У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 липня 2020 року, якою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Кременчук Полтавської області, громадянину України, раніше судимому

- відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
засуджений ОСОБА_5 ( в режимі відеоконференції з
ДУ «Вознесенська ВК №72»)
захисник ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції з
Кіровоградським районним судом
Кіровоградської області)

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В своїх апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 просять ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 липня 2020 року скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.
Засуджений ОСОБА_8 не погоджується з постановленою ухвалою, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Зазначає, що працевлаштування та праця являється його правом, а не обов`язком.
Також зазначає, що на момент розгляду його скарги всі стягнення відносно нього будуть погашені.
Вказує, що характеристика, відносно нього, на яку послався суд першої інстанції не відповідає дійсності.
Захисник ОСОБА_6 вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою.
На думку захисника, законодавцем чітко не визначено поняття «сумлінна поведінка» та «сумлінне ставлення до праці», що позбавляє можливості визначити ступінь виправлення засудженого.
Вказує, що засуджений ОСОБА_5 , на протязі двох років відвідував промислову зону УВП, де був задіяний на виконанні завдань з прибирання територій, а також приймає активну участь у футбольних змаганнях.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.
До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
ОСОБА_5 засуджений вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до 5 років 15 днів позбавлення волі. З 09 січня 2018 року відбуває покарання у ДУ «Вознесенська виправна колонія -72». Початок строку відбування покарання: 04 грудня 2017 року. Відбув більше ніж 2/3 частини призначеного строку покарання.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_5 не довів своє виправлення, оскільки засуджений має 9 стягнень, які не зняті та непогашені, останні три стягнення в 2020 році, не працює, характеризується негативно

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційних скаргах, пояснення засудженого та його захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд приходить до наступного.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до вимог ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.

Так, ОСОБА_5 засуджений за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до 5 років 15 днів позбавлення волі.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що засуджений ОСОБА_5 не довів своє виправлення, оскільки має 9 стягнень, які не зняті та непогашені, останні три стягнення в 2020 році, не працює, характеризується негативно, за такого звільнення засудженого з місць позбавлення волі є передчасним, так як цілі його покарання не є досягнутими.
Як слідує із судових матеріалів, засуджений ОСОБА_5 за весь час відбування покарання характеризується негативно, заохочень немає, має 12 стягнень (останні 3 (три) у 2020 році), 3 (три) з яких погашені у встановленому законом порядку, в майстерні установи не працевлаштований, від будь-якої праці відмовляється, участі у суспільно-корисному житті відділення та програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає, оскільки не вбачає в цьому необхідності. Згідно ст. 133 КВК України, є злісним порушником режиму утримання за зберігання заборонених речей. Веде пасивний та пристосований спосіб життя, спілкується з засудженими негативної спрямованості.

Посилання засудженого на погашення стягнень, на день розгляду його апеляційної скарги, як безумовну підставу для задоволення клопотання, є такими, що не заслуговують на увагу.
Доводи захисника в апеляційній скарзі стосовно того, що засуджений відвідував промислову зону УВП, де був задіяний на виконанні завдань з прибирання територій, чим став на шлях виправлення, є необґрунтованими, оскільки, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним. Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, поведінка засудженого ОСОБА_5 за час відбування покарання, його ставлення до праці, не свідчить про те, що він став на шлях виправлення та може бути умовно-достроково звільнений від відбування покарання .
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування немає.

Окрім того, апелянти не навели жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 липня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
Судді: