Ухвала

Іменем України

23 листопада 2020 року

м. Київ
Справа № 221/2274/18
Провадження № 51-5199 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 21 вересня 2020 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рибинське Волноваського району Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працює, одруженого, раніше не судимого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 і,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Рибинське Волноваського району Донецької області, громадянина України, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, не працює, раніше судимого 21.06.2016 року Волноваським районним судом Донецької області за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Волноваський районний суду Донецької області вироком від 19 лютого 2020 року визнав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

ОСОБА_5 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обвязки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

ОСОБА_4 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_4 до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Волноваського районного суду Донецької області від 21 червня 2016 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком 05 березня 2017 року, приблизно о 18.00 годині, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою між собою, керуючись злочинним наміром на викрадення чужого майна, застосувавши фізичну силу та штовхнувши вхідні двері, проникли до будинку АДРЕСА_1 , звідки таємно викрали телевізор LG, вартістю 697,12 гривень, після чого з місяця вчинення злочину з викраденим зникли, чим спричинили потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму.

Донецький апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Волноваського районного суду Донецької області від 19 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали
За змістом касаційної скарги засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість покарання, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції необґрунтовано засудив його за вчинення інкримінованого йому злочину через неповноту судового розгляду, порушення порядку дослідження доказів. Вказує, що не мав наміру на викрадення телевізору потерпілого, а лише самоправно взяв його без дозволу останнього у тимчасове користування, а тому його дії належить кваліфікувати за ст. 356 КК України.
На думку скаржника, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, безпідставно відмовив у проведенні повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, а також у допиті ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_6 .
При цьому судом залишенні поза увагою заяви ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_6 про відсутність у ОСОБА_4 наміру заволодіти майном потерпілого. При призначенні покарання у достатній мірі не враховано його особу, зокрема, що він працює, позитивно характеризується, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом з дитинства, а також, що потерпілий просив його не карати суворо.

Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК України, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі обєктивного зясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК Українивбачається, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а, при залишенні апеляційної скарги без задоволення, - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою; наводяться докази, що спростовують її доводи. У цьому кримінальному провадженні зазначені вимоги закону апеляційним судом виконано.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка за змістом є аналогічною його касаційній скарзі, щодо встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_4 , правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації його діянь за ч. 3 ст. 185 КК України, а не ст. 356 КК України, та істотні порушення вимог КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Диспозиція ст. 356 КК України визначає самоправство, як самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам власника. У розумінні кримінального закону обовязковими ознаками цього злочину є наявність дійсного або уявного права, яке винний реалізує незаконними методами, оспорюваність таких дій іншою особою, яка вважає їх незаконними, та заподіяння значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам.

У той час, коли відповідно до диспозиції ст. 185 КК України крадіжка це таємне викрадення чужого майна. Під викраденням в контексті цього злочину розуміється умисне таємне протиправне вилучення чужого майна з метою обернення його на власну користь чи на користь третіх осіб. Особа, яка здійснює цей злочин усвідомлює, що вилучає чужу річь, на яку вона не має жодних прав, та робить це таємно від власника.
Як убачається з копій судових рішень, доданих до касаційної скарги, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України визнав повністю, користувався правовою допомогою захисника та дав пояснення, що він та ОСОБА_5 увійшли до будинку потерпілого, штовхнувши двері плечем, та забрали телевізор, який ОСОБА_4 відніс до себе додому, а своїй родині пояснив, що телевізор купив. Ці пояснення повністю узгоджуються з поясненнями ОСОБА_5 , який також вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України визнав у повному обсязі, та з поясненнями потерпілого ОСОБА_6 про викрадення телевізора, який після звернення до поліції був повернутий до його будинку. При цьому ОСОБА_4 не зазначав про будь-яке дійсне або уявне право на вказаний телевізор і визнавав, що заволодів ним незаконно.
З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком апеляційного суду про чітку спрямованість умислу ОСОБА_4 на таємне заволодіння майном потерпілого, тому за встановлених фактичних обставин його діяння за ч. 3 ст. 185 КК України кваліфіковано правильно.
Що стосується доводів ОСОБА_4 про необхідність скасування ухвали апеляційного суду через відмову повторно дослідити докази, зокрема допитати засудженого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_6 , то вони є безпідставними з огляду на те, що при перевірці вироку апеляційний суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону прийшов до обґрунтованого висновку про надання судом першої інстанції належної оцінки тим обставинам, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до вимог кримінального процесуального закону. При цьому іншої оцінки цим доказам, ніж місцевий суд, суд апеляційної інстанції не давав.

Також колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги засудженого щодо суворості призначеного йому покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_4 покарання за скоєний злочин, врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винного, який раніше судимий, вчинив злочин в період іспитового строку, не працює, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та за місцем проживання характеризується позитивно. Також судом було враховано думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні. Обставиною, що помякшує покарання, суд визнав щире каяття. За таких обставин суд визначив ОСОБА_4 мінімальне покарання, визначене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 щодо можливості пом`якшення покарання. Залишаючи вирок без зміни, апеляційний суд зазначив, що перебування на утриманні, крім своїх двох дітей, й дитини дружини, що має вади зору, а також непрацездатної матері, істотно не впливають на вид та розмір покарання з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення та особу засудженого і не можуть бути достатніми для призначення більш м`якого покарання або для застосування положень ст. 69 КК України, з чим також погоджується колегія суддів касаційного суду.
Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає тяжкості та ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого. Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим внаслідок суворості колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 21 вересня 2020 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3