Категорія:ч. 2 ст. 121 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
про застосування запобіжного заходу

14 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції клопотання прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні № 0004131 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н ОВ И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

До Волинського апеляційного суду звернувся прокурор Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_6 з клопотанням про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що 15 червня 2020 року строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою припинив свою дію, і обвинуваченого ОСОБА_8 було звільнено з під варти. Посилається на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, за який передбачено покарання до 10 років позбавлення волі, ніде не працює. Вказує, що існують підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином. Вважає, що будь-який інший запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Просить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів без визначення розміру застави.

Заслухавши прокурора та представника потерпілих ОСОБА_9 , які підтримали клопотання та просили обрати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення клопотання, дослідивши матеріалаи провадження, апеляційний суд вважає, що клопотання прокурора до задоволення не підлягає з таких підстав.

Частиною 2 статті 29 Конституції України регламентовано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту, має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Згідно із ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини 2 статті 183 КПК України визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено, що «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2019 року, ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 08 років.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 змінено в частині вирішення цивільного позову та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано обвинуваченому в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення, починаючи з 19 березня 2019 року по 30 вересня 2019 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2020 року касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 задоволено частково, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції та ОСОБА_8 залишено під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 діб.

15 червня 2020 року строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою припинив свою дію, і обвинуваченого ОСОБА_8 було звільнено з під варти.

22 червня 2020 року прокурор Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_6 звернувся до Волинського апеляційного суду з клопотання про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.
При судовому розгляді клопотання апеляційний суд перевірив відповідність змісту клопотання вимогам закону та з`ясував питання про те, чи підтверджується наявність зазначених у клопотанні прокурора підстав для застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд виходить з того, що матеріали клопотання містять дані щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, однак не містять переконливого обґрунтування, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Саме лише посилання у клопотанні прокурора на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також ймовірне в майбутньому покарання у вигляді позбавлення волі не свідчить про безумовне недотримання ним процесуальних обов`язків, які на нього можуть бути покладені при обранні іншого, більш м`якого, запобіжного заходу.

Аналогічні твердження неодноразово знаходили своє відображення і у ряді рішень Європейського суду з прав людини.

Зокрема ЄСПЛ у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правила сталі 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Не може утримання підозрюваного під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летіли проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Вирішуючи питання про запобіжний захід, суд повинен враховувати вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема справи «Харченко проти України», «Комарова проти України», «Калашніков проти Росії», в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання осіб під вартою, а саме:

- тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі;

- у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 самостійно зявився в Рівненський міський суд Рівненської області для участі в режимі відеоконференції в судовому засіданні апеляційного суду для вирішення питання щодо обрання йому запобіжного заходу, при цьому зазначив, що не має наміру уникати судових засідань, покладених на нього обов`язків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, будь-яким чином впливати на хід розгляду справи відносно нього, як і впливати на учасників даного кримінального провадження.

Наведені вище пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника під час розгляду клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу прокурором спростовані не були і будь-яких даних про вірогідність вчинення ОСОБА_8 протилежного в матеріалах справи немає.

Той факт, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення сам по собі не є вирішальною обставиною для обрання йому найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи також і те, що він тривалий час перебував під вартою, а в подальшому і в установі виконання покарань.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на ту обставину, що під час досудового розслідування, зокрема з часу оголошення обвинуваченому ОСОБА_8 підозри у вчиненні кримінального правопорушення - 31 серпня 2016 року та до часу постановлення вироку судом першої інстанції - 18 березня 2019 року, до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строк дії якого неодноразово продовжувався. Крім того, за вказаний період часу ОСОБА_8 не порушував покладених на нього обов`язків, а тому органом досудового розслідування не ініціювалось питання зміни обвинуваченому запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою.

Також, з часу вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_8 17 червня 2016 року, останній кримінальних правопорушень не вчиняв, після звільнення з місць позбавлення волі працевлаштувався, зокрема з 02 липня 2020 року працює двірником в закладі дошкільної освіти (ясла-садок) №35 в м. Рівне.

На думку суду, враховуючи при цьому поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , наведені вище обставини, запобіжний захід саме у виді домашнього арешту у певний час доби зможе належним чином забезпечити необхідні процесуальні обов`язки обвинуваченого.

Так, відповідно до частин 1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з ч.6 вказаної статті строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

З огляду на викладене, апеляційний суд при розгляді клопотання повно та об`єктивно дослідила всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а тому зазначені в клопотанні прокурора підстави, в яких він просить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, не знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання та не є визначеними законом підставами для обрання щодо ОСОБА_8 винятового запобіжного заходу.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 181, 184, 196, 331 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту на строк 2 (два) місяці, до 14 вересня 2020 року включно.
На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 такі обов`язки:

-не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши йому залишати дане житло в період з 21 години 00 хвилин до 08 години 00 хвилин;
-прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду;

-не відлучатися із м. Рівне без дозволу прокурора або суду;

-повідомляти прокурора або суд про зміну місця проживання;

-утримуватись від спілкування із потерпілими та свідками в даному кримінальному провадженні;
-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.
Копію даної ухвали передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: