування не доведено наявності обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_6 злочинів, а їх тяжкість не може бути єдиною підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Захисник вказує, що судом безпідставно не враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання в м. Києві, з власником приміщення, де він проживає, укладений договір оренди і останній не заперечує щодо проживання у ньому обвинуваченого у разі зміни йому запобіжного заходу, на утриманні у обвинуваченого перебуває двоє неповнолітніх дітей, обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання. Захисник вважає, що вказані обставини свідчать про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання особи під вартою, а прокурором не було доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе відвернути ризики, зазначені у ст..177 КПК України.

Також в апеляційній скарзі зазначається про те, що суд безпідставно не обрав ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не врахувавши, що органом досудового розслідування останньому не інкримінується вчинення насильницьких дій.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Висновок, викладений в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2020 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Так. суд, розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.
Наведені в ухвалі ризики щодо можливості обвинуваченого переховуватися від суду, продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення у даному кримінальному провадженні ґрунтується на досліджених у суді матеріалах провадження і є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується в скоєнні умисних особливо тяжкого і тяжкого злочинів, не має в Україні постійного місця проживання, джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, а ті що є не є стримуючим фактором його поведінки, на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а тому, застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Посилання захисника на те, що органом досудового розслідування не доведена підозра у вчиненні ОСОБА_6 злочинів та розмір збитків у кримінальному провадженні, не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції при перегляді на предмет законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування під вартою обвинуваченого під час судового розгляду, оскільки, відповідно до вимог ст.368 КПК України, питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, мають вирішуватися судом при ухваленні вироку.

Також, з ухвали суду убачається, що суд розглядав питання щодо можливості застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, проте не знайшов для цього підстав.
Посилання захисника на наявність у ОСОБА_6 постійного місця проживання, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, те, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, як свідчення міцних соціальних зв`язків, не нівелює ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України.
Отже, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, зокрема, особливо тяжкого корисливого злочину, поєднаного із застосуванням погрози насильством щодо потерпілих, та у сфері незаконного поводження з бойовими припасами, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є виправданим.

При цьому, суд врахував, що таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Посилання захисника на те, що суд не врахував тих обставин, що ОСОБА_6 органом досудового слідства не інкримінується застосування насильства щодо потерпілих, що тягне за собою можливість визначення йому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, правильності висновку суду не спростовують, оскільки згідно ч.4 ст.183 КПК України вбачається, що суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням погрози насильства, а тому колегія суддів вважає, що суд правомірно не визначив розмір застави при його продовженні, з огляду на обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, скоєного із застосуванням погрози насильства.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не домашній арешт чи застава, як просить захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.
За сукупності таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого, які суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав доцільним продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даній стадії судового розгляду забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Таким чином, колегія суддів, вважаючи законною і обґрунтованою ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , не вбачає підстав для її зміни чи скасування.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 199, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ,- без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа 11-кп/824/306/2021 Категорія КК: ч. 4 ст. 187 КК України

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Доповідач ОСОБА_1