ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2990/20 Справа № 176/1202/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_8 ( в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення на підставі ст. 81 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення на підставі ст. 81 КК України.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що аналіз поведінки засудженого свідчить, що протягом 2010-2015 років він характеризувався негативно, отримував лише стягнення, а з кінця 2015 року характеризувався посередньо та позитивно, тобто позитивна поведінка засудженого передувала відкриттю пільги про умовно-дострокове звільнення під час відбування покарання строком 15 років позбавлення волі. Крім того, наявність у засудженого в квітні 2020 року стягнення, яке хоч і було знято достроково, але така обставина свідчить про відсутність сталої сумлінної поведінки, а тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_7 своєю поведінкою протягом усього строку відбування покарання не довів, що заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він відбув 3/4 строку призначеного покарання, за час відбування покарання застосовувались стягнення, однак в силу вимог ч. 14 ст. 134 КВК України визнається таким, що не має стягнень, має 14 заохочень, працевлаштований у складі обслуговуючого персоналу установи, є старшим днювальним кімнати побачень та прийому передач засудженим, виконує роботи з благоустрою щодня та безкоштовно, у 2016 році отримав робітничу спеціальність електрозварювальника 3-го розряду, приймає участь у програмі «Підготовка до звільнення», виконавчих листів не має, постійно відвідує церкву на території установи, приймає участь у богослужіннях, має міцні соціальні зв`язки має дружину, спільну неповнолітню дитину, мати-пенсіонер, які потребують матеріальної та фізичної підтримки, провину у скоєному злочині визнає та кається.

Позиції учасників судового провадження.
Засуджений та його захисник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вважав її безпідставною, а ухвалу суду законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скаргу без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопрушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК України).
За змістом ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 повно та об`єктивно врахував дані щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до праці та заходів, які проводяться адміністрацією з метою виховного впливу на засуджених та дійшов правильного висновку про відсутність переконливих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про доведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Верховного Суду Республіки Татарстан від 15.07.2010 року ОСОБА_9 за п.п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ та п.п. «б», «в» ч.4 ст.162 КК РФ до покарання у виді позбавлення волі строком 16 років, касаційною ухвалою Верховного Суду Російської Федерації від 02.12.2010 року вирок Верховного Суду Республіки Татарстан від 15.07.2010 року залишено без змін.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2013 року вирок Верховного Суду Республіки Татарстан від 15.07.2010 року приведено у відповідність до законодавства України, ОСОБА_7 визнано винним та вирішено вважати засудженим за ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст.187 КК України. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2013 року було виправлено описку в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2013 року та зазначено, що ОСОБА_7 слід вважати засудженим за п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09.09.2016 року ОСОБА_7 зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 05.02.2010 року по 02.12.2010 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 в місцях попереднього ув`язнення утримувався з 12.02.2010 року. Під час утримання в ФБУ СІ 16/3 РФ характеризувався негативно, заохочень не мав, мав 1 стягнення, працевлаштований не був. Під час утримання в ВК №5 РФ з 30.12.2010 року характеризувався негативно, заохочень не мав, мав 2 стягнення, працевлаштований не був. Під час утримання в Харківському СІ з 12.12.2012 року характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, працевлаштований не був. Під час утримання в Київському СІ з 20.02.2013 року характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, працевлаштований не був.
З 04.06.2013 року ОСОБА_7 відбуває покарання в Державній установі «Жовтоводська виправна колонія №26», де відповідно до характеристики характеризується як посередньо так і позитивно, має 14 заохочень: в грудні 2015 року одне, в 2017 році - 4; в 2018 році - 3, в 2019 році - 4; в 2020 році - 2 та мав 9 стягнень, протягом 2010-2015 року, які погашені за плином часу, та 1 стягнення 21.04.2020 року, яке знято достроково, задіяний в господарській обслузі установи, відповідно до ст. 118 КВК України виконує роботи по благоустрою установи, до суспільно-корисної праці ставиться відповідально, стосунки у відділенні підтримує із засудженими, які характеризуються добре, приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Фізкультура і спорт», соціально-корисними зв`язками дорожить, вину у вчиненому злочині визнає, в заподіяному розкаюється.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з витягу до протоколу №29 від 16 липня 2020 року вбачається, що засіданням комісії по розгляду справ про умовно-дострокове звільнення засуджених ОСОБА_7 було відмовлено як такому, що не довів свого виправлення.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження являються безпідставними, оскільки судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обґрунтованого рішення.
Посилання ОСОБА_7 на те, що судом першої інстанції не враховано, що засуджений має міцні соціальні зв`язки має дружину, спільну неповнолітню дитину, матір-пенсіонерку, які потребують матеріальної та фізичної підтримки, само по собі не є підставою для застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення.
Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.
Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.
З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності поданого клопотання, а також не свідчать про доведення засудженим свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення на підставі ст. 81 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4