Справа № 127/2532/20
Провадження №11-кп/801/99/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000438 від 19.10.2019 року по обвинуваченню
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Калинівка Вінницької області, громадянина України, вдівця, інваліда 1 групи, із середньою освітою, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
прокурора : ОСОБА_9

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_10 , ОСОБА_11

В С Т А Н О В И В :

Не погодившись з вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року, прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок скасувати в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
В решті вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, просила вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року змінити, призначивши ОСОБА_8 мінімальну міру покарання, передбачену ч.2 ст. 286 КК України, застосувавши ст. 75 КК України.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року визнано винуватим ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Призначено ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Строк відбування покарання рахувати з дня звернення вироку до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні в сумі 9803,15 гривень.
Арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2019 року у даному кримінальному провадженню скасовано.
Вирішено долю речових доказів.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
ОСОБА_8 , успішно склавши практичний та теоретичний іспити на знання Правил дорожнього руху та навиків керування транспортними засобами і отримавши в 1989 році посвідчення водія категорії «В», достовірно знаючи та усвідомлюючи те, що керувати транспортними засобами у хворобливому стані заборонено, періодично керував автомобілями, легковажно ставлячись до можливого настання негативних наслідків такого небезпечного керування.
Так, ОСОБА_8 отримавши в 1993 році під час дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження, що призвели до погіршення зору та його втрати на правому оці, погіршення стану здоров`я інших органів, отримавши інвалідність І групи, продовжив систематичне керування транспортними засобами, усвідомлюючи небезпечність таких дій для інших учасників дорожнього руху.
Так, 19.10.2019 року о 13:05 годині водій ОСОБА_8 перебуваючи у хворобливому стані, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Тімірязєва у м. Вінниці, у напрямку вул. Стрілецької, наближаючись до переїзду трамвайних колій не впевнився у безпечності подальшого руху не надав перевагу у русі трамваю маршрутом № 6 «Залізничний вокзал - Вишенька» реєстраційний номер № НОМЕР_2 , який під керуванням водія ОСОБА_12 рухався в напрямку мікрорайону «Вишенька», допустив зіткнення із вказаним трамваєм.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 2106» ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди, а пасажир автомобіля «ВАЗ 2106» ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 989 від 29.10.2019 року смерть ОСОБА_13 настала внаслідок отриманої під час дорожньо-транспортної пригоди сполучної травми тіла. Вказана сполучна травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та перебуває у причинному зв`язку зі смертю останнього.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №187 від 23.12.2019 року під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого уламкового двокісточкового перелому правої гомілки зі зміщенням уламків та закритих переломів лонних і сідничних кісток з обох сторін без зміщення, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлися небезпечними для життя в момент спричинення і не супроводжувалися загрозливими для життя явищами.
Відповідно до висновку автотехнічної та транспортно - трасологічної експертизи № 720 від 14.11.2019 року в діях водія автомобіля «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам п. 17.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, водій ОСОБА_8 порушив вимоги п. 2.9 (б), п. 17.3 Правил дорожнього руху України, де вказано:
п. 2.9. Водієві забороняється: б) керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.
п. 17.3. Поза перехрестями, де трамвайні колії перетинають смугу руху нерейкових транспортних засобів, перевага в русі надається трамваю (крім випадків виїзду з депо).
Порушення водієм ОСОБА_8 вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України перебуває у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із спричиненням смерті ОСОБА_13 та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_14 .

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим, що вирок відносно ОСОБА_8 є незаконним та підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості на підставі п.4 ч.1, ч.2 ст. 409, ст. 413, ст.414 КПК України.
При призначенні ОСОБА_8 покарання суд не взяв до уваги вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року « Про практику призначення судами кримінального покарання», не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини вчинення даного кримінального правопорушення та призначив покарання, яке є явно несправедливим через мякість.
Так, згідно ст.12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини вчинення ОСОБА_8 злочину є такі, які свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння.
На думку прокурора, те, що ОСОБА_8 , тривалий період керуючи транспортним засобом, будучи при цьому сліпим на одне око, наражав на небезпеку життя та здоровя інших людей, вказує на його підвищену суспільну небезпеку.
Крім того, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я взнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а внаслідок порушення ОСОБА_8 ПДР втратив життя потерпілий ОСОБА_13 .
Судом при призначенні покарання не враховано думку потерпілої, яка просила покарати обвинуваченого ОСОБА_8 суворо.
Враховуючи вищевикладене, прокурор вважає, що має місце невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Наявні підстави для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 мотивовано тим що, вказаний вирок підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Суд першої інстанції не звернув увагу на всі дані про особу обвинуваченого та безпідставно послався у вироку суду на його попередню судимість, хоча вона відповідно до ст. 89 КК України погашена.
Захисник посилається на те, що ОСОБА_8 як на досудовому слідстві ,так і в суді, стверджував, що свою винуватість визнає повністю, що саме через його неправомірні дії загинув потерпілий, неодноразово просив вибачення у потерпілих.
Не погоджується захисник з думкою суду про відсутність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 .
ОСОБА_8 є особою похилого віку, який страждає на ряд важких хронічних захворювань, є інвалідом 1-ої групи загального захворювання, ні одною із потерпілих в суді не були заявлені вимоги матеріального чи морального характеру, тому у суду не було підстав стверджувати, що з боку потерпілих наявні претензії матеріального характеру до обвинуваченого.
Допитана в суді потерпіла ОСОБА_11 вказувала, що ОСОБА_8 кожного місця переводить кошти, не має бажання його посадити, оскільки він приходив і вибачався.
Також судом не було взято до уваги та не було дано оцінку показам ОСОБА_8 , що сісти за кермо його, по суті примусив сам потерпілий.
За таких обставин, судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 було обрано надмірно сувору міру покарання.

Потерпіла ОСОБА_10 надала заперечення на апеляційну скаргу захисника, просила вирок Вінницького міського суду від 29.09.2020 року скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , яка просила апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, ОСОБА_6 задоволити, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, в задоволенні апеляційної скарги захисника відмовити, захисника ОСОБА_7 , яка просила задоволити апеляційну скаргу, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року змінити, призначивши ОСОБА_8 мінімальну міру покарання, передбачену ч.2 ст. 286 КК України, застосувавши ст. 75 КК України, в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав думку свого захисника, потерпілу ОСОБА_11 , яка покладалася на розсуду суду, потерпілу ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора просила задоволити, в задоволенні апеляційної скарги захисника відмовити, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги прокурора, захисника не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про доведеність вини та кваліфікація дій ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в апеляційних скаргах прокурора, захисника не оспорюється.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів .
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного . При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його помякшують і обтяжують.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Доводи прокурора, щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання належним чином необгрунтовані.

На думку суду апеляційної інстанції призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 65, ст. 50 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином,

особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який в силу ст. 89 КК України є таким, що не має судимості, за місцем проживання, «УТОС» характеризується позитивно, є інвалідом першої групи, відсутність обставин, які відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, відповідно ст.67 КК України обтяжують покарання.

При цьому суд, проаналізувавши показання обвинуваченого ОСОБА_8 , прийнявши до уваги показання потерпілої ОСОБА_11 , щодо відшкодування шкоди у розмірі близько 3000 грн., потерпілої ОСОБА_10 щодо відсутності будь-яких спроб відшкодувати шкоду, дійшов висновку щодо відсутності щирого каяття.

Суд першої інстанції, врахувавши всі обставини, які мають значення для прийняття правильного рішення, визначив покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, керуючись принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 відшкодовував шкоду з грудня 2019 року по вересень 2020 року, що підтвердив обвинувачений ОСОБА_8 , який пояснив, що припинив відшкодовувати шкоду, оскільки хворів.

Апеляційний суд вважає, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки характер та мотиви допущених ОСОБА_8 порушень правил дорожнього руху свідчать про його безвідповідальне ставлення до керування транспортним засобом, нехтування правилами дорожнього руху України та безпекою інших учасників дорожнього руху.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ усправі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, оскільки обставини на які вказує прокурор були враховані судом при призначенні покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 звертає увагу на неправомірність вказівок суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_8 не вперше притягується до кримінальної відповідальності, на те, що суд першої інстанції не встановив обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , який є особою похилого віку, інвалідом першої групи загального захворювання, добровільно, незважаючи на відсутність позовів, відшкодовував шкоду потерпілим.
З урахуванням вказаного, на думку захисника має бути застосовано до ОСОБА_8 ст. 75 КК України.
Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Приймаючи рішення, щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував та зазначив, що в силу ст. 89 КК України він є несудимим, що не суперечить вимогам чинного законодавства, мотивував свої висновки щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання тим, що стан здоров`я не оцінює як пом`якшуючу обставину, оскільки це є однією із складових, що утворили об`єктивну сторону злочину, проаналізував питання щодо відшкодування шкоди з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілих та дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі.
Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_10 наполягала на суворому покаранні, вказуючи, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_8 загинув її син, що є для неї непоправимою втратою на все життя, обвинувачений ОСОБА_8 жодних дій щодо відшкодування завданої їй шкоди не вчиняв і не вчиняє.
Потерпіла ОСОБА_11 пояснювала, що щодо покарання покладається на розсуд суду.
З урахуванням особи ОСОБА_8 , обставин вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків-загибель людини, думки потерпілих, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника та застосування ст. 75 КК України.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, як законодавець вважає пропорційним.

За таких обставин, підстави, передбачені ст. 409 КПК України для скасування вироку суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.404,405,407,419 КПК Українисуд апеляційної інстанції,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора, захисника.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.
Відповідно до ч. 4ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3