Справа № 214/221/21
1-кп/214/508/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00001203 від 20 жовтня 2020 року щодо:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який має вищу освіту, пенсіонера, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2021 року до провадження суду надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 259 КК України, та угодою про визнання винуватості, досягнутої 12 січня 2021 року між прокурором Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №00001203 від 20 жовтня 2020 року.
Відповідно до змісту угоди про визнання винуватості від 12 січня 2021 року укладеної між прокурором ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , останньому 21 жовтня 2020 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.259 КК України, за наступних обставин.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 20 жовтня 2020 року у вечірній час доби, ОСОБА_3 перебував за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , де у останнього раптово виник злочинний намір на здійснення завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, ОСОБА_3 , достовірно знаючи про те, що відомості щодо підготовки вибуху не відповідають дійсності, усвідомлюючи протиправність своїх дій 20 жовтня 2020 року, о 16 год. 27 хв., перебуваючи за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, зі свого мобільного телефону марки «Nokia», ІМЕІ: НОМЕР_1 , в якому знаходилась сім картка оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з номером абонента: НОМЕР_2 , з серійним номером ICCID: НОМЕР_3 , розуміючи, що таке повідомлення породить паніку, страх серед населення та порушить громадську безпеку, здійснив телефонний дзвінок до оператора лінії «102», та повідомив диспетчеру поліції завідомо неправдиву інформацію, про замінування та підготовку вибуху будівлі Виконкому Криворізької міської ради, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, площа Молодіжна, 1, який загрожує загибеллю людей та іншими тяжкими наслідками.
Після вказаного повідомлення, було здійснено огляд місця події, з метою перевірки наявності вибухових пристроїв, на місце події, а саме: до Виконкому Криворізької міської ради, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, площа Молодіжна, 1, виїжджала група пошуку та знешкодження вибухових пристроїв сектору вибухотехнічної і пожежно-технічної експертизи НДЕКЦ при ГУНП в Дніпропетровській області. Під час проведеного обстеження приміщень Міськвиконкому Криворізької міської ради та прилеглої території за вказаною адресою жодних вибухонебезпечних речовин, предметів чи пристроїв виявлено не було, при цьому було евакуйовано 508 осіб, тим самим діями ОСОБА_3 суттєво було порушено нормальний режим роботи установи, а повідомлення про підготовку вибуху є завідомо неправдиве, що призвело до безпідставного відволікання сил і засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.
Умисні дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.1 ст.259 КК України, за ознаками: завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.
Разом з тим, підозрюваний ОСОБА_3 визнав свою винуватість у вказаному вище діянні, а сторонами угоди останньому узгоджене покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки із застосуванням положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням. Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 визначенні судом обов`язки.
Крім того, сторонами угоди визначено застосувати спеціальну конфіскацію, відповідно до положень ст.ст.96-1, 96-2 КК України, до речових доказів вилучених при огляді місця подій, безпосередньо після вчинення злочину ОСОБА_3 , а саме: мобільний телефон марки «Nokia» у пластиковому корпусі сірого та чорного кольорів ІМЕІ: НОМЕР_1 , з сім карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з номером абонента: НОМЕР_2 , з серійним номером ICCID: НОМЕР_3 (використаних останнім, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення).
Прокурор в судовому засіданні вважав, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, а отже, просив угоду про визнання винуватості від 12 січня 2021 року затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене в угоді покарання. Крім того, прокурор просив застосувати до ОСОБА_3 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я, зважаючи на рекомендації, що містяться у висновку судово-психіатричного експерта №121 від 25.11.2020. При затвердженні угоди, просив продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, обраного ОСОБА_3 під час досудового розслідування, до набрання вироком законної сили. Крім того, вбачав підстави для застосування спеціальної конфіскації вилученого у ОСОБА_3 мобільного телефону.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав за обставин, викладених в обвинувальному акті та підтвердив добровільність укладення угоди про визнання винуватості, просив її затвердити і призначити йому узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості йому зрозумілі. Також пояснив, що він цілком розуміє характер пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст.259 КК України, яке відноситься до злочинів. В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_3 заперечував проти застосування до нього примусового заходу медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я, оскільки він не має будь-якого психічного захворювання та не згодний з висновком судово-психіатричного експерта №121 від 25.11.2020, зважаючи на некоректне проведення експертизи. Разом з тим, заперечував проти продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, обґрунтовуючи повне виконання покладених на нього обов`язків. Крім того, не вбачає підстав для застосування спеціальної конфіскації вилученого у нього мобільного телефону, не вважаючи його знаряддям злочину.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 вважав за можливе затвердити угоду про визнання винуватості. Крім того, повністю підтримав позицію свого підзахисного з приводу застосування примусового заходу медичного характеру, продовження дії строку запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту та спеціальної конфіскації.
Суд, вислухавши думки учасників підготовчого судового засідання, дослідивши зміст обвинувального акта та угоди про визнання винуватості від 12 січня 2021 року, матеріали кримінального провадження, вважає, що угода про визнання винуватості затвердженню не підлягає за наступних підстава.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст. 472 КПК України, в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Зі змісту угоди про визнання винуватості від 12 січня 2021 року, укладеної між прокурором ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_5 , вбачається, що сторонами угоди визначено умови застосування спеціальної конфіскації, відповідно до положень ст.ст.96-1, 96-2 КК України, а саме здійснити конфіскацію речових доказів, вилучених при огляді місця подій, безпосередньо після вчинення злочину ОСОБА_3 , а саме: мобільний телефон марки «Nokia» у пластиковому корпусі сірого та чорного кольорів ІМЕІ: НОМЕР_1 , з сім карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з номером абонента: НОМЕР_2 , з серійним номером ICCID: НОМЕР_3 (використаних останнім, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення).
Відповідно до змісту ч.1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 2, 3 цієї статті, спеціальна конфіскація застосовується на підставі: обвинувального вироку суду; ухвали суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності; ухвали суду про застосування примусових заходів медичного характеру; ухвали суду про застосування примусових заходів виховного характеру.
У випадках, коли об`єктом спеціальної конфіскації є майно, вилучене з цивільного обороту, вона може бути застосована на підставі: ухвали суду про закриття кримінального провадження з інших підстав, аніж звільнення особи від кримінальної відповідальності; ухвали суду, постановленої в порядку частини дев`ятої статті 100 Кримінального процесуального кодексу України, за клопотанням слідчого чи прокурора, якщо кримінальне провадження закривається ними.
Крім того, п. 3 ч.1 ст. 96-2 КК України визначено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави.
Зі змісту пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 , наданих в підготовчому судовому засіданні, слідує, що останній не згодний з умовами застосування спеціальної конфіскації, визначеної угодою про визнання винуватості від 12 січня 2021 року, оскільки вилучений мобільний телефон марки «Nokia» у пластиковому корпусі сірого та чорного кольорів ІМЕІ: НОМЕР_1 , з сім карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з номером абонента: НОМЕР_2 , з серійним номером ICCID: НОМЕР_3 , є його власністю, він не вважає його знаряддям злочину.
Отже, зважаючи, що обвинувачений ОСОБА_3 фактично заперечує проти застосування спеціальної конфіскації, яка, в розумінні ч.1 ст. 472 КПК України, є невід`ємною частиною угоди про визнання винуватості від 12 січня 2021 року, суд приходить до висновку, що під час укладання угоди прокурор не в повному обсязі перевірив наявність таких доводів у підозрюваного ОСОБА_3 .
Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні заперечував проти застосування до нього примусового заходу медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я, оскільки він не має будь-якого психічного захворювання та не згодний з висновком судово-психіатричного експерта №121 від 25.11.2020, зважаючи на некоректне проведення експертизи.
Разом з тим, окрім вищезазначеного, обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 259 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №00001203 від 20 жовтня 2020 року, містить посилання на висновок судово-психіатричного експерта №121 від 25.11.2020, з кого слідує, що ОСОБА_3 в період інкримінованого йому діяння в тимчасово хворобливому стані не перебував. В період інкримінованого йому діяння виявляв й в теперішній час виявляє хронічне психічне захворювання у формі помірно вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку (хронічна алкогольна інтоксикація). Внаслідок наявного у ОСОБА_3 психічного розладу в період інкримінованого діяння він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом у теперішній час іспитований також не здатен повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.
В свою чергу, суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України, характеризується умисною виною, тобто винний повинен усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачати суспільно небезпечні наслідки.
З аналізу вказаних вище обставин слідує, що обвинувачений ОСОБА_3 можливо вчинив інкриміноване йому діяння не усвідомлюючи в повній мірі своїх дій, а також не був здатний керувати ними, враховуючи, що останній під час підготовчого судового засідання фактично оспорював висновок судово-психіатричного експерта №121 від 25.11.2020, що під час укладання угоди стороною обвинувачення не в повному обсязі перевірено та не надано оцінки таким доводам підозрюваного.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність фактичних підстав для визнання винуватості ОСОБА_3 в інкримінованому йому діянні.
Відповідно до п.6 ч.7 ст.474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Разом з тим, відповідно до ч.7 ст.474 КПК України, у разі відмови в затвердженні угоди судове провадження продовжується у загальному порядку. Повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.
Таким чином, з аналізу вищезазначених вимог закону та встановлених обставин, суд вважає, що в затвердженні угоди про визнання винуватості від 12 січня 2021 року в кримінальному провадженню №00001203 необхідно відмовити.
У такому разі, відповідно до ч.7 ст.474 КПК України, судове провадження повинно бути продовжено у загальному порядку.
В свою чергу, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ КПК України, що визначено положеннями ч.3 ст. 315 КПК України,
Встановлено, що відповідно до змісту реєстру матеріалів досудового розслідування ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року продовжено дію запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту до 21 січня 2021 року, обраного відносно підозрюваного ОСОБА_3 ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року.
Відповідно до вимог ч.1 ст.177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
А згідно змісту ч.2 цієї статті, підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.181 КПК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби та може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
В свою чергу, зі змісту ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року, якою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту до 21 січня 2021 року, обраного відносно підозрюваного ОСОБА_3 , слідує, що вбачається наявність ризиків, передбачених у п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на свідків.
Відповідно до вимог ч.2 ст.194 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Зважаючи на встановлені вище обставини, позицію обвинуваченого ОСОБА_3 , не доведеність прокурором, в тому числі не надання відповідних доказів, підстав вважати, що продовжують існувати раніше встановлені ризики відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , враховуючи дотримання останнім умов застосованого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, в тому числі і обов`язків покладених на нього слідчим суддею, суд не знаходить підстав для продовження дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, обраного відносно ОСОБА_3 , розглядаючи це питання в межах розгляду питання про можливість затвердження угоди про визнання винуватості від 12 січня 2021 року в кримінальному провадженні №00001203.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314, 376, 472,474 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості досягнутої 12 січня 2021 року між прокурором Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_5 .

Відновити процесуальні дії по кримінальному провадженню №00001203 від 20 жовтня 2020 року, відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України, та продовжити судове провадження в загальному порядку.

Ухвала суду набирає чинності негайно і окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та оголошений о 10 год. 05 хв. 25 січня 2021 року

Суддя ОСОБА_1