ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року
м. Київ

справа № 204/8443/19

провадження № 51-2481 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року стосовно
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Долинське Кіровоградської області,
який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року, засуджено ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року й остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 18 липня 2019 року приблизно о 07:30, незаконно проникнувши до будинку АДРЕСА_2 , таємно, повторно викрав майно потерпілої ОСОБА_7 на загальну суму 36 206,9218 грн, спричинивши останній матеріальної шкоди на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх змінити в частині призначення остаточного покарання. Свої вимоги мотивує тим, що:
- судом першої інстанції, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції, при визначенні ОСОБА_6 остаточного покарання неправильно застосовано положення ст. 71 КК України замість ч. 4 ст. 70 КК України;
- ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Позиція учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положенням ч. 2 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі стороною обвинувачення не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 71 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
Системний аналіз ч. 4 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 КК України дозволяє дійти висновку, що початковим моментом періоду вчинення злочину, протягом якого зобов`язує суд призначити покарання за сукупністю вироків, є саме момент постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили, оскільки у законі про кримінальну відповідальність міститься пряма вказівка саме на цей момент.
За змістом ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду, а не набрання ним законної сили.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 засуджений за вчинення ним 18 липня 2019 року крадіжки майна потерпілої ОСОБА_7 , вчиненої повторно, поєднаної з проникненням до житла.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 21 травня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування зазначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року зазначений вирок скасовано у частині призначеного покарання, ухвалено новий вирок, за яким ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував те, що злочин у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 вчинив після постановлення вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 21 травня 2019 року, в період іспитового строку, у зв`язку з чим правильно визначив обвинуваченому остаточне покарання саме на підставі ст. 71 КК України, приєднавши до призначеного покарання частину невідбутого покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року.
Крім того, таке рішення узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, відображеним у постанові від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17(провадження № 51-8867 кмо 18) про те, що, якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України (за сукупністю вироків).

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які залишив її без задоволення, при цьому належним чином умотивував своє рішення.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував захисник у касаційній скарзі, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року стосовно ОСОБА_6 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3