Ухвала
іменем України

26 січня 2021 року

м. Київ
справа № 442/2186/14-к
провадження № 51-1757км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_5 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року про засудження

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років,

за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Суд першої інстанції постановив зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення у період часу з 22 жовтня 2010 року до 31 грудня 2013 року.

Суд першої інстанції постановив стягнути з ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_7 13 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної і 40 000 грн моральної шкоди; на користь ОСОБА_8 80 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь держави 309,60 грн судових витрат на проведення експертиз.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відмовлено.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він вчинив умисне вбивство ОСОБА_9 і замах на умисне вбивство ОСОБА_7 , вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за наступних обставин.

Так, 21 жовтня 2010 року о 22:15 ОСОБА_6 під час конфлікту з ОСОБА_9 , що виник біля приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що на вул. Війтівська Гора, 85 у м. Дрогобичі Львівської області, з неприязні умисно завдав останньому розкладним ножем одного удару в ділянку життєво важливого органу грудну клітку і одного удару в спину і вбив його. Згідно з висновком судово-медичної експертизи №278 від 19 листопада 2010 року cмерть ОСОБА_9 настала внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва в четвертому міжребер`ї по середньо-паховій лінії з ушкодженням м`яких тканин грудної клітки зліва, нижнього краю четвертого ребра, судин та нервів, що проходять у цій ділянці, вісцеральної плеври з ушкодженням медіальної частини середньої долі лівої легені, перикарду, лівого шлуночка у верхній частині, що межує з лівим вушком, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Крім того, у той же час ОСОБА_6 вказаним вище розкладним ножем умисно з метою вбивства завдав ОСОБА_7 , який намагався припинити конфлікт, що виник у засудженого з ОСОБА_9 , одного удару в ділянку життєво важливого органу грудну клітку та п`ять ударів у різні частини тіла, заподіявши згідно з висновком судово-медичної експертизи №1073 від 9 листопада 2010 року тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого поєднаного колото-різаного поранення грудної клітки зліва з проникненням в ліву плевральну порожнину та гемопневмотораксом зліва (наявність крові та повітря в плевральній порожнині), з пошкодженням селезінки і кровотечою в черевну порожнину, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, та п`ять колото-різаних ран на передній черевній стінці у верхній частині по середині лінії: в ділянці лівої лопатки, в ділянці лівого плечового поясу, в ділянці попереку справа, на внутрішній поверхні у верхній третині правого стегна, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я, однак свого злочинного умислу, спрямованого на умисне вбивство ОСОБА_7 , не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому вдалося втекти і йому було надано своєчасну медичну допомогу.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» апеляційний суд постановив зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення у період часу з 22 жовтня 2010 року до 31 грудня 2013 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У касаційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_5 просить змінити вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та ухвалу Львіського апеляційного суду від 22 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 , перекваліфікувавши дії засудженого з ч. 1 ст. 115 на ст. 116 КК і з ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 на ст. 123 КК та призначивши покарання у межах санкцій цих статей. Вважає, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Стверджує, що суд першої інстанції не дослідив і не оцінив належним чином зібраних у справі доказів у їх сукупності, не з`ясував суб`єктивного ставлення винуватого до наслідків своїх дій, дійшов помилкового висновку, що той діяв з прямим умислом на спричинення смерті обом потерпілим, унаслідок чого неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Його підзахисний не мав умислу на заподіяння смерті ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , а навпаки, оборонявся від протиправних дій останніх, які розпочали бійку, про що свідчить хаотичне і неприцільне заподіяння кожному з них ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, а також причини припинення ним своїх злочинних дій. Зокрема, ОСОБА_6 припинив завдавати ударів потерпілим, коли ті почали тікати від нього, а, виявивши ОСОБА_9 лежачим, засуджений утримався від своїх протиправних дій, особисто викликав міліцію і попросив свідка викликати швидку допомогу, тобто намагався запобігти тяжким наслідкам, вживши всіх заходів щодо надання потерпілому медичної допомоги. Захисник стверджує, що умисел ОСОБА_6 був спрямований не на позбавлення життя потерпілих, а на заподіяння невизначеної шкоди їхньому здоров`ю, а тому його підзахисний має нести відповідальність за фактично заподіяні тілесні ушкодження. Також адвокат ОСОБА_5 указує на те, що ОСОБА_6 діяв у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілих. На думку захисника, про перебування засудженого ОСОБА_6 на момент вчинення протиправних дій у стані фізіологічного афекту свідчать дані висновків експертиз №291 від 8 грудня 2010 року та №338/377 від 25 лютого 2015 року, проте суд першої інстанції не взяв цих висновків до уваги. Захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції також не дав належної оцінки даним висновків вказаних експертиз і усупереч вимогам ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року) при залишенні його апеляції без задоволення в ухвалі не зазначив підстав, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника адвоката ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),який підтримав свою касаційну скаргу, додатково звернув увагу на те, що суд першої інстанції усупереч вимогам закону послався у вироку на Кримінальний процесуальний кодекс України 2012 року (далі КПК 2012 року), просив касаційну скаргу задовольнити, змінити вирок суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, виступ прокурора ОСОБА_4 , який вважав, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, просив вирок та ухвалу щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судами першої та апеляційної інстанцій були правильно встановлені фактичні обставини справи і зроблено обґрунтований висновок про винуватість ОСОБА_6 в умисному вбивстві та замаху на умисне вбивство, вчиненому особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

В основу висновків судових інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 покладено оцінку доказів, здійснену відповідно до вимог ст. 67 КПК 1960 року, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням закону. Під час досудового слідства і судового розгляду справи були досліджені всі обставини, які могли мати значення для правильного її вирішення.

Зокрема, як на докази винуватості ОСОБА_6 суди послалися на показання самого засудженого, який у суді визнав, що під час бійки з неприязні завдав ножових поранень ОСОБА_9 і ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_6 повідомив суду про те, що 21 жовтня 2010 року о 21:50 він із розкладним ножем приїхав до магазину «Ромашка» у м. Дрогобичі, щоб забрати свою дівчину ОСОБА_10 з роботи. Через 5 хв. до магазину підійшли ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 . Коли вийшла ОСОБА_10 , він взяв її сумку і запропонував йти додому. Хтось із хлопців, що стояли поруч, покликав ОСОБА_10 . Коли дізнався від ОСОБА_10 , що ці хлопці вчора були у неї в гостях, почав з ними з`ясовувати стосунки, а на вимогу ОСОБА_9 залишити ОСОБА_10 у спокої, вступив у бійку з ОСОБА_9 , ОСОБА_7 і ОСОБА_11 . У ході бійки, коли почув від останніх, що ті, перебуваючи у квартирі ОСОБА_10 , мали з нею статеві стосунки, дуже розлютився, дістав із кишені розкладний ніж і почав завдавати в бік хлопців хаотичних ударів, від яких ОСОБА_9 помер на місці, а ОСОБА_7 одержав ножових поранень.

Спростовуючи доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство, суди послалися на зібрані у справі докази.
Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій послалися на показання потерпілого ОСОБА_7 , який свідчив про свідому агресивну поведінку засудженого того вечора, готування останнього до злочину та ініціювання ним конфлікту з потерпілими.

Так, ОСОБА_7 під час досудового слідства і в суді послідовно стверджував, що він 14 жовтня 2010 року познайомився з ОСОБА_10 , з якою після цього неодноразово зідзвонювався та в якої 20 жовтня 2010 року відпочивав вдома разом із ОСОБА_9 і ОСОБА_11 21 жовтня 2010 року він дізнався від ОСОБА_10 , що та повідомила ОСОБА_6 про свої наміри розійтися з ним і зустрічатися з ОСОБА_7 , на що засуджений розсердився і пригрозив, що заріже свого конкурента. Вечором того ж дня, коли на прохання ОСОБА_10 потерпілий разом із ОСОБА_9 і ОСОБА_11 близько 22:00 прийшли до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » зустрічати її після роботи, там вже стояв ОСОБА_6 . Щойно ОСОБА_10 вийшла з магазину, засуджений відібрав у неї сумку, почав з нею з`ясовувати стосунки, насильно тягнути її додому. ОСОБА_10 виривалася і намагалась забрати свою сумку. ОСОБА_9 наказав ОСОБА_6 залишити ОСОБА_10 у спокої, на що ОСОБА_6 почав поводитися агресивно, з`ясовувати, хто вони і чиї речі у квартирі його дівчини, провокував бійку, при цьому стверджував, що їх не боїться. Потерпілі відмовилися від бійки. У ході конфлікту ОСОБА_6 тримав обидві руки в кишенях штанів. Коли ж ОСОБА_9 , намагаючись заспокоїти ОСОБА_6 , поклав йому руку на плече, той кинувся на нього і завдав ударів кулаком в обличчя. У відповідь ОСОБА_9 завдав удару в обличчя ОСОБА_6 . Вони схопили один одного за одяг і між ними почалася шарпанина. ОСОБА_7 , намагаючись припинити бійку, підбіг до останніх, проте одразу ж відчув удар у живіт. Після цього намагався й далі розтягнути учасників конфлікту, але відчув ще декілька ударів у спину. Чим саме ОСОБА_6 завдавав ударів йому і ОСОБА_9 , не бачив, проте хтось крикнув, що в засудженого ніж. Після цього він побіг у напрямку магазину «Ромашка», по дорозі відчув слабкість і побачив, як із живота тече кров. ОСОБА_11 участі у бійці не брав, лише спостерігав за розвитком конфлікту.

Також суди послалися у своїх рішеннях на показання свідка ОСОБА_11 , який у повному обсязі підтвердив показання потерпілого ОСОБА_7 . При цьому додатково зазначив, що 21 жовтня 2010 року в той час, коли він разом із ОСОБА_7 і ОСОБА_9 чекали ОСОБА_10 біля магазину «Ромашка», ОСОБА_6 також чекав її поряд. Коли дівчина вийшла з магазину, засуджений почав з нею сваритися, відібрав у неї сумку, а тоді підійшов до них і почав з`ясовувати, чи дійсно вони чекають на ОСОБА_10 , звідки її знають і що робили в неї вдома, вимагав пояснень у ОСОБА_7 з приводу годинника, який той залишив удома у ОСОБА_10 , після чого схопив останню за рукав і почав тягнути додому. ОСОБА_9 намагався заспокоїти засудженого, пропонував розібратися по-доброму, проте ОСОБА_6 поводився агресивно. Між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 виникла бійка, в ході якої останній застосував ніж, а ОСОБА_7 намагався їх розборонити.

Суди дали належну оцінку й показанням свідка ОСОБА_12 ( ОСОБА_10 ), за словами якої, злочину передувало її повідомлення засудженому про те, що в неї вже є інші стосунки. Так, 21 жовтня 2010 року вона повідомила ОСОБА_6 , з яким певний час зустрічалася, що в неї є інший хлопець ОСОБА_7 . Про свій приїзд ОСОБА_6 їй не повідомив і вечором того ж дня чекав на неї біля місця її роботи. У той же час ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 також прийшли зустріти її після роботи. Щойно вона підійшла, ОСОБА_6 зажадав від неї пояснень, хто ці хлопці біля магазину і чи є серед них той, кому належить годинник, який він виявив у її квартирі. Вона повідомила, що це годинник ОСОБА_7 . Коли ж до них підійшов ОСОБА_9 , в останнього з ОСОБА_6 почалася шарпанина, адже кожен з них наполягав, щоб вона йшла разом із ним. Після цього підбігли ОСОБА_7 і ОСОБА_11 і почалася бійка.

Суди взяли зазначені докази до уваги, оскільки вони узгоджуються між собою, а також з іншими, зібраними у справі доказами, зокрема даними висновку судово-медичної експертизи № 278 від 19 листопада 2010 року про те, що cмерть ОСОБА_9 настала внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, і даними висновку судово-медичної експертизи № 1073 від 9 листопада 2010 року про виявлення у ОСОБА_7 проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва, що є тяжим тілесним ушкодженням, а також п`яти колото-різаних ран, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Також суди дали належну оцінку показанням у судовому засіданні експерта ОСОБА_13 про те, що смертельного удару ОСОБА_9 було завдано в стоячому положенні зверху вниз при взаємному розташуванні засудженого і потерпілого обличчям один до одного, а також експерта ОСОБА_14 про те, що завдані ОСОБА_7 удари були колотими, а отже ОСОБА_6 не міг їх завдавати з напівлежачого положення та хаотично, як про це стверджував сам засуджений.

Досліджено судом і процесуальні докази у провадженні, а саме: протоколи огляду місця події та фототаблиці до них, протоколи вилучення та огляду речових доказів, висновки судово-імунологічних, судово-цитологічних, медико-криміналістичних експертиз, експертизи холодної зброї.

Доводи засудженого про те, що він перебував у стані необхідної оборони через завдання йому потерпілими значних ударів у великій кількості, спростовуються даними висновку судово-медичної експертизи №1061 від 25 жовтня 2010 pоку, згідно з якими в ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді саден на правій щоці, правій вушній раковині, правій передвушній ділянці, лівій щоці, синців на шиї зліва, зовнішній поверхні грудної клітки, на чолі справа, в міжнадбрівній ділянці та верхній повіці правого ока, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (т. 1, а. с. 149).

При цьому не залишилися без уваги судів і дані відеозапису з камер спостереження біля магазину «Ромашка» за 21 жовтня 2010 року, з яких видно, як саме ОСОБА_6 , на відміну від інших учасників конфлікту, поводився агресивно, чіплявся до ОСОБА_10 , смикав її, відбирав у неї сумку.

Про заздалегідь здійснювану підготовку ОСОБА_6 до вчинення злочину свідчить той факт, що на місце конфлікту він прибув із ножем. Про це сам засуджений повідомив суду. За його словами, приїхавши у м. Дрогобич і перебуваючи у квартирі ОСОБА_10 , він виклав з кишень усі речі, крім ножа, з яким пішов до місця роботи останньої. Доводи ОСОБА_6 про те, що ніж він завжди носив при собі у зв`язку з характером роботи, суди визнали надуманими, оскільки такі його показання повністю спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції категорично стверджувала, що ножа в ОСОБА_6 вона не бачила ніколи за весь час, скільки вони зустрічалися та спільно проживали.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винуватого.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК та положеннями пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Питання про спрямованість умислу винуватого необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину). Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Згідно з положеннями п. 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам потрібно мати на увазі, що суб`єктивна сторона вбивства або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за які передбачено статтями 116 і 123 КК, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом

винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеними статтями є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Об`єктом посягання в аналізованих злочинах є життя і здоров`я людини. Проте не будь-якої випадкової людини чи обраної злочинцем із будь-яких міркувань (намірів), а тієї особи, яка саме через свою специфічну поведінку щодо винного стає потерпілим (жертвою) злочину.

Неправомірні дії потерпілого становлять обов`язкову умову вбивства (заподіяння тяжкого тілесного ушкодження) у стані сильного душевного хвилювання.

Дії, які вчиняються в афектованому стані, мають особливий характер. Специфіка таких дій полягає в тому, що вони обмежені в часі ? тривалості стану фізіологічного афекту.

У цьому разі намір на вбивство (заподіяння тяжкого тілесного ушкодження) виникає так несподівано, як і сам стан афекту, а реалізується негайно (відразу), до моменту закінчення цього стану. Тобто стан афекту супроводжує формування і реалізацію злочинного наміру. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди непередбачувано та швидко.

Стан сильного душевного хвилювання полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості. Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає імпульсивні, підсвідомі дії.

Отже, специфічними (видовими) ознаками юридичного складу умисного вбивства, передбаченого ст. 116 КК, або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, передбаченого ст. 123 КК, є: а) перебування винного в стані сильного душевного хвилювання (фізіологічного афекту) під час вчинення посягання на життя потерпілого; б) наявність причинового зв`язку між станом сильного душевного хвилювання і поведінкою потерпілого протизаконним насильством, систематичним знущанням або тяжкою образою; в) заподіяння смерті або тяжкого тілесного ушкодження саме тій особі, яка вчинила протизаконне насильство, систематичне знущання або тяжку образу.

Якщо за ймовірним афектом приховується продумана підготовка до заздалегідь спланованого вбивства, такий злочин виключає кваліфікацію за ст. 116 або ст. 123 КК. Характерною рисою афектованого наміру є те, що він виникає під безперервним, дедалі зростаючим до критичної межі хвилювання тиском емоцій, й у цьому сенсі цей намір набуває змушеного характеру. Своєрідно змінюючи свідомість і переломлюючи волю винної особи, стан афекту «спонукає» її розв`язувати проблему і конфліктну ситуацію.

Вбивство (заподіяння тяжкого тілесного ушкодження) в стані сильного душевного хвилювання (фізіологічного афекту) не може бути заздалегідь задуманим. У зв`язку з цим будь-які підготовчі дії до вбивства виключають застосування ст. 116 чи ст. 123 КК.

У кримінальній справі, в якій захисник заперечує правильність правозастосування, встановлено, що ОСОБА_6 заздалегідь готувався до вчинення злочину. Конфлікт не був спонтанним, не супроводжувався раптовим нападом на ОСОБА_6 і відбувався в обстановці, яка не потребувала негайного відвернення чи припинення дій ОСОБА_7 і ОСОБА_9 із застосуванням ножа. Цей конфлікт почався зі словесних перепалок і шарпанини між його учасниками і розвивався в часі. Поштовхом для застосування ОСОБА_6 насильства до ОСОБА_7 і ОСОБА_9 стала поведінка ОСОБА_10 . Від дівчини засуджений, перебуваючи у м. Львові, дізнався, що вона з ним розриває стосунки, бо в неї вже є інший ОСОБА_7 . ОСОБА_6 відреагував на таку звістку негайним приїздом у м. Дрогобич, щоб затвердити свої права на стосунки з дівчиною та розібратися з її новим обранцем. Спочатку ОСОБА_6 спровокував конфліктну ситуацію з дівчиною на очах у ОСОБА_7 і його товаришів, а коли останні вступилися за ОСОБА_10 , розпочав бійку з потерпілими. Свої дії ОСОБА_6 супроводжував погрозами вбивства. Для злочину ОСОБА_6 використав знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями розкладний ніж, яким завдав ОСОБА_9 два смертельних удари в життєво важливі органи грудну клітку і спину, а ОСОБА_7 одного удару в життєво важливий орган грудну клітку та п`ять ударів у різні частини тіла.

Крім цього, судами нижчих інстанцій не здобуто доказів тяжкої образи ОСОБА_6 , яка б могла досягати такого рівня, щоб викликати у нього стан сильного душевного хвилювання. У справі відсутні дані про те, що потерпілими ОСОБА_9 чи ОСОБА_7 вчинялися такі дії, які зумовили б стан сильного душевного хвилювання ОСОБА_6 . Останній, намагаючись применшити свою вину у вчиненому, хоча й стверджував, що саме дії потерпілих спровокували його на вчинення злочинів, проте чітко не міг вказати, хто саме його образив і чи вчиняли такі дії ОСОБА_9 чи ОСОБА_7 . З огляду на наведене застосування ОСОБА_6 насильства до останніх не можна вважати таким, що було вчинене в стані сильного душевного хвилювання. Тому судові інстанції не мали підстав кваліфікувати дії винуватого за статтями 116, 123 КК.

Характер і послідовність дій, вчинених засудженим, у своїй сукупності свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілих, використав знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті. Смерть ОСОБА_9 сталася на місці події. Однак щодо ОСОБА_7 . ОСОБА_6 не завершив задуманого, оскільки потерпілому вдалося втекти і йому було надано своєчасну медичну допомогу.

За таких обставин суди правильно розцінили фактичні підстави кваліфікації злочину і дійшли слушного висновку, що ці діяння ОСОБА_6 підпадають під ознаки умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК) та замаху на умисне вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство (ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК).

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального закону з боку органів досудового слідства чи суду під час розгляду справи по суті, на які посилається засуджений в касаційній скарзі як на підставу для скасування вироків апеляційного суду, а також суду першої інстанції, у тому числі щодо упередженості суду, несправедливості судового розгляду, порушення принципу безпосередності дослідження доказів, колегія суддів не виявила.

Обговорюючи доводи касаційної скарги захисника щодо істотного порушення судом першої інстанції норм кримінально-процесуального законодавства, Суд ураховує, що відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року однією з підстав для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370372 цього Кодексу. Статтею 372 КПК 1960 року передбачено, що істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути справу та постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.

Таких порушень вимог кримінально-процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій не допущено.

Та обставина, що суд першої інстанції послався у вироку на статті КПК 2012 року не є істотним порушенням вимог закону, оскільки, як видно з матеріалів справи, судовий розгляд здійснювався за правилами КПК 1960 року.

В основу висновків судів першої та другої інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів покладено здійснену відповідно до вимог ст. 67 КПК 1960 року оцінку доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням закону.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 378 КПК 1960 року зазначив підстави, через які апеляцію захисника визнано необґрунтованою.

Ураховуючи наведене, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, воно є справедливим і відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК.

Водночас призначене засудженому покарання за ч. 1 ст. 115 КК підлягає зміні з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 375 КПК 1960 року при новому розгляді справи судом першої інстанції посилення покарання допускається тільки за умови, коли при скасуванні вироку було визнано необхідним застосувати більш суворе покарання.
Як видно з матеріалів кримінальної справи, вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 травня 2012 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2012 року зазначений вирок було скасовано і направлено справу на новий судовий розгляд через істотне порушення вимог КПК. Питання про визнання необхідним застосувати до ОСОБА_6 більш суворого покарання за ч. 1 ст. 115 КК не вирішувалося.
Тому Верховний Суд вважає за необхідне змінити вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 у порядку ст. 395 КПК 1960 року і призначити засудженому за ч. 1 ст. 115 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі наведеного, керуючись п. 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України в редакції зазначеного Закону України № 2147-VIII, статтями 394396, 4002 КПК 1960 року, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

У порядку ст. 395 КПК 1960 року вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
У решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2