Провадження №1-в/127/590/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у режимі відеоконференції з Державною установою "Вінницька установа виконання покарань (№1)" клопотання засудженого ОСОБА_3 про застосування до нього Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», -

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И В:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про застосування до нього Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».
Засуджений ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав клопотання із зазначених у ньому підстав та пояснив, що був затриманий 11.12.1997 року, вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року набрав законної сили, однак, після набрання вироком законної сили, він продовжував перебувати в слідчому ізоляторі, що порушувало його права. Просить суд зарахувати у строк покарання строк з дня його затримання, тобто з 11.12.1997 року та період його перебування в слідчому ізоляторі, тобто по день коли його було доставлено до установи виконання покарань для відбування покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_5 просив клопотання засудженого задовольнити та зарахувати у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі строк його перебування в слідчому ізоляторі з дня затримання 11.12.1997 року та період перебування в слідчому ізоляторі,. Зазначив, що хоча вирок, яким було засуджено ОСОБА_3 , набрав законної сили, однак засуджений продовжував перебувати в слідчому ізоляторі, що порушувало його права.

Прокурор ОСОБА_4 вважає, що клопотання засудженого підлягає частковому задоволенню. Хоча після набрання вироком законної сили засуджений і продовжував перебувати в слідчому ізоляторі, цей строк не можливо вважати попереднім ув`язненням. Крім того, вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року набрав законної сили 24.06.1999 року. З часу набрання вироком законної сили строк попереднього ув`язнення припиняється і засуджений починає відбувати призначене судом покарання. Вважає, що слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня затримання засудженого 11.12.1997 року по день набрання вироком законної сили 24.06.1999 року.

Заслухавши правові позиції учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання та матеріали особової справи засудженого, суд дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року згідно якого його засуджено за ст. 69, ст. 17 п. п. "ж", "і" ст. 93 , ст. 17 ч. 3 ст. 215-3, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17 ч. 3 ст. 142, ст. 208, п. п. "ж", "з","і" ст. 93 КК України, з урахуванням ст. 42 КК України, до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

24.06.1999 року ухвалою Верховного Суду України вирок щодо засудженого ОСОБА_3 залишено без змін.

Постановою Запорізького обласного суду від 06.07.2000 року ухвалено вважати ОСОБА_3 засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року набрав законної сили 24.06.1999 року та звернутий до виконання.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Суд зазначає, що статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Зазначені положення Кримінального кодексу України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15).

Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Конституційний Суд України у рішенні від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 звернув, зокрема, увагу на те, що Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58). Вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як зазначив Конституційний Суд України, суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону, - цей закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

Відповідно до вимог п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону цей Закон застосовується за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок, протягом двох тижнів з дня отримання відповідного клопотання судом або за власною ініціативою суду.

Відповідно до принципу зворотної дії цей Закон застосовується не лише до кримінальних правовідносин, які виникали з приводу зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання після набрання ним чинності, але й до відповідних правовідносин, які мали місце до набрання ним чинності.

Суд зазначає, що правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення згідно положень ст. 72 КК України розповсюджуються на всі види покарань, в тому числі довічне позбавлення волі, оскільки законом будь-яких виключень не передбачено.

Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, а) про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК); б) про виникнення права на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру після відбуття п`яти років строку покарання (частина шоста статті 151 КВК); в) про виникнення права на розгляд питання про переведення з одних приміщень камерного типу в інші та з приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень «після фактичного відбуття не менше п`яти років строку покарання» (частина друга статті 151-1 КВК).

Крім того, згідно з частиною другою статті 87 КК України актом помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Законодавцем не заборонено застосування до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 р.), оскільки таке зарахування не встановлює строковість призначеного покарання, не скорочує та не змінює термін відбуття покарання, але може впливати на строк, з якого особа має можливість на реалізацію певних прав, передбачених Главою 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, які виникають після відбуття певного строку покарання.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у постанові судової палати у кримінальних справах від 26 жовтня 2017 року № 5-121кс(15)17 а саме, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII слід тлумачити таким чином, що в ній фактично використане родове поняття позбавлення волі, яке складає зміст відразу двох видів покарань: позбавлення волі на певний строк і довічного позбавлення волі. Відповідно, норма про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі підлягає застосуванню як до осіб, які засуджені до позбавлення волі на певний строк, так і до тих, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до положень розділу І Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» у строк попереднього ув`язнення включається строк:

а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;

б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання;

в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження;

г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи;

ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Засуджений ОСОБА_3 просить суд зарахувати у строк покарання строк з дня його затримання, тобто з 11.12.1997 року та період його перебування в слідчому ізоляторі, тобто по день коли його було доставлено до установи виконання покарань для відбування покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В судовому засіданні встановлено, що вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року набрав законної сили 24.06.1999 року, тобто в день винесення ухвали Верховним Судом України.

Отже, до засудженого ОСОБА_3 було застосоване попереднє ув`язнення по 24.06.1999 року, тобто по день набрання вироком законної сили.

Після набрання вироком Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року законної сили, тобто з 24.06.1999 року, процесуальний статус ОСОБА_3 змінився з обвинуваченого (підсудного) на засудженого.

В особовій справі засудженого не міститься доказів того, що до засудженого ОСОБА_3 після набрання вироком законної сили було застосовано попереднє ув`язнення або ж він перебував в слідчому ізоляторі для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Крім того, суд зазначає, що з часу набрання вироком законної сили строк попереднього ув`язнення припиняється і засуджений починає відбувати призначене судом покарання. Хоча після набрання вироком законної сили засуджений і продовжував перебувати в слідчому ізоляторі, цей строк не можливо вважати попереднім ув`язненням.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання засудженого є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню, а тому засудженому ОСОБА_3 слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня затримання 11.12.1997 року по день набрання вироком законної сили 24.06.1999 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись Законом України «Про попереднє ув`язнення», Законом України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», ст. ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання засудженого ОСОБА_3 про застосування до нього Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» - задовольнити частково.
ОСОБА_3 , засудженому вироком Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року за ст. 69, ст. 17 п. п. "ж", "і" ст. 93 , ст. 17 ч. 3 ст. 215-3, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17 ч. 3 ст. 142, ст. 208, п. п. "ж", "з","і" ст. 93 КК України, з урахуванням ст. 42 КК України, до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, та з урахуванням ухвали Запорізького обласного суду від 06.07.2000 року, якою покарання у виді смертної кари замінене на покарання у виді довічного позбавлення волі,
- зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11.12.1997 року по 24.06.1999 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя