Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9384/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 176 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
підозрюваного: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції з СІЗО № 8 матеріали судового провадження за апеляційними скаргами підозрюваного ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 07 серпня2020 року щодо застосування підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

Згідно ухвали слідчого судді, слідчий звернувся до суду з указаним клопотанням, в якому вказав, що досудовим розслідуванням встановлено, що близько 14-00 год. 06.08.2020 року старший оперуповноважений в особливо важливих справах Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ОСОБА_9 спільно із оперуповноваженим Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ОСОБА_10 під час виконання своїх службових обов`язків, а саме відповідно до ухвали Корольовського районного суду міста Житомира від 03.08.2020 року в справі № 296/6516/20 про надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 приміщення квартири АДРЕСА_1 , а також на підставі доручення старшого слідчого СУ ГУ НП в Житомирській області здійснювали супроводження кримінального провадження № 0000322 від 11.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та з метою проведення слідчих та процесуальних дій перебували із табельною вогнепальною зброєю неподалік будинку АДРЕСА_2 , де в той час перебував ОСОБА_7 . ОСОБА_10 був одягнений в жилет з надписом «ПОЛІЦІЯ» на спині та на грудях. Працівники Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України підійшли до останнього, ОСОБА_9 представився ОСОБА_7 , пред`явив службове посвідчення та спеціальний жетон. У цей же час, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_7 , якому було достеменно відомо, що перед ним перебувають працівники правоохоронного органу - Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України при виконанні службових обов`язків, виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень працівникам НПУ. Реалізуючи свій злочинний умисел, поводячи себе зухвало, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_9 , тримаючи в правій руці ніж, розмахував ним в бік останнього та умисно наніс один удар по другому пальцю лівої кисті ОСОБА_9 . Внаслідок вказаних злочинних дій, ОСОБА_7 умисно спричинив ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді різаної рани 2-го пальця лівої кисті, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Підставою до внесення клопотання стало те, що в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, і під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, таких як ризик переховуватися від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на свідків в даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення. 06.08.2020 року ОСОБА_7 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, а також він намагався вчинити самогубство.

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 07 серпня 2020 року клопотання слідчого задоволено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 04 жовтня 2020 року включно. Строк дії ухвали - до 04 жовтня 2020 року включно.

В апеляційній скарзі підозрюваний просить переглянути його справу, оскільки він не згоден із застосуванням щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під варто. Вказує, що є інвалідом 2-ї групи, наркозалежною людиною, який отримує замісну терапію.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах підозрюваного просить ухвалу слідчого судді про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та обрати ОСОБА_7 у кримінальному провадженні запобіжний захід у виді домашнього арешту чи особисте зобов`язання. Посилається на те, що ухвала, винесена не у спосіб, що визначений чинним законодавством, є немотивованою та необгрунтованою, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що слідчим суддею не взято до уваги те, що ОСОБА_7 являється інвалідом II групи згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, що безумовно повинно бути враховане судом задля дотримання задекларованого принципу недоторканості особи. Вказує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ). Відтак, суд апеляційної інстанції повинен винести законне та обґрунтоване рішення врахувавши, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м 'яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК, чого в даному випадку прокурором доведено не було. Разом з тим, на переконання сторони захисту, процесуальну поведінку, про яку так клопоче прокурор, ОСОБА_7 зможе забезпечити і при обранні йому домашнього арешту.

В судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний та захисник підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити. Додатково захисник пояснила, що ОСОБА_7 вважається раніше несудимим в силу ст. 89 КК України, повідомлення про підозру його у вичненні ним злочину за ст. 307 КК україни йому була вручена поспіхом після застримання за даним правопорушенням за ч.2 ст. 245 КК України , яка не є тяжкою, вважає, що саме з метою обрання запоібжного заходу у вигляді тримання під вартою. Разом з тим ОСОБА_7 є наркозалежноюб особою, яка перебуває на замісній терапії, і в умовах СІЗО він її отмувати не буде, що ненативно вплине на стан його здоров`я. Крім того при затриманні до підозрьваного працівниками поліції було застосвано насильницькі дії та спричинені тілесні ущкодження, разом з тим на зазначені обставини ніхто уваги не звернув.

Прокурор заперечила проти задоволення апеляційних скарг, просила їх залишити без задоволення, зазначила, що тільки тримання під вартою враховуючи поведінку підозрюваного при проведенні працівниками поліції відповідної слідчої дії, зловживає наркотичними засобами, а також те, що він обгрунтовано підозрюється ще і у вчиненні злочину за ч.1, 2 ст. 307 КК України, може продовжити свою протиправну діяльність.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників судового розгляду, перевіривши ухвалу слідчого судді в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходові, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За положеннями п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 параграфу 1(c) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (рішення O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, n. 34).

Розумна підозра не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії. Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, у якому підозрюється особа, і полягає мета розслідування. Стаття 5 § 1(c) навіть не передбачає, що поліція має одержати достатні докази для висунення обвинувачення як на час арешту, так і під час перебування апелянта під вартою (N.C. v. Italy of 11 January 2001, §45).

При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Слідчий суддя зазначених вимог закону та практики Європейського суду з прав людини дотримався. Предметом дослідження слідчим суддею при розгляді клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу були ті обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим суддею встановлено, що повідомлена ОСОБА_7 підозра грунтується на зібраних доказах.

Так, ОСОБА_7 обгрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості враховуючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, а саме покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, його вік, відсутність міцних соціальних зв`язків, оскільки він не одружений та власної сім`ї не має, підозрюваний є інвалідом II групи з дитинства, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, що характеризує його як особу, схильну до вчинення кримінальних правопорушень, 06.08.2020 року йому також повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України тому існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі; незаконно впливати на свідків, так як досудове розслідування триває, встановлюються очевидці події, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином з метою уникнення від кримінальної відповідальності, вчинити інше кримінальне правопорушення. та свідчить про неможливість їх запобіганню із застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Крім того звертає на себе увагу та обставина , що протиправні дії за ч.2 ст. 345 КК України, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_7 , за твердженням органу досудового розслідування, вчиненні ним під час проведення санкціонованого обшуку його помешкання в межах кримінального провадження за ч.1 ст. 307 КК України, у вчиненні якої згодом останньому було також повідомлено про підозру, що на длумку4 колегії суддів свідчить про схильність підозрюваного до протиправної процесуальної поведінки під час досудового розслідування кримінального провадження, намагання перешкодити органу досудового розслідування, тощо.

Таким чином, слідчий суддя правильно прийшов до висновку, не приипустившись порушень вимог ркмінальнрого процесуального права та дотримавшись відповідних висновків та практики ЄСПЛ щодо питань, пов`язаних із застосуванням запобіжних заходів, що на даному етапі досудового розслідування доцільно застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України та належному виконанню підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Доводи апелянтів про відсутність реальних ризиків для кримінального провадження, є безпідставними, не грунтуються на матеріалах судового провадження та спростовуються наведеними вище обставинами.

Посилання підозрюваного та його захисника на те, що ОСОБА_11 є інвалідом 2-ї групи, має хронічні захворювання, заслуговують на увагу колегії суддів, проте не можуть бути, враховуючи всі обставини провадження, безумовними підставами для застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання. Щодо перебування підозрюваного на замісній терапії дані в матеріалах провадження та матеріалах апеляційних скарг відсутні.

При цьому посилання захисника на поспішність повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні ч.1,2 ст. 307 КПК України не можуть однозначно свідчити про намагання слідчого, прокурора таким чином вплинути на застосування до її підзахисного саме найсуворішого запобіжного заходу. Зазначені дії вчиняються відповідними особами органу досудового розслідування у відповідності до своїх повноважень.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги підозрюваного та його захисника про не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, а під час розгляду клопотання слідчого слідчим суддею перевірено доводи про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 злочину та наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, пов`язаних з застосуванням запобіжного заходу, а також враховані всі обставини, які мають вагоме значення для визначення запобіжного заходу для підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу того, що ухвала слідчого судді постановлена не у спосіб визначений законодавством, оскільки слідчим суддею застосовано ч.2 ст.376 КПК України, є особистим тлумаченням вказаної норми захисником. Натомість ч.2 ст.376 КПК України не передбачає обмеження щодо застосування даної частини статті до ухвал постановлених під час досудового розслідування.

Порушень відповідних висновків, здійснених ЄСПЛ в своїх рішеннях, які наведено захисником в апеляційний скарзі, слідчим суддею на думку апеляційного суду допущено в даному випадку не було.

Таким чином, підстав для скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про застосування до підозрюваного іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під варту, колегія суддів на даній стадії досудового розслідування кримінального провадження не вбачає.

Разом з тим, враховуючи повідомлення підозрюваного під час апеляційного розгляду провадження про вчинення насильних дій щодо нього при його затриманні, колегія суддів вважає за необхідне доручити прокурору, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, провести перевірку даних фактів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги підозрюваного ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в його інтересах залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 07.08.2020 про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін.

В порядку ч.6 ст. 206 КПК України доручити прокурору, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні № 0003228 від 06.08.2020, провести дослідження фактів, зазначених підозрюваним ОСОБА_7 , про вчинення відносно нього насильницьких дій при затриманні.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: