ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0007182 за апеляційною скаргою прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, одружений, офіційно не працюючий, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до 2 років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1 п.1,2, ч. 3 п. 2 ст. 76 КК України.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 5000 грн., матеріальної шкоди 5857,03 грн.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Соснівського районного суду від 09 липня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, 29.09.2018 року, близько 00 годин 30 хвилин, перебуваючи на вулиці, біля будинку № 5 по вул. Бидгощська, в м. Черкаси, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс потерпілому - ОСОБА_10 , один удар предметом схожим на металеву трубу по голові ззаду, після чого, коли ОСОБА_10 повернувся обличчям до нього, він наніс ще один удар вищевказаним предметом в верхню щелепу та по одному удару предметом схожим на металеву трубу в ділянку носу та ока, а також один удар вказаним предметом по правому плечовому суглобу.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/1368 від 22.11.2018 ОСОБА_10 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: перелому кісток носу, багаточисленних переломів обох верхньо-щелепових пазух, правої виличної дуги, перелом верхньої щелепи по типу Ле Фор II, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, травма голови зі струсом головного мозку, переломом кісток носу, що відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, травматичні набряки тім`яно-потиличної ділянки, крововиливи та емфізема м`яких тканин обличчя, крововилив правого передпліччя, що відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень.

Прокурором у відповідності до ст.341 КПК України 17.07.2020 змінено обвинувачення в частині дати закінчення судово-медичної експертизи №02-01/1368, а саме 22.11.2018.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 , просив вирок суду скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину, особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді 3 років обмеження волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні злочину не визнав, не покаявся, заподіяної шкоди потерпілому не відшкодував, жодних пом`якшуючих його вину обставин не встановлено.

Також судом залишено поза увагою тяжкість скоєного та спосіб злочинної діяльності, кількість спричинених ударів потерпілому та їх локалізація.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; думки обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 122 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування ЗУ про кримінальну відповідальність і м`якості призначеного ОСОБА_8 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням - колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 районний суд достатньо виконав вимоги ст. 50,65,66,67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК України класифікується як злочин середньої тяжкості, обставини справи та дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання, має тісні соціальні зв`язки, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, у виді обмеження волі на 2 роки.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк - 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК України, враховуючи встановлені по справі та наведені у вироку обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення ОСОБА_8 до вчиненого, дані про особу винного, який раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання, має тісні соціальні зв`язки.

При звільненні ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких умов буде досягнута мета покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 75 КК України та належним чином вмотивував своє рішення при призначенні покарання ОСОБА_8 з застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зазначивши у вироці про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням з відповідним контролем за ним, тому твердження апелянта про те, що суд першої інстанції належним чином не вмотивував застосування вказаної норми закону є необґрунтованим.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_8 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Твердження апелянта про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання районним судом не в достатній мірі враховано: тяжкість кримінального правопорушення та спосіб злочинної діяльності, є безпідставним, оскільки дані обставини в повній мірі були враховані районним судом при винесенні вироку.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки районного суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене районним судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому вирок місцевого суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 405, ч.1 п.1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :