Дата документу 13.01.2021 Справа№ 327/253/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/246/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №327/253/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Розівського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мирноград Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 12 червня 2020 року приблизно о 02 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «DEAWOO Nехіа», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині автодороги між с.Зоря та с.Святотроїцьке Розівського району Запорізької області. В салоні автомобіля під керуванням ОСОБА_10 в якості пасажирів перебували: на передньому пасажирському сидінні - ОСОБА_11 , на задньому пасажирському сидінні - ОСОБА_12 . Під час руху автомобіля на відстані 855 метрів від с.Зоря Розівського району Запорізької області в напрямку с.Святотроїцьке Розівського району Запорізької області водій ОСОБА_10 , діючи зі злочинною недбалістю, у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, після проїзду закруглення автодороги вправо, змінив напрямок свого руху вліво, виїхав на ліве за ходом свого руху узбіччя, де скоїв наїзд на дерево.

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.2.9 а), п.10.1 чинних на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди Правил дорожнього руху України, відповідно до яких п.2.9. «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»; п.10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

Відповідно до висновку експерта №9-617 від 21 липня 2020 року порушення ОСОБА_10 вимог п.10.1 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.

В результаті ДТП пасажири автомобіля «DEAWOO Nехіа», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 загинули на місці події.

Згідно висновку експерта №179 від 27 липня 2020 року смерть ОСОБА_12 настала внаслідок тупої травми тулуба з ушкодженням печінки, що ускладнилась гострою крововтратою.

Згідно висновку експерта №180 від 27 липня 2020 року смерть ОСОБА_11 настала від множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів у вигляді закритої внутрішньочерепної та спинномозкової травми, закритої тупої травми тулубу, закритої тупої травми правого кульшового суглобу, які ускладнились розвитком шоку.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.3 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, арешт, накладений на майно, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.3 ст.286 КК у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Свої вимоги мотивував тим, що суд, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, не врахував, що ОСОБА_10 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, внаслідок якого настала смерть двох осіб. Також обвинувачений вчинив даний злочин у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про його суспільну небезпеку і неможливість призначення покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі. Крім того, суд в порушення вимог кримінального закону звільнив обвинуваченого від відбування як основного покарання, так і додаткового, що є неприпустимим.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого, його захисника і потерпілих, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх слушними виходячи з такого.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки. Одночасно застосування цієї статті закону України про кримінальну відповідальність має також узгоджуватися із загальними засадами призначення покарання, не повинно унеможливлювати досягнення інших цілей покарання та призводити до призначення покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий, є учасником бойових дій та брав участь в антитерористичній операції, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

Так, на переконання колегії суддів, районний суд з достатньою повнотою не врахував, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин, в результаті якого загинуло двоє осіб. Крім того, не врахував суд належним чином і ту обставину, що злочин обвинуваченим вчинено в стані алкогольного сп`яніння, а тому судова колегія не находить наведені у вироку пом`якшуючі обставин достатніми для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Висновки суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Крім того, частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність звільнив обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування як основного покарання, так і додаткового, що є неприпустимим.

Відтак вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

При цьому колегія суддів не погоджується з вимогою прокурора про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді 7 років позбавлення волі. На переконання колегії суддів в апеляційній скарзі прокурора не наведено обставин, які б беззаперечно вказували на істотну диспропорцію чи неадекватність між визначеним судом розміром основного покарання та тим розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор. Прокурором належним чином не обґрунтовано, чому покарання у виді 7 років позбавлення волі буде достатнім для виправлення обвинуваченого, а покарання у виді 5 років позбавлення волі ні.

Більш того, судова колегія вважає за необхідне прийняти до уваги обставини, що пом`якшують покарання. А саме, те, що ОСОБА_10 повністю визнав свою вину і сприяв органам досудового розслідування і суду у встановлені обставин справи; на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей; потерпілі категорично заперечували проти призначення обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі і наполягали на залишенні вироку суду без змін; обвинувачений відшкодував потерпілим витрати на поховання загиблих і встановлення їм надгробного пам`ятника; обвинувачений продовжує надавати потерпілим допомогу після вчинення ним злочину. Суд також приймає до уваги дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем роботи і проживання характеризується виключно позитивно, добровольцем приймав участь в антитерористичній операції на сході України, є учасником бойових дій, на обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває.

Сукупність наведених обставин, що пом`якшують покарання, на переконання судової колегії істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому з урахуванням наведених даних про особу винного, судова колегія з огляду на ч.2 ст. 404 КПК на підставі ст. 69 КК вважає за необхідне змінити призначене ОСОБА_10 основне покарання на покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Розівського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2020 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_10 на підставі ст.69 КК України покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_10 і приведення вироку до фактичного виконання.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_10 строк його попереднього ув`язнення з 12.06.2020 року до 17.08.2020 року включно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4