ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/1042/20 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Номер справи : 648/2562/18 Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
іменем України
12 листопада 2020 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 27.09.2018 року про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Широка Балка Білозерського району Херсонської області, громадянина України, -

ВСТАНОВИВ:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність до законодавства України вироку Тульського обласного суду від 17 липня 2017 року відносно ОСОБА_8 , яким його засуджено за п. «а» ч.2 ст.105, ч.6 ст.53, п. «з» ч.2 ст.112, ч.3 ст.69 КК Російської Федерації до довічного позбавлення волі, без обмеження волі з відбуванням покарання у виправній колонії особливого режиму. На підставі ч.2 ст.22, п. «в» ч.1, ч.2 ст.97, п. «а» ч. 1 ст.99, 100 КК Російської Федерації застосовано примусовий захід медичного характеру у виді амбулаторного примусового нагляду та лікування у психіатра. Зараховано в строк відбування покарання період знаходження під вартою. Початок строку відбування покарання обчислено з 22.10.2015 року.

Постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим за п.1 ч.2 ст.115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі, за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

За сукупністю злочинів, на підставі ст.70 ч.2 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі, остаточно вважати ОСОБА_8 засудженим до довічного позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислено з 15.10.2015 року, зараховано у строк відбування покарання період знаходження ОСОБА_8 під вартою.

Доводи апеляційної скарги

19.08.2020 року захисник засудженого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав на дану ухвалу апеляційну скаргу , в якій просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд клопотання міністерства юстиції України в суді першої інстанції на підставі п. 2, 3,4,5,6,7 ч. 2 ст. 412 КПК України. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_8 засуджений за особливо тяжкий злочин, має психічні вади, тому відповідно до вимог ст. 52 КПК України участь захисника у розгляді клопотання була обов`язковою, однак суд не забезпечив участь захисника під час судового провадження. Крім того, при приведенні вироку у відповідність до законодавства України суд безпідставно не застосував амбулаторний примусовий нагляд та лікування засудженого у психіатра, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 20 КК України визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідача, вислухавши доводи учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 404 ч. 1 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення судів першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Глава 46 КПК України визначає порядок здійснення провадження щодо визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передачі засуджених осіб.

Статтею 610 КПК України регламентовано процесуальний порядок розгляду судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України.

Вказаною нормою КПК передбачено, що вказане клопотання розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження за участю прокурора.

Таким чином, розгляд судом клопотання у відсутності засудженої особи та її захисника відповідає вимогам закону, отже протилежні доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає необґрунтованими.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування ухвали, передбачених п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо:

1) за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито;

2) судове рішення ухвалено незаконним складом суду;

3) судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи статтею 381 цього Кодексу, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою;

4) судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою;

5) судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання;

6) порушено правила підсудності;

7) у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник не наводить жодних доводів щодо незаконності складу суду, порушення правил підсудності, відсутності у матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, тому посилання на вказані пункти ч. 2 ст. 412 КПК є вочевидь надуманим.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд клопотання фіксувався технічними засобами, а секретарем судового засідання складено та підписано журнал судового засідання, в якому відображено хід процесуальних дій, що відбувались в ході судового розгляду (а.п. 182, 183).

Посилання на порушення судом п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК взагалі не має логіки, за таких обставин коли злочини було вчинено на території Російської Федерації, участь потерпілих при вирішенні питання про приведення вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України, положеннями ст. 610 КПК України не передбачена.

Оцінюючи решту доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Міністерство юстиції України звернулося до Білозерського районного суду Херсонської області з клопотанням про приведення вироку Тульського обласного суду від 17 липня 2017 року відносно громадянина України ОСОБА_8 , у відповідність з чинним законодавством України згідно зі ст.9 Конституції України, ст.ст.9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та вимог ст. ст. 606-610 КПК України.

Передача громадянина України, засудженого судом іноземної держави, для відбування покарання в Україні та порядок приведення вироку іноземного суду у відповідність із законодавством України, передбачено главою 46 КПК України та Конвенцією про передачу засуджених осіб 1983 року.

Відповідно до Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, яка набрала чинності для України з 01 січня 1996 року, передбачено можливість передачі особи, засудженої на території однієї держави, на територію іншої держави, відповідно до положень цієї Конвенції, для відбування призначеного їй покарання (стаття 2) шляхом продовження виконання вироку одразу або на основі судової чи адміністративної постанови згідно із положеннями статті 10 або визнання вироку з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином, заміни міри покарання, призначеної в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11 цієї Конвенції.

Відповідно до п. «e» статті 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, засуджену особу може бути передано за цією Конвенцією тільки за таких умов, зокрема: якщо дія або бездіяльність, на підставі якої було винесено вирок, є кримінальним злочином згідно із законодавством держави виконання вироку або була б кримінальним злочином у разі вчинення на її території.

Згідно ч. 4 ст. 10 КК України виконання в Україні вироку іноземного суду чи міжнародної судової установи можливо, якщо діяння, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, згідно з цим Кодексом визнається злочином або було б злочином у разі його вчинення на території України.

Відповідно до ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом. Застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.

Згідно із ч. 3 ст. 610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

Як встановлено ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: 1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Таким чином, слід констатувати, що процедура розгляду судом вказаного питання передбачена ст.610 КПК України, якою визначено порядок розгляду клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до частини третьої статті 609 цього Кодексу, а також перелік питань, які вправі вирішити районний суд під час розгляду такого клопотання. Визначений зазначеною нормою перелік питань є виключним та розширеним на розсуд суду бути не може.

З матеріалів провадження вбачається, що Тульський обласний суд Російської Федерації 17 липня 2017 року засудив громадянина України ОСОБА_8 за п. «а» ч.2 ст.105, ч.6 ст.53, п. «з» ч.2 ст.112, ч.3 ст.69 КК Російської Федерації до довічного позбавлення волі , без обмеження волі з відбуванням покарання у виправній колонії особливого режиму, зарахувавши у строк відбування покарання період знаходження під його вартою. Початок строку відбування покарання обчислено з 22.10.2015 року.

На підставі ч.2 ст.22, п. «в» ч.1, ч.2 ст.97, п.«а» ч.1 ст.99, ст.100 КК РФ Тульський обласний суд застосував до ОСОБА_8 примусовий захід медичного характеру у виді амбулаторного примусового нагляду та лікування у психіатра.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_8 за п. «з» ч. 2 ст. 112 Кримінального кодексу Російської Федерації як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 111 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину з застосуванням зброї або предметів, використаних в якості зброї та за статтею 105 ч. 2 п. «а» 112 Кримінального кодексу Російської Федерації як умисне вбивство п`яти осіб.

За Кримінальним кодексом Російської Федерації за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 112 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років; за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 105 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років з обмеженням волі на строк від 1 до 2 років або довічне позбавлення волі або смертна кара.

Частиною ч. 1 ст. 122 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Цей злочин карається виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Пунктом 1 частиною 2 ст.115 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне вбивство двох або більше осіб.

Такий злочин карається позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

Таким чином, злочинні дії ОСОБА_8 за які суд іноземної держави притягнув його до кримінальної відповідальності, повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 122 та п. 1 ч.2 ст.115 КК України, отже визначене ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді довічного позбавлення волі, відповідає вимогам КК України.

Посилання захисника на той факт, що суд першої інстанції незаконно не застосував до ОСОБА_8 примусовий захід медичного характеру у виді амбулаторного примусового нагляду та лікування у психіатра колегія замість довічного позбавлення волі колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до глави 39 КПК України застосування до особи примусових заходів медичного характеру відбувається лише у випадках, коли особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку. Застосування примусових заходів медичного характеру на стадії виконання вироку чинним КПК України не передбачено.

Крім того за стате 100 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачено, що примусовий нагляд та лікування у лікаря психіатра в амбулаторних умовах може бути призначено разом з основним покаранням при наявності підстав, передбачених ст. 97 цього кодексу, якщо особа за своїм станом здоров`я не потребує поміщення у медичну організацію, що надає психіатричну допомогу в стаціонарних умовах. Аналогічної норми, Кримінальний кодекс України не містить, тому суд не мав права застосовувати до засудженого такий вид примусного заходу.

Разом з цим, спільним Наказом Міністерства юстиції та Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» 15.08.2014 № 1348/5/572 передбачено надання психіатричної допомоги засудженим до позбавлення волі відповідно до закону «Про психіатричну допомогу».

Отже питання надання ОСОБА_8 амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування ним покарання регламентовано вказаним Наказом та має бути застосовано при наявності передбачених законом підстав.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 27.09.2018 року про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня оголошення, а засудженим - в цей же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді: три підписи