Житомирський апеляційний суд
Справа №272/229/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 18 грудня 2020 року,

встановила:

20 жовтня 2020 року ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області було залишено попередній запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою та продовжено його дію на 60 днів до 18 грудня 2020 року.

Своє рішення колегія суддів обґрунтувала тим, що обставини, які були підставами для обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінилися, він продовжує обвинувачуватися у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого п.13 ч.2 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, ОСОБА_10 раніше судимий, в тому числі за ч.1 ст.115 КК України, обвинувачується у вчиненні нового злочину в період умовно-дострокового звільнення, також на даний час судом не встановлено наявності постійного місця реєстрації та проживання, наявність стійких соціальних зв`язків обвинуваченого, крім того, обвинувачений в день вбивства ОСОБА_11 терміново залишив місце свого тимчасового проживання, що свідчить про наявність ризику переховування від суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений, ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати щодо до нього запобіжний захід виді особистого зобов`язання.

Вказує, що суд в котре не взяв до уваги, що він тривалий час перебуває під вартою, а також його стан здоров`я, оскільки він має тяжкі захворювання (цукровий діабет, пародонтоз), які неможливо вилікувати під вартою.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

В провадженні Андрушівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст.115 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів провадження вбачається, що 20 жовтня 2020 року судом першої інстанції було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчинення особливо тяжкого злочину, а зокрема умисного вбивства, вчиненого в період умовно-дострокового звільнення, він раніше судимий за вчинення умисних злочинів, в тому числі і за умисне вбивство, не має постійного місця проживання, за версією слідства, яка заслуговує на увагу намагався втекти, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує, в разі засудження вказує на обґрунтованість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та на недостатність застосування менш суворого запобіжного заходу такого як домашній арешту чи особисте зобов`язання.

Відсутність у ОСОБА_8 постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків (відсутня родина та утриманці), джерел існування, зловживання алкоголем, наявність неодноразових судимостей за умисні тяжкі та особливо тяжкі злочини, в тому числі насильницькі підвищує ризик переховування обвинуваченого або повторного вчинення злочинів та унеможливлює застосування менш суворого запобіжного заходу.

Застосування особистого зобов`язання за умови відсутності у обвинуваченого місця проживання, враховуючи негативні дані про його особу, характер злочину у якому він обвинувачується на думку колегії суддів на даний час є очевидно не можливим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, винесена у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_12 , заявлених в суді апеляційної інстанції, про те що стан здоров`я ОСОБА_8 унеможливлює перебування його під вартою то зазначені доводи не відповідають матеріалам справи, оскільки відповідно до наданих відповідей з «Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Житомирській області, ОСОБА_8 завжди і у повному обсязі надається необхідна, своєчасна, кваліфікована медична допомога, а при наявності медичних показів буде своєчасно сплановано і проведено клініко лабораторні дослідження та консультації.

Даних про те, що захворювання ОСОБА_8 унеможливлюють його перебування в умовах попереднього ув`язнення матеріали справи не містять та стороною захисту не надані.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 18 грудня 2020 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: