Справа № 140/2429/16-к
№ 1-кп/930/23/20

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.10.2020 року. Немирівський районний суд
Вінницької області

в складі головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

обвинуваченої: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирів усне клопотання захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_5 про визнання доказу недопустимим у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000008 від 25.01.2014 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ст. 219, ч. 2 ст. 364-1 КК України -

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Немирівського районного суду Вінницької області знаходиться вказане вище кримінальне провадження.
У судовому засіданні, що відбулось 09.10.2020 року захисником обвинуваченої було заявлено усне клопотання про неможливість допиту свідка ОСОБА_6 та визнання очевидно недопустимим доказом його допиту в судовому засіданні в якості свідка з огляду на те, що на стадії досудового розслідування він був адвокатом ОСОБА_4 та йому відома конфіденційна інформація, що становить адвокатську таємницю.
Обвинувачена ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала клопотання захисника.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти заявленого клопотання, та вважав за можливе допитати в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 .
У судовому засіданні представник потерпілого адвокат просив оголосити перерву в судовому засіданні для узгодження з потерпілим позиції щодо заявленого адвокатом захисту клопотання.
Судом було оголошено перерву в судовому засіданні до 14.00 години 27.10.2020 року, в яке з`явились обвинувачена ОСОБА_4 , прокурор ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
Адвокат сторони захисту ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд його клопотання за його відсутності та просив його задовольнити.
Представник потерпілої сторони - адвокат ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву в якій не заперечував щодо задоволення клопотання сторони захисту про визнання недопустимим доказом допиту свідка ОСОБА_6 з огляду на вимоги ст.ст.2, 65 КПК України та ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Просив розглянути вказане клопотання за його відсутності.
Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні 27.10.2020 року підтримала клопотання свого адвоката, вказала, що ОСОБА_6 на стадії досудового слідства по вказаній справі був її адвокатом, зокрема приймав участь в судовому засіданні під час обрання їй міри запобіжного заходу, був присутнім під час проведення обшуків за її місцем проживання, надавав їй консультації правового характеру та безпосередньо узгоджував із нею позицію її захисту в рамках пред`явленого їй обвинувачення за ст.219 ч.2 та ст.364-1 КК України.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні 27.10.2020 року просить прийняти рішення по клопотанні на розсуд суду.
З`ясувавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали обвинувального акту, клопотання захисника, суд приходить до наступного висновку.
Як вбачається з наданої до суду стороною захисту ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2016 року у справі №127/17969/16-к про обрання обвинувачуваній ОСОБА_4 міри запобіжного заходу в рамках кримінального провадження №0000008 від 25.01.2014 року за ч.2 ст.219, ст.364-1 КК України ОСОБА_6 був її адвокатом. Його повноважність на здійснення захисту її інтересів в якості адвоката була перевірена належним та компетентним судом. Сторона обвинувачення зокрема прокурор ОСОБА_8 , який підтримував публічне обвинувачення і в рамках вказаного судового провадження і слідчий ОСОБА_9 , який безпосередньо допитував ОСОБА_6 в якості свідка в рамках вказаного кримінального провадження не ставили під сумнів його повноважність як захисника ОСОБА_4 під час обрання останній міри запобіжного заходу.
Суд приймає до уваги та визнає логічними, послідовними та обґрунтованими надані в судовому засіданні покази обвинуваченої ОСОБА_4 та пояснення викликаного в судове засідання для допиту в якості свідка ОСОБА_6 про те, що вони після пред`явлення ОСОБА_4 підозри за ч.3 ст.212 КК України та об`єднання в одне кримінальне провадження 23.09.2016 року кримінальних справ по її обвинуваченню за ч.3 ст.212, ч.2 ст.219, ст.364-1 КК України уклали угоду про розірвання угоди про надання правової допомоги задля уникнення конфлікту інтересів адвоката.
Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Порядок отримання доказів з процесуальних джерел, яким є показання, речові докази, документи, висновки експертів, інші процесуальні дії, встановлюється вимогами КПК України і передбачає дотримання певних вимог: належний суб`єкт отримання доказів, законність процесуального джерела доказів, належність процесуального порядку отримання та належність фіксації результатів слідчої дії.
У пункті 8 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначено, що під час здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції судам слід звернути увагу на наступне:
- роз`яснивши обвинуваченому суть обвинувачення, головуючий має з`ясувати в учасників судового провадження думку про те:
1) які докази необхідно дослідити. Суд, керуючись загальними засадами здійснення кримінального провадження, перед безпосереднім дослідженням доказів має забезпечити змагальність, рівність сторін, свободу в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, здійснення ними інших процесуальних прав, зокрема щодо подання клопотання про визнання доказів недопустимими, а також відомостей, які свідчать про їх очевидну недопустимість, тощо. Слід зазначити, що доказами у кримінальному провадженні згідно зі ст. 84 КПК є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Застосоване законодавцем при наданні визначення поняття "докази" формулювання "фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку" та положення ч. 3 ст. 17 КПК про те, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, свідчать, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості;
2) в якому порядку слід досліджувати докази.
Статтею 89 КПК України визначено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
На підставі ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду як джерело права.
У своєму рішенні по справі № 47287/99 «Перес проти Франції» від 12.04.2004 року ЄСПЛ вказав, що «…дія ст. 6 Конвенції полягає і в тому, щоб серед іншого, зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи».
Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Частиною 3 ст. 62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України Про оперативно-розшукову діяльність, особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
Згідно ч.1 та п.3 ч.2 ст.87 КПК України - Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема порушення права особи на захист.
А докази є недопустимими, якщо вони отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Таким чином суд погоджується з доводами захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо недопустимості допиту свідка ОСОБА_6 , оскільки він на стадії досудового розслідування був захисником обвинуваченої та володіє конфіденційною інформацією, що становить адвокатську таємницю, і яка згідно п.2 ч.2 ст.65 КПК України, ч.2 ст.22, п.2 ч.1 ст.23, ст.24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не може бути розголошена останнім оскільки такий допит буде істотним порушенням обвинуваченої ОСОБА_4 права на захист.
На підставі наведеного, суд прийшов до переконання, що клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказу допиту свідка ОСОБА_6 недопустимим підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 87, 89, 94, 349, 350, 370-372, 376, 392 КПК України, суд, --
У Х В А Л И В :
Клопотання захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_5 , яке підтримала обвинувачена ОСОБА_4 , про визнання доказу недопустимим - задовольнити.
Визнати недопустимим доказ сторони обвинувачення, а саме: протокол допиту свідка ОСОБА_6 від 02.04.2016 року та відмовити у його допиті в якості свідка в судовому засіданні в рамках кримінального провадження № 0000008 від 25.01.2014 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ст. 219, ч. 2 ст. 364-1 КК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: (підпис)

Копія вірна.

Суддя: ОСОБА_1